ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2015 року Справа № 904/4638/13

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Виноградник О.М. ( доповідач)

суддів: Джихур О.В., Лисенко О.М.

при секретарі: Ситниковій М.Ю.

за участю прокурора: Волкогон Т.В., посв. № 017508 від 05.06.13 року;

Представники сторін:

позивача: Кузяков О.В., довіреність № б/н від 01.08.14р.;

відповідача - Абрамов Д.В., довіреність № 4/10-15 від 18.03.15р.;

третьої особи - в судове засідання не з"явився, про час та місце повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Прокурора міста Дніпропетровська в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, м.Дніпропетровськ

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.08.2013 року по справі № 904/4638/13

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндзор», м.Дніпропетровськ

до Дніпропетровської міської ради, м.Дніпропетровськ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛМ», м.Дніпропетровськ

про визнання права власності на самочинне будівництво

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину постанови (ст.ст.85, 99, 105 ГПК України).

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 06.08.2013 року у справі № 904/4638/13 (суддя Кощеєв І.М.) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндзор», м.Дніпропетровськ до Дніпропетровської міської ради, м.Дніпропетровськ про визнання права власності на самочинне будівництво позовні вимоги було задоволено в повному обсязі; визнано за позивачем право власності на будівлі та споруди Центру дозвілля молоді, що розташований за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 35 і складається з: літ. Л-1 - нежитлова будівля, загальною площею 280,7 кв.м.; літ В - навіс, загальною площею 180,0 кв.м.; літ М - навіс, загальною площею 180,0 кв.м.; літ Н - вагончик (тимчас.), загальною площею 16,5 кв.м.; літ П -ТП (тимчас.), загальною площею 7,6 кв.м.; літ. Р - бесідка (тимчас.), загальною площею 10,9 кв.м.; № 1 - ворота, площею 8,8 кв.м.; № 2 - огорожа, площею 581,3 кв.м.; № 3 - хвіртка, площею 2,0 кв.м.; № 4 - огорожа, площею 38,3 кв.м.; № 5 - ворота, площею 9,1 кв.м.; № 6 - хвіртка, площею 2,5 кв.м. (а.с.122-128, т.1).

Рішення господарського суду Дніпропетровської області мотивовано фактом набуття позивачем права власності на нерухомість, яка розташована на земельній ділянці, що є підставою для задоволення його позовних вимог; в якості норм матеріального права господарський суд послався на ст.ст. 120, 134 Земельного кодексу України, ст.ст.15, 16, 331, 328. 376, 377 ЦК України.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням місцевого господарського суду, до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся Прокурор міста Дніпропетровська в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, м.Дніпропетровськ, посилається на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, зокрема:

- господарським судом при винесенні оскаржуваного рішення не було залучено до участі у справі Інспекцію Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області до компетенції якої входить надання дозволу на виконання будівельних робіт, контроль за здійсненням будівельних робіт, прийняття в експлуатацію об`єктів та яка є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури;

- також господарським судом не було досліджено питання введення побудованих позивачем об`єктів нерухомості в експлуатацію у встановленому порядку, без чого набуття права власності на них є неправомірним;

- крім того, господарським судом не досліджувався факт правомірності користування позивачем земельною ділянкою під самовільно збудованою нерухомістю;

- господарський суд не надав належної правової оцінки спірним правовідносин щодо їх відповідності ч.2 ст.331 ЦК України, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»;

- також господарський суд застосував до спірних відносин ч.5 ст.376 ЦК України, але не встановив умови використання земельної ділянки позивачем.

У відзиві (запереченнях) на апеляційну скаргу (а.с.161-163, т.1) позивач проти її задоволення заперечує, посилаючись на відповідність оскаржуваного судового рішення вимогам закону, матеріалам, обставинам справи, зазначає, що прокуратура звернулась з апеляційною скаргою в інтересах неналежного органу; позивач набув права власності на об`єкт, який розташований на земельній ділянці, відповідно до вимог законодавства, звернувся до органів місцевого самоврядування для оформлення належним чином правовідносин щодо користування земельною ділянкою, що досліджувалось судом першої інстанції. Також позивач зазначає, що матеріали справи містять висновки Науково-консалтингового підприємства ТОВ «Стеконік ЛТД» про належне виконання будівельних робіт та безпечність експлуатації будівлі, дана організація має відповідну ліцензію на проведення таких робіт і в своїй діяльності користується тими ж нормами, що й Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю. Крім цього, позивач зазначає, що набув права власності на земельну ділянку з придбанням на ній нерухомого майна, а документи щодо належного користування земельною ділянкою подавались до суду під час розгляду справи, документи щодо відведення земельної ділянки подані до міської ради на розгляд сесії.

Третя особа - ТОВ "МІЛМ" правом участі в судовому засіданні (ст.22 ГПК України) не скористався, як не скористався правом надання відзиву на апеляційну скаргу (ст.96 ГПК України); про час та місце судового засідання повідомлений належним чином (а.с.18, т.2, а.с.4, т.2 - ухвала від 20.10.2014р. про залучення третьої особи). В матеріалах справи міститься заява третьої особи - ТОВ "МІЛМ" м.Дніпропетровськ про розгляд справи за відсутністю представника ТОВ "МІЛМ"; також в зазначеній заяві представник не визнає апеляційну скаргу, вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення господарського суду Дніпропетровської області, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухав пояснення присутніх представників сторін, прокурора, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід скасувати на підставі п.1 ч.1 ст.104 ГПК України, з урахуванням повноважень суду апеляційної інстанції, передбачених ст.103 ГПК України, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.06.2013р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Віндзор» м.Дніпропетровськ звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво, а саме на будівлі і споруди Центру дозвілля молоді, що розташований за адресою : м.Дніпропетровськ, вул..Набережна Перемоги, 35 і складається з: літ. Л-1 - нежитлова будівля, загальною площею 280,7 кв.м.; літ В - навіс, загальною площею 180,0 кв.м.; літ М - навіс, загальною площею 180,0 кв.м.; літ Н - вагончик (тимчас.), загальною площею 16,5 кв.м.; літ П -ТП (тимчас.), загальною площею 7,6 кв.м.; літ. Р - бесідка (тимчас.), загальною площею 10,9 кв.м.; № 1 - ворота, площею 8,8 кв.м.; № 2 - огорожа, площею 581,3 кв.м.; № 3 - хвіртка, площею 2,0 кв.м.; № 4 - огорожа, площею 38,3 кв.м.; № 5 - ворота, площею 9,1 кв.м.; № 6 - хвіртка, площею 2,5 кв.м. (а.с.2-4, т.1). Нормативно-правовим обґрунтуванням позову визначені ст.ст.316, 319, 328, 376, 377 ЦК України, ст.20 Господарського кодексу України.

Позовну заяву ТОВ «Віндзор» обґрунтував тим, що 16.12.2011р. між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛМ» м.Дніпропетровськ був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до п.1.1 якого позивач придбав у власність Центр дозвілля молоді, розташований за адресою - м.Дніпропетровськ, вул..Набережна Перемоги, 35, який складався з: літ.А - кіоск (тимчасовий), літ.Б - сцена, літ.б - місток, літ.б1 - сходи, літ.бІІ - сходи з майд., літ. В - навіс, літ.Г - навіс, літ.Д - навіс, літ Е - склад (тимчас.), літ Ж - склад (тимчас.), літ.З - вагончик (тимчас.), літ.І - вбиральня (тим час.), 1-6 - огорожа, І-ІІІ - майданчик, мостіння, які розташовані на земельній ділянці площею 1,0212 га (загальнодержавний кадастровий номер № :03:149:0062) (а.с.59-60, т.1).

Згідно з п.1.2 цього договору предмет договору, що відчужується знаходився на балансі «продавця» - ТОВ «МІЛМ», що підтверджується балансовою довідкою від 28.11.2011р., виданою ТОВ «МІЛМ» та рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 10.05.2007р. по справі № 14/52-07 (41/18-07).

В свою чергу, право власності на предмет вищевказаного договору купівлі-продажу було визнано за «продавцем» - ТОВ «МІЛМ», яке збудувало літнє кафе та центр дозвілля молоді без відповідного дозволу та на будівлі і споруди, розташовані за адресою: м.Дніпропетровськ, вул..Набережна Перемоги, 33, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 10.05.2007р. по справі № 14/52-07 (а.с.114-116, т.1), яке набуло законної сили (ст.115 ГПК України).

За час користування придбаним нерухомим майном, позивачем, як зазначає останній, з метою поліпшення та вдосконалення об`єкту, для більш ефективних умов господарської діяльності та функціонування Центру дозвілля молоді, було проведено часткову реконструкцію Центру, після проведення якої, Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» було проведену технічну інвентаризацію центру та видано 28.01.2013р. технічний паспорт на об`єкт, в якому зазначено, що за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 33 розташована вже нежитлова будівля під літ.Л-1, площею 280,7 кв.м. та це є самочинним будівництво (а.с.19-31, 54-58, 54 на звороті, т.1).

Крім того, позивач зазначає, що висновком Науково-консалтингового підприємства ТОВ «Стеконик ЛТД», яке має ліцензію Міністерства регіонального розвитку та будівництва України - вищевказана нежитлова будівля літ.Л-1 визнана такою, що повністю відповідає усім будівельним вимогам, є безпечною та придатною до використання (а.с.5-31, т.1).

Визнання права власності на вищезазначене реконструйоване нерухоме майно і стало підставою звернення позивача з позовом до господарського суду. В якості норм матеріального права в прохальній частині позовної заяви позивач послався на ст.ст.316, 319, 328, 376, 377 ЦК України (а.с.2-4, т.1).

06.08.2013р. рішенням господарського суду Дніпропетровської області по цій справі позовні вимоги ТОВ «Віндзор» були задоволені в повному обсязі, визнане право власності на майно згідно переліку (а.с.122-128, т.1).

25.07.2014р., не погодившись з зазначеним рішенням, до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся прокурор міста Дніпропетровська (а.с.140-150, т.1).

07.08.2014р. ухвалою суду апеляційної інстанції зазначену апеляційну скаргу було прийнято до розгляду (а.с.139, т.1).

24.12.2014р. ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду апеляційне провадження по цій справі було припинено на підставі п.1.ч.1 ст.80 ГПК України (а.с.42-44, т.2).

17.02.2015р. постановою Вищого господарського суду України по цій справі було задоволено касаційну скаргу Прокурора м.Дніпропетровська, скасовано ухвалу Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.12.2014р., справу передано до суду апеляційної інстанції для розгляду (а.с.66-70, т.2).

Вказаною постановою суду касаційної інстанції визначено, що прокурор звернувся з апеляційною скаргою в інтересах належного органу - Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

Відповідно до ст.111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частинами 1, 3 ст.376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил; право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Отже, відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами України, законами України "Про регулювання містобудівної діяльності", "Про основи містобудування", "Про архітектурну діяльність", іншими нормативно-правовими актами (стаття 3 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").

Поняття "будівництво" включає в себе нове будівництво, а також реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт об'єктів будівництва (частина третя статті 10 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", стаття 4 Закону України "Про архітектурну діяльність").

Для визнання будівництва самочинним воно має бути пов'язане з об'єктом нерухомості й порушувати одне з положень статті 376 ЦК України.

Положеннями спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття "самочинного будівництва" визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 28.01.2015р. по справі № 6-225цс14 (ксерокопію долучено до справи).

Відповідно до частин 1, 2 ст.111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України; невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Згідно зі ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Спірний об'єкт нерухомого майна - є новоствореним об`єктом нерухомості, збудований без належно затвердженого проекту на будівництво та без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, на що позивач посилається у позові, а, отже, є самочинним будівництвом.

За приписами статті 375 Цивільного кодексу України, ст. 125 Земельного кодексу України, право зводити на земельній ділянці будівлі та споруди, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам має власник земельної ділянки; право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на дату створення спірного об'єкта нерухомого майна та на дату звернення з позовом у даній справі до місцевого господарського суду не набув в встановленому законом порядку права користування земельною ділянкою, докази протилежного відсутні.

Доказів про те, що третя особа по справі - ТОВ "МІЛМ", або позивач належним чином оформлювали право користування земельною ділянкою (кадастровий номер № :03:149:0062) відсутні в матеріалах справи, не надавались сторонами під час розгляду справи судами обох інстанцій. В зв`язку з цим не приймаються апеляційним господарським судом посилання позивача на ст.377 ЦК України. Також відсутні будь-які докази в розумінні ст.ст.33, 36 ГПК України про те, що в подальшому зазначена земельна ділянка була відведена позивачу під вже збудований об`єкт нерухомості.

Отже, позивач здійснив самочинне будівництво, яке є новоствореним майном на земельній ділянці, що не була йому відведена для цієї мети, та в подальшому, а саме на дату звернення з позовом до суду у даній справі, у встановленому законом порядку не отримав у користування земельну ділянку під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно, до спірних відносин відсутні підстави застосувати частину третю статті 376 ЦК України.

Також, до спірних правовідносин не може бути застосована і ч.5 статті 376 ЦК України, оскільки позивач не був на дату звернення з позовом до суду у даній справі ні власником, ні користувачем земельної ділянки під самочинно збудованим на ній нерухомим майном.

В зв'язку з вищенаведеним, на дату прийняття оскаржуваного рішення місцевого господарського суду у справі були відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на самочинно збудований спірний об'єкт нерухомого майна.

Окрім того, відповідно до статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

За приписами статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Дніпропетровська міська рада є належним відповідачем у справі з вирішення спору про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомого майна.

Однак, матеріали справи не містять жодних доказів звернення позивача до відповідача до подання позову до господарського суду Дніпропетровської області щодо вирішення спірного питання, пов'язаного з визнанням за позивачем права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомого майна, у тому числі щодо отримання в оренду земельної ділянку під уже збудоване нерухоме майно, доказів заперечень міської ради з цього питання.

За таких обставин колегія суддів апеляційного господарського суду також не вбачає підстав вважати, що міська рада до звернення з позовом порушила, не визнала або оспорює право позивача, про визнання якого він подав позов, відповідно, не вбачає підстав для захисту цього права у судовому порядку.

Враховуючи наведене вище, заявлені позивачем вимоги про визнання за ним права власності на спірний об`єкт нерухомості є неправомірними та не підлягають задоволенню, оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню у зв'язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

Колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє доводи прокурора щодо неможливості визнання права власності на об'єкт самочинного будівництва за відсутності відповідних дозволів на виконання будівельних робіт та без введення об'єкту в експлуатацію, враховуючи, що стаття 376 Цивільного кодексу України, якою врегульовані відносини набуття права власності на самочинне будівництво, є спеціальною правовою нормою в регулюванні спірних відносин, оскільки регламентує правовідносини, що виникають у тих випадках, коли загальний порядок будівництва (ст. 331 ЦК України) був порушений.

Окрім того, відповідно до пункту 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011р. № 461 у разі коли на самочинно збудоване нерухоме майно визнано право власності за рішенням суду, воно приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком. Відтак, за рішенням суду може бути визнано право власності на самочинно збудоване нерухоме майно до введення його в експлуатацію, що не виключає необхідність подальшого його введення в експлуатацію у зв'язку з законодавчо встановленою забороною експлуатації такого об'єкта.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору за подання позовної заяви відносяться на позивача; судовий збір за подання апеляційної скарги відповідно до цієї ж процесуальної норми з урахуванням положень п. 4.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" підлягає стягненню з позивача до Спеціального фонду Державного бюджету України.

За цих обставин колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.08.2013р. - скасувати.

Керуючись ст.43, ч. 3-5 ст.49, ст.ст.99, 101, 103-105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Прокурора міста Дніпропетровська - задовольнити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.08.2013 року у справі № 904/4638/13 - скасувати.

В задоволенні позову - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндзор» м.Дніпропетровськ до Спеціального фонду Державного бюджету України 913,50 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Видачу наказів у відповідності до ст.ст.116-117 ГПК України доручити господарському суду Дніпропетровської області.

Матеріали справи повернути до господарського суду Дніпропетровської області.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 28.04.2015р.

Головуючий суддя О.М. Виноградник

Суддя О.В.Джихур

Суддя О.М.Лисенко