ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року Справа № 910/15687/13

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого суддіМалетича М.М.,
суддів:Круглікової К.С.(доповідач),
Мамонтової О.М.,
розглянувши касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада-2"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 02.02.2015 року
у справі№ 910/15687/13 Господарського суду міста Києва
за позовомКомунального підприємства "Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Рада-2"
простягнення заборгованості

за участю представників сторін:
позивача:Савченко Г.М.,
відповідача:Калашнюк О.С.,

В С Т А Н О В И В:

Комунальне підприємство "Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ "Рада-2" про стягнення з останнього заборгованості по оплаті послуг диспетчерського зв'язку за договором №7-356т в розмірі 25 873,12 грн., 1333,55 грн. пені, 2 181,01 грн. інфляційних та 2 227,78 грн. річних.

Справа розглядалася судами неодноразове.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.09.2014 у справі № 910/15687/13 позовні вимоги задоволено частково; присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості в розмірі 18 837,85 грн., пені в сумі 170,56 грн., інфляційних втрат в розмірі 2 181,01 грн., 3% річних у сумі 2 227,78 грн. та судового збору у розмірі 1 274,35 грн.; в іншій частині в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2015 у справі №910/15687/13 рішення місцевого господарського суду частково скасовано. Прийнято нове рішення, яким позовні вимог задоволено частково. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 18 837,85 грн. заборгованості, 1333,55 грн. пені, 1347,02 грн. інфляційних, 1997,73 грн. річних та 1279,74 грн. судового збору. В іншій частині в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів, ТОВ "Рада-2" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2015 р. та рішення господарського суду міста Києва від 23.09.2014 р. скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що касаційна скарга підлягає, задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 01.11.2004 між Комунальним підприємством "Управління житлового господарства" Дарницького району м. Києва та відповідачем укладено договір № 7-356т, відповідно до п. 1.1 якого предметом цього договору є надання послуг оперативного диспетчерського зв'язку для житлового будинку за адресою: вул. А.Ахматової, 3.

Згідно з п. 1.1 рішення Київської міської ради № 201/6417 від 06.10.2011 "Про деякі питання діяльності комунальних підприємств та установ, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Києва та передаються до сфери управління Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації" змінено найменування Комунального підприємства "Управління житлового господарства" Дарницького району м. Києва на Комунальне підприємство "Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва".

Відповідно до п. 2.2 договору № 7-356т позивач (виконавець) зобов'язується безперервно цілодобово надавати послуги диспетчерського зв'язку, а саме: приймати, реєструвати та передавати за призначенням для виконання заявки, інформацію, прохання мешканців; контролювати технічний стан інженерного обладнання будинку, підключеного до диспетчерського пульту; згідно з графіком проводити дистанційне управління освітленням під'їздів і сходових клітин, при необхідності вмикати та вимикати електрозабезпечення ліфтів.

Пунктом 5.1 договору № 7-356т сторони погодили, що договір набуває чинності з 01.11.2004 і діє до 01.11.2005. Додатковими угодами № 142 від 01.11.2005, № 334 від 01.11.2006, № 684 від 21.08.2008 сторонами вносились зміни до п. 5.1 договору, згідно з якими строк дії договору був продовжений до 01.11.2009.

З п. 5.3 договору № 7-356т вбачається, що договір підлягає пролонгації, якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодна з сторін не заявить про намір його припинення.

Відповідно до п. 4.1 договору № 7-356т розмір плати за послуги диспетчерського зв'язку визначається згідно із калькуляцією на щомісячне технічне обслуговування диспетчерського зв'язку та кошторису витрат на утримання диспетчерської служби, які додаються.

Як вбачається із розрахунків вартості послуг оперативного диспетчерського зв'язку (ОДЗ), які є додатками № 1 до договору № 7-356т, станом на 01.09.2008 вартість послуг оперативного диспетчерського зв'язку на місяць становила 929,50 грн., а починаючи з 01.04.2011 - 1193,89 грн.

Як свідчить наданий позивачем розрахунок, останнім, в період з жовтня 2008р. по липень 2013р., було надано відповідачу послуг на загальну суму 61 313,92 грн.

В підтвердження виконання своїх обов'язків за договором № 7-356т позивачем надано до матеріалів справи копії документів: актів виконаних робіт, платіжних вимог-доручень, актів про відмову від отримання відповідачем актів виконаних робіт та платіжних вимог-доручень, витягу з журналу реєстрації і виконання заявок населення на ремонт інженерного обладнання

Відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань за договором №7-356т щодо оплати наданих послуг оперативного диспетчерського зв'язку, оплату належним чином не здійснив, сплативши лише 35440,80 грн., у зв'язку з чим в нього виникла заборгованість в сумі 23 485,34 грн., що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача суми основного боргу в розмірі 18 837,85 грн., пені в сумі 170,56 грн., інфляційних втрат в розмірі 2 181,01 грн., 3% річних у сумі 2 227,78 грн. , місцевий господарський суд вказав, що факт надання послуг оперативного диспетчерського зв'язку позивачем відповідачу на суму 58 926,14 грн. та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати наданих послуг підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, тому позовні вимоги є обґрунтованими та правомірними. Відмовляючи частково у задоволенні позову щодо стягнення суми основного боргу, місцевий господарський суд зазначив про те, що факт надання відповідачу послуг за лютий 2012р. та січень 2013р. позивачем не доведено, в матеріалах справи відсутні відповідні первинні докази на підтвердження цього, відсутні проплати відповідача за вказані періоди. Крім того, місцевий господарський суд дійшов висновку, що в порушення вимог ст. 257 ЦК Україну, позивачем пропущено строк позовної давності щодо стягнення з відповідача суми вартості наданих за договором послуг за квітень, травень, липень, грудень 2009р. та січень 2010р. на загальну суму в розмірі 4 647,50 грн. Приймаючи до уваги те, що позивачем відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України не заявлялось клопотань про можливість суду виходити за межі позовних вимог, місцевим судом визнано позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 181,01 грн. інфляційних та 3% річних у розмірі 2 227,78 грн. такими, що підлягають задоволенню.

Скасовуючи частково рішення місцевого господарського суду та приймаючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції погодився частково з висновком місцевого господарського суду стосовно того, що в матеріалах справи відсутні докази надання позивачем послуг згідно із договором № 7-356т за лютий 2012р. та січень 2013р., тому факт надання позивачем відповідачу послуг підтверджується лише на суму у розмірі 58 926,14 грн. Оскільки позивачем пред'явлено позов про стягнення з відповідача основного боргу за надані послуги у період з 01.10.2008 до 14.08.2010, тобто, після спливу позовної давності, суд апеляційної інстанції погодився з місцевим господарським судом про те, що у задоволенні позову про стягнення з відповідача 4 647,50 грн. основної заборгованості за квітень 2009р., травень 2009р., липень 2009р., грудень 2009р. та січень 2010р обґрунтовано відмовлено у зв'язку із пропуском позовної давності. Здійснивши власний розрахунок суми пені, яка підлягає стягненню з відповідача, враховуючи те, що позивачем визначено період нарахування пені з 01.01.2013 по 30.06.2013 та положення Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій", апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що розмір пені є більшим, ніж заявлено позивачем, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума пені у розмірі 1 333,55 грн. Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, апеляційний господарський суд, з урахуванням періоду, зазначеного у позовній заяві та спливу позовної давності, дійшов висновку, що суми інфляційних втрат у розмірі 1 347,02 грн. та 3% річних у розмірі 1 997,73 грн. є правильними, такими, що пред'явлені у межах позовної давності, тому підлягають стягненню з відповідача. Відмовляючи частково у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 833,99 грн. інфляційних втрат та 230,05 грн. 3% річних, суд апеляційної інстанції зазначив , що позивачем пропущено строк позовної давності щодо заявлених сум.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що висновки попередніх судових інстанцій є передчасними, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг, а за умовами ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцю зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтями 11, 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 2.3 договору № 7-356т відповідач зобов'язується на першу вимогу позивача, але не пізніше 20-го числа поточного місяця сплачувати вартість послуг диспетчерського зв'язку згідно із укладеним договором.

Згідно з п. 4.2 договору плата за послуги диспетчерського зв'язку перераховується Замовником на рахунок Виконавця відповідно до платіжної вимоги -доручення останнього.

Розглядаючи спір, попередні судові інстанції зазначеного не врахували, а виходили з того, що розмір щомісячної вартості послуг оперативного диспетчерського зв'язку встановлювався додатками до договору, зокрема, була встановлена щомісячна вартість послуг з 01.09.2008р. та з 01.04.2011р., а тому на їх думку відповідач повинен був без вимоги-доручення перераховувати позивачу щомісячну плату.

Колегія суддів не може з цим погодитись, оскільки п. 4.2 договору сторони не змінили, не виключили його з умов договору, а тому він повинен був виконуватись сторонами.

Між тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що платіжні вимоги - доручення у встановленому законом порядку направлялись відповідачу.

Доводам позивача щодо відмови відповідача отримувати платіжні вимоги -доручення та актам про відмову в отриманні платіжних вимог-доручень господарські суди не надали належної оцінки.

Між тим, відповідно до ч.1 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а згідно зі ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вимоги зазначених законів, колегія суддів вважає, що попередніми судовими інстанціями також не надано належної оцінки та не перевірено доводи відповідача щодо не направлення позивачем на адресу відповідача актів виконаних робіт у встановленому порядку, оскільки в матеріалах справи такі докази відсутні, а актам про відмову в їх отриманні відповідачем також оцінка не надана.

Таким чином, колегія суддів вважає, що господарським судом міста Києва та Київським апеляційним господарським судом при розгляді даної справи та прийнятті судових рішень неповно з'ясовані дійсні обставини, не взято до уваги та не надано належної правової оцінки всім доказам у справі в їх сукупності, що стало підставою для передчасних висновків, зроблених при вирішенні спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ГПК України судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а частиною першою ст. 43 названого Кодексу передбачено всебічний, повний и об'єктивний розгляд у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності. Недодержання судом першої або апеляційної інстанції цих норм процесуального права, якщо воно унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного розгляду справи, є підставою для скасування судового рішення з передачею справи на новий розгляд до відповідного суду (п.3 ч.1 ст. 111-9 ГПК України), оскільки касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів вважає, що при вказаних обставинах рішення місцевого суду та постанова апеляційної інстанції не можуть бути залишені без змін та підлягають скасуванню у повному обсязі з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

При новому розгляді справи суду слід врахувати наведене, перевірити доводи і заперечення сторін, прийняти заходи щодо всебічного, повного та об'єктивного з'ясування дійсних обставин справи та вирішити спір відповідно до норм чинного законодавства.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада-2" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2015 року та рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2014 року у справі №910/15687/13 скасувати.

Справу №910/15687/13 направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суддів.

ГоловуючийМ. Малетич
Судді:К. Круглікова
О. Мамонтова