КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2015 р. Справа№ 925/2275/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - Курдюкова Я.А., довіреність № б/н від 17.03.2015;

від відповідача - Драченко В.С., довіреність № б/н від 05.01.2015,

розглянувши апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Черкаський облавтодор" публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на рішення господарського суду Черкаської області від 03.02.2015 у справі № 925/2275/14 (суддя Дорошенко М.В.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія" до дочірнього підприємства "Черкаський облавтодор" публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення 30 705,70 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія" звернулось до господарського суду Черкаської області з позовом до дочірнього підприємства "Черкаський облавтодор" публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення 30 705,70 грн. (з урахуванням зави про зменшення позовних вимог), з яких: 19 998 грн. 40 коп. - основний борг, 4 415, 20 грн. - інфляційні, 1 252, 50 грн. - 3% річних, 1 399, 89 грн. - штраф та 3 639, 71 грн. - пеня.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 03.02.2015 у справі № 925/2275/14 позов задоволено частково; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 19 998 грн. 40 коп., три відсотки річних в сумі 1 252, 50 грн. та інфляційні в сумі 4 415, 20 грн.; у задоволенні вимог про стягнення штрафу та пені відмовлено.

При ухваленні рішення суд виходив з того, що відповідач не виконав своє грошове зобов'язання з оплати вартості поставленого йому товару.

Відмова у задоволенні вимог про стягнення штрафу та пені мотивована відсутністю укладеного між сторонами правочину, умовами якого були б передбачені зазначені санкції.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Черкаської області від 03.02.2015 у справі № 925/2275/14 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що акти звірення взаєморозрахунків не можуть бути доказами визнання відповідачем заборгованості, оскільки підписані головним бухгалтером, який на думку апелянта, є не уповноваженою особою.

Також, апелянт вказує на пропуск строку позовної давності, про застосування якого він заявляв в суді першої інстанції.

В судовому засіданні 20.04.2015 року представник апелянта - відповідача у справі, підтримав вимоги за апеляційною скаргою та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача надав пояснення, якими просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія" поставило філії "Черкаський райавтодор" дочірнього підприємства "Черкаський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "ДАК "Автомобільні дороги України" 12505 тонн щебеня на загальну суму 99 998 грн. 40 коп., що підтверджується видатковою накладною від 18.10.2010 №РН-0000013 (а. с. 10).

Відповідачем зобов'язання з оплати вартості товару виконано частково.

Так, видаткова накладна від 18.10.2010 №РН-0000013 оплачена відповідачем на загальну суму 80 000 грн. (27.07.2011 - 20 000 грн., 01.08.2011 - 20 000 грн., 16.08.2011 - 20 000 грн. та 13.10.2011 - 20 000 грн.), що підтверджується банківськими виписками із особового рахунку позивача (а. с. 16-19).

Решта суми боргу у розмірі 19 998, 40 грн. відповідачем оплачена не була.

Між сторонами за період з 01.01.2012 по 30.11.2012 проведено звірку взаєморозрахунків, за результатами якої складено акт. (а. с. 15), згідно з яким борг філії "Черкаський райавтодор" перед товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія" за видатковою накладною від 18.10.2010 №РН-0000013 становить 19 998 грн. 40 коп.

Зазначений акт підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками.

Крім того, відповідач, листом від 02.12.2013 №295 (а. с. 115), надіслав позивачу для підписання акт звірки взаєморозрахунків станом на 01.12.2013 за період з 01.06.2010 по 30.11.2013, підписаний головним бухгалтером філії "Черкаський райавтодор" (а. с. 116) та скріплений печаткою, згідно з яким борг за переданий за видатковою накладною від 18.10.2010 №РН-0000013 щебінь становить 19998 грн. 80 коп.

Позивачем було підписано зазначений акт.

Згідно наданих у судовому засіданні апеляційного суду пояснень представника позивача у даних актах звірення відображені розрахунки саме за спірною накладною.

Будь-яких інших договірних правовідносин між сторонами не було.

Отже, зазначеними актами, оформленими належним чином, відповідачем визнана заборгованість за видатковою накладною від 18.10.2010 №РН-0000013 на суму 19 998 грн. 40 коп. У зв'язку з цим, строк позовної давності було поновлено та відповідно не пропущено на день подачі позову, про що докладніше буде наведено нижче у даній постанові.

У зв'язку з неоплатою відповідачем вказаної суми заборгованості позивачем на адресу філії "Черкаський райавтодор" направлено претензію з вимогою про її погашення.

Зазначена претензія отримана відповідачем 26.12.2013, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 14), проте залишена без задоволення.

Враховуючи невиконання відповідачем зобов'язання з оплати вартості поставленого товару позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з дочірнього підприємства "Черкаський облавтодор" публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" заборгованості в сумі 19 998, 40 грн.

Згідно ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Так, між сторонами укладено письмовий правочин, зміст якого зафіксовано у видатковій накладній.

Крім цього, дії сторін, зокрема, передача позивачем товару відповідачу за видатковою накладною та прийняття товару останнім, свідчать про виникнення між ними правовідносин поставки.

Згідно частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин поставки (купівлі-продажу), чітко встановлений зазначеною спеціальною нормою права - покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Таким чином, наявність зобов'язання у відповідача щодо проведення платежів за отриманий товар випливає безпосередньо зі змісту ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, факт отримання товару відповідачем та видаткова накладна, надана позивачем на підтвердження своїх вимог, є самостійними підставами для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар.

Враховуючи положення ч. 1 статті 692 Цивільного кодексу України відповідач повинен був розрахуватись за отриманий від позивача товар після його прийняття.

Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий господарський суд України в Оглядовому листі "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 29.04.2013 № 01-06/767/2013 та постанові від 20.09.2012 по справі № 12/5026/556/2012.

Зобов'язання з оплати вартості поставленого товару відповідачем виконано лише частково.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Факт поставки товару відповідачу та наявності заявленого до стягнення боргу станом на день подачі позову до суду підтверджується матеріалами справи, зокрема, оформленою належним чином видатковою накладною.

Слід також зазначити, що накладна відповідачем була частково оплачена, що підтверджується виписками з банківського рахунку.

Таким чином, відповідач своїми подальшими діями схвалив правочин, що оформлений цією видатковою накладною.

Крім цього, факт існування заборгованості за видатковою накладною від 18.10.2010 №РН-0000013 на суму 19 998 грн. 40 коп. сторони визначили в актах звірки взаєморозрахунків (а.с. 15, 116).

Тим самим відповідач підтвердив факт поставки спірного товару.

Аналогічної правової позиції про те, що акт звірення розрахунків може бути належним доказом поставки товару, дотримується і Вищий господарський суд України в постанові від 20.02.2013 по справі № 5011-25/7453-2012.

Доводи апелянта про те, що акти звірки підписані з боку відповідача не уповноваженою особою, а саме головним бухгалтером, відхиляються колегією суддів, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно обирає форми його організації, однією з яких є введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером. Частиною 7 цієї ж статті встановлено, що головний бухгалтер, зокрема, організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій.

Зі змісту наведених норм вбачається наявність повноваження у головного бухгалтера на підпис акту звірки взаєморозрахунків.

Аналогічної позиції про те, що головний бухгалтер є уповноваженою особою на підписання акту звірки дотримується і Вищий господарський суд України, зокрема, у постанові від 27.02.2012 у справі № 20/5009/5311/11 та від 05.06.2014 у справі № 913/2988/13.

Крім цього, на спірних актах міститься відбиток печатки відповідача.

Зважаючи на те, що відбиток штампу особи, яка його поставила, є способом підтвердження підпису особи на документі, а відповідно до положень ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, відповідачем не доведено того, що штамп вибув з його володіння і відтиск його нанесений на документ у протиправний спосіб.

Отже, доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими.

Також, підлягають відхиленню доводи апелянта про те, що з огляду на відсутність у актах звірки посилань на накладну від 18.10.2010 №РН-0000013, вони не можуть бути доказами визнання відповідачем заборгованості саме за цією спірною накладною.

Так, згідно наданих у судовому засіданні апеляційного суду пояснень представника позивача у даних актах звірення відображені розрахунки саме за спірною накладною.

Будь-яких інших договірних правовідносин між сторонами не було.

Отже, зазначеними актами оформленими належним чином, відповідачем визнана заборгованість за видатковою накладною від 18.10.2010 №РН-0000013 на суму 19 998 грн. 40 коп.

Крім цього, у претензії, яка була отримана відповідачем, міститься посилання на спірну накладну та акт звіряння розрахунків за нею.

Відповідачем жодних запереч з цього приводу позивачу не було заявлено.

Таким чином, відповідачем не спростовано того, акти звіряння розрахунків складено не за видатковою накладною від 18.10.2010 №РН-0000013, на підставі якої заявлено позовні вимоги у даній справі.

Отже, матеріалами справи підтверджено факт наявності заявленого до стягнення боргу за видатковою накладною від 18.10.2010 №РН-0000013 на суму 19 998 грн. 40 коп.

Стосовно заяви відповідача про сплив позовної давності щодо заявлених у даній справі вимог, слід зазначити наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями статті 257 Цивільного кодексу України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи положення зазначеної норми відповідач повинен був розрахуватись за отриманий від позивача товар після його прийняття.

Оскільки, відповідачем було прийнято товар за видатковою накладною №РН-0000013 18.10.2010, у нього згідно положень ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України виник обов'язок оплатити його у цей же день.

З наступного дня, а саме 19.10.2010 розпочався перебіг позовної давності за заявленими позивачем вимогами.

Стаття 264 Цивільного кодексу України, передбачає, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 Цивільного кодексу України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. (п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Часткові оплати заборгованості за поставлений за видатковою накладною №РН-0000013 від 18.10.2010 товар здійснені відповідачем 27.07.2011, 01.08.2011, 16.08.2011 та 13.10.2011, а також підписання актів звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2012 по 30.11.2012 і за період з 01.06.2010 по 30.11.2013 свідчать про визнання відповідачем свого боргу перед позивачем.

Отже, у зв'язку з вчиненням відповідачем зазначених дій, строк позовної давності неодноразово переривався, та на момент подання позову його не було пропущено.

Так, оскільки останню проплату заборгованості відповідачем було здійснено 13.10.2011, отже відбулось переривання строку позовної давності, з наступного дня (14.10.2011) перебіг трирічного строку позовної давності розпочався заново.

Відповідно кінцевою датою цього строку є 14.10.2014.

Разом з тим, в межах і цього строку відповідачем було вчинено дію (шляхом підписання акту звірення за період з 01.06.2010 по 30.11.2013), яка свідчить про визнання боргу та відповідно переривання строку позовної давності.

Відповідач листом від 02.12.2013 №295 (а. с. 115) надіслав позивачу для підписання акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.06.2010 по 30.11.2013.

Зазначений лист було отримано позивачем 09.12.2013, про що свідчить відмітка у лівому нижньому куті цього листа.

Позивачем акт звірення, надісланий відповідачем, було підписано.

Отже, відповідачем зазначений акт звірення було підписано щонайменше 02.12.2013 (дата листа), що свідчить про визнання ним боргу.

Таким чином, щонайменше з 03.12.2013 перебіг трирічного строку позовної давності розпочався заново (зазначена дата знаходиться в межах попереднього строку позовної давності) та на момент звернення позивача з даним позовом не сплив.

З огляду на викладене, позивачем при зверненні до суду з даним позовом не було пропущено строк позовної давності.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 19 998, 40 грн.

Також, окрім суми основного боргу позивачем заявлено до стягнення інфляційні в сумі 4 415, 20 грн., 3% річних в сумі 1 252, 50 грн., штраф в сумі 1 399, 89 грн. та пеню в сумі 3 639, 71 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання в частині своєчасної оплати поставленого позивачем товару, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних в сумі 1 252, 50 грн. та інфляційних в сумі 4 415, 20 грн., розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

Щодо зазначених вимог строк позовної давності не сплив, оскільки позивачем початковою датою періоду нарахування річних та інфляційних визначено 30.11.2012, отже відповідно кінцевою датою до якої позивач може звернутися з зазначеними вимогами є 30.11.2015.

Стосовно відмови у задоволенні вимог про стягнення пені в сумі 3 639, 71 грн. та штрафу в сумі 1 399, 89 грн., слід зазначити наступне.

Позивачем нараховано зазначені санкції на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Разом з тим, штрафні санкції, передбачені зазначеною ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2014 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

У даному випадку, відповідач прострочив виконання саме грошового зобов'язання, отже позивач безпідставно нараховує штраф та пеню на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, яка застосовується лише за невиконання не грошового зобов'язання.

Грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору (п. 1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2014 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229 - 232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу за невиконання грошового зобов'язання надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України.

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчинюється у письмовій формі.

Оскільки, між сторонами договір, який би передбачав умови застосування відповідальності за невиконання відповідачем грошового зобов'язання у вигляді пені та штрафу не укладався, вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 3 639, 71 грн. та штрафу в сумі 1 399, 89 грн.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Черкаський облавтодор" публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Черкаської області від 03.02.2015 у справі № 925/2275/14 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Матеріали справи № 925/2275/14 повернути до господарського суду Черкаської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко