ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2015 р. Справа № 911/840/15

Господарський суд Київської області у складі судді Лутак Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного підприємства «Велес Транс Ойл»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Діаль-Сервіс»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан-К»

про стягнення 41 534, 14 грн.

Представники:

від позивача: Іванов М.М.

від відповідача: не з'явилися

суть спору:

Позивач звернувся до господарського суду Київської області з позовом про стягнення солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан-К» та Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Діаль-Сервіс» 36 000, 00 грн. безпідставно отриманих коштів (основного боргу), а також стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Діаль-Сервіс» 5 040, 00 грн. - інфляційних втрат та 494, 14 грн. - 3 % річних.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідач 1 за його рахунок набув грошові кошти без достатньої правової підстави, а відповідач 2 не виконав взятих на себе зобов'язань за договором поруки № 09/02/2015 від 09.02.2015.

Ухвалою господарського суду Київської області від 03.03.2015 порушено провадження у даній справі та призначено її розгляд у судовому засіданні на 26.03.2015.

19.03.2015 через канцелярію господарського суду Київської області від позивача надійшов супровідний лист б/н від 19.03.2015 (вх. № 6338/15 від 19.03.2015), до якого додано документи по справі та заяву б/н від 16.03.2015 про відмову від позову до відповідача 2.

До господарського суду Київської області від відповідача 2 надійшов відзив на позов б/н від 17.03.2015 (вх. № 6339/15 від 19.03.2015), у якому він з позовними вимогами не погоджується, оскільки договір поруки № 09/02/2015 від 09.02.2015 вважається розірваним з 16.03.2015, та просить суд припинити провадження у даній справі в частині позовних вимог про стягнення коштів з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан-К».

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Господарського процесуального кодексу України справа, прийнята господарським судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута по суті і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому господарському суду.

Ухвалою господарського суду Київської області від 26.03.2015 прийнято відмову Приватного підприємства «Велес Транс Ойл» від позову у справі № 911/840/15 в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан-К», провадження у справі № 911/840/15 за позовом Приватного підприємства «Велес Транс Ойл» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан-К» припинено, розгляд справи відкладено на 23.04.2015 та зобов'язано сторін виконати вимоги ухвали суду від 03.03.2015 у даній справі.

Таким чином, судом розглядаються вимоги позивача про стягнення з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Діаль-Сервіс» 36 000, 00 грн. - безпідставно отриманих коштів (основного боргу), 5 040, 00 грн. - інфляційних втрат та 494, 14 грн. - 3 % річних.

Інших заяв та клопотань від учасників судового провадження до суду не надходило.

Присутній у судовому засіданні 23.04.2015 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Діаль-Сервіс» та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Відповідач, належним чином повідомлений про час, дату і місце розгляду справи ухвалами суду від 03.03.2015 та від 26.03.2015 у судове засідання не з'явився, відзив на позовну заяву не надіслав, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно з пунктами 3.9.1, 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Відповідно до п. 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи-підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців»).

Згідно з ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Судом було зроблено Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, з якого вбачається, що станом на 03.03.2015 місцезнаходження відповідача: 49000, Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ, провулок Вільний, будинок 4, квартира 167, що свідчить про те, що він був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Враховуючи, що неявка відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті та зважаючи на обмежені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України строки вирішення спору, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за відсутності представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 23.04.2015, відповідно до ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, присутнього у судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

17.07.2014 між Приватним підприємством «Велес Транс Ойл» (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «Діаль-Сервіс» (відповідач) укладено договір поставки № 17-07/14, за умовами якого відповідач взяв на себе обов'язок протягом строку дії договору передати у власність позивача, а позивач - прийняти та оплатити на умовах, визначених цим договором, нафтопродукти (надалі - товар).

Відповідно до п. 1.1.1 договору конкретне найменування товару, його марка та вид, інші характерні ознаки, ціна і термін постачання визначаються у додаткових угодах до цього договору, підписаних уповноваженими представниками позивача та відповідача і скріплені їх печатками, або рахунками-фактур. Додаткові угоди та рахунки-фактур до цього договору мають містити в обов'язковому порядку посилання на цей договір.

Згідно з п. 3.2 договору кількість товару, що поставляється, визначається в актах прийому-передачі та видаткових накладних до цього договору.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що поставка товару здійснюється відповідачем: у порядку, партіями, в строки та на умовах, погоджених сторонами у додаткових угодах до цього договору.

Відповідно до п. 4.2 договору транспорт поставки - залізничний або автомобільний.

Згідно з п. 4.3 договору в разі поставки партії товару на умовах EXW (місце вивезення товару позивачем), позивач самостійно та за свій рахунок організовує та забезпечує вивезення та перевезення товару.

Пунктом 4.4 договору передбачено, що зобов'язання у зв'язку з поставкою товару визначаються в додаткових угодах до цього договору.

Відповідно до п. 4.5 договору реквізити і адреси вантажоодержувачів товару повідомляються позивачем в заявці, що направляється відповідачу (в тому числі в факсимільному або електронному вигляді).

Згідно з п. 4.7 договору датою поставки вважається дата підписання уповноваженими представниками сторін акта прийому-передачі товару та (або) видачі відповідачем видаткової накладної.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що ціна за одиницю товару, загальна вартість кожної партії товару визначаються в додаткових угодах або рахунках-фактурах до цього договору, які виставляються відповідачем після отримання заявки від позивача.

Відповідно до п. 5.2 договору позивач зобов'язаний оплатити товар у порядку, на умовах та в строки, визначені в додаткових угодах або рахунках-фактурах до цього договору.

Згідно з п. 5.3 договору оплата здійснюється в національній валюті України - гривні шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок відповідача, що визначений в п. 11 договору або в рахунках-фактурах до цього договору, якщо відповідач письмово не повідомить позивачеві інші реквізити для оплати.

Пунктом 5.4 договору передбачено, що датою платежу вважається дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок відповідача, платіжні документи повинні містити посилання: на призначення платежу, номер та дату рахунку-фактури відповідача на оплату, або номер та дату договору, найменування товару.

Відповідно до п. 5.5 договору у разі погодження сторонами умови про передоплату товару, відповідач здійснює поставку тільки після отримання суми передоплати в повному обсязі, передбаченому додатковою угодою.

Згідно з п. 5.8 договору при наявності передплати з боку позивача та неможливості відвантаження товару відповідачем протягом 3-х днів від дати поставки, передбаченої в додатковій угоді до цього договору, відповідач на письмову вимогу позивача (в тому числі в факсимільному, або електронному вигляді, за умови надання оригіналу листа протягом 3-х днів) повертає суму передплати (яка не була покрита поставкою товару) на розрахунковий рахунок позивача в наступному порядку: сторони зобов'язуються протягом 3-х днів з моменту отримання відповідачем письмової вимоги від позивача на повернення коштів, підписати акт звірки заборгованості і розірвати додаткову угоду в невиконаній частині шляхом підписання нової додаткової угоди. Після підписання акта звірки заборгованості відповідач повертає позивачу суму зазначену в акті звірки протягом 3-х днів з моменту його підписання. При невиконанні цих умов відповідачем позивач має право стягнути з відповідача штраф в розмірі 10 відсотків від суми передплати.

Пунктом 10.1 договору передбачено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін.

Відповідно до п. 10.2 договору строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 10.1 цього договору та закінчується 31.12.2014.

Згідно з п. 10.3 договору закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Пунктом 11.1 договору передбачено, що усі правовідносини, що виникають з цього договору або пов'язані із ним, у тому числі пов'язані із дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушення договору, регулюються цим договором та відповідними нормами чинного законодавства України, а також звичаями ділового обороту, які застосовуються до таких правовідносин на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості.

21.07.2014 відповідач виставив позивачу рахунок № 17 на загальну суму 376 064, 00 грн., а 25.07.2014 позивач перерахував на рахунок відповідача 36 000, 00 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжним дорученням № 183 від 25.07.2014 та банківською випискою за 25.07.2014.

Позивач стверджує, що між ним та відповідачем не було досягнуто домовленості щодо суттєвих умов поставки, у зв'язку з чим позивач звернувся до відповідача з вимогою № 26 від 01.08.2014 про повернення зайво перерахованих коштів у розмірі 36 000, 00 грн.

Зважаючи на те, що відповідач не повернув отримані від позивача кошти, позивач звернувся до нього із претензією № 38 від 20.11.2014 про повернення суми передплати у розмірі 36 000, 00 грн. впродовж 3-х банківських днів від дати отримання претензії. В підтвердження направлення вказаної претензії позивачем до суду надано опис вкладення у цінний лист від 20.11.2014, фіскальний чек № 5117 від 20.11.2014 та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 17.12.2014, копії яких залучено до матеріалів справи.

Проте, як стверджує позивач, відповідач на вищезазначені вимогу та претензію не відповів, безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 36 000, 00 грн. не повернув, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вказані вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Таким чином, аналіз наведеної норми свідчить, що зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Як вже зазначалося вище, між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки № 17-07/14 від 17.07.2014, за умовами якого відповідач взяв на себе обов'язок протягом строку дії договору передати у власність позивача, а позивач - прийняти та оплатити на умовах, визначених цим договором, нафтопродукти. Вказаний договір сторонами не оспорюється та в судовому порядку недійсним не визнався.

Відповідно до умов договору поставки № 17-07/14 від 17.07.2014 конкретне найменування товару, його марка та вид, інші характерні ознаки, ціна і термін постачання визначаються у додаткових угодах до цього договору, підписаних уповноваженими представниками позивача та відповідача і скріплені їх печатками, або рахунками-фактур.

Крім того, згідно з умовами вищезазначеного договору реквізити і адреси вантажоодержувачів товару повідомляються позивачем в заявці, що направляється відповідачу (п. 4.5 договору), а ціна за одиницю товару, загальна вартість кожної партії товару визначаються в додаткових угодах або рахунках-фактурах до цього договору, які виставляються відповідачем після отримання заявки від позивача (п. 5.1 договору). У разі погодження сторонами умови про передоплату товару, відповідач здійснює поставку тільки після отримання суми передоплати в повному обсязі, передбаченому додатковою угодою (п. 5.5 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було виставлено позивачу рахунок № 17 від 21.07.2014 на здійснення передоплати за нафту згідно договору поставки № 17-07/14 від 17.07.2014 на загальну суму 376 064, 00 грн.

В свою чергу, позивачем було здійснено часткову оплату вищезазначеного рахунку, а саме на суму 36 000, 00 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжним дорученням № 183 від 25.07.2014 та банківською випискою за 25.07.2014.

Згідно вказаних платіжного доручення та банківської виписки вбачається, що призначення платежу, який був здійснений позивачем, визначено як: перерахування передплати за нафту згідно рахунку № 17 від 21.07.2014 та договору № 17-07/14 від 17.07.2014.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач набув спірну суму коштів на підставі договору поставки № 17-07/14 від 17.07.2014 в якості передоплати за поставку нафти у відповідності до п. 5.5 вказаного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексом України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до п. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Таким чином, з вищезазначеного вбачається, що між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки, за яким відповідач зобов'язувався поставляти позивачу товар, а позивач зобов'язувався його прийняти та оплатити відповідно до умов договору та загальних вимог цивільного законодавства.

Так, виставивши рахунок № 17 від 21.07.2014, відповідач вчинив дії (пропозицію) на виконання умов договору поставки № 17-07/14 від 17.07.2014, в свою чергу позивач, перерахувавши відповідачу кошти, прийняв таке виконання договору (пропозицію) на певну суму коштів.

У відповідності до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, частин 1 та 2 ст. 509 Цивільного кодексу України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до змісту ст. 1212 Цивільного кодексу України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Системний аналіз вищенаведених положень дає можливість дійти висновку про те, що договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, оскільки між сторонами було укладено договір поставки № 17-07/14 від 17.07.2014, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім як передоплата за поставку нафти відповідно до умов договору, отже такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано у порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно отриманні (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 25.02.2015 у справі № 3-11гс15, від 24.09.2014 у справі № 6-122цс14, від 02.09.2014 у справі № 3-64гс14 та від 17.06.2014 у справі № 3-30гс14).

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 36 000, 00 грн. безпідставно отриманих коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 5 040, 00 грн. інфляційних втрат та 494, 14 грн. 3 % річних, то у їх задоволенні також слід відмовити, оскільки вони є похідними від позовних вимог про стягнення з відповідача 36 000, 00 грн. безпідставно отриманих коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З огляду на вищевикладене та враховуючи межі позовних вимог, господарський суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 36 000, 00 грн. - безпідставно отриманих коштів (основного боргу), 5 040, 00 грн. - інфляційних втрат та 494, 14 грн. - 3 % річних з підстав заявлених у позові є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Судовий збір, відповідно приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на позивача.

Враховуючи вищезазначене та керуючись статтями 32-34, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Дане рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено: 24.04.2015.

Суддя Т.В. Лутак