ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року Справа № 926/1348/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоПолянського А.Г.
суддівКравчука Г.А.,
Мачульського Г.М. (доповідач),
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Чернівецький хлібокомбінат"
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду
від16.02.2015
у справі№926/1348/14
Господарського суду Чернівецької області
за позовомПрокурора Садгірського району
до1. Чернівецької міської ради 2. Публічного акціонерного товариства "Чернівецький хлібокомбінат"
провизнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки

за участю

- відповідача-1:Юзьків М.І. (довіреність від 02.06.2014р.)
- прокурора:Збарих С.М. (посвідчення від 05.09.2014р., № 028728),

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись у суд з даним позовом, прокурор Садгірського району як позивач (далі - прокурор) з урахуванням уточнення позовних вимог просив:

- визнати незаконним та скасувати пункт 1.3 рішення 25 сесії Чернівецької міської ради VI скликання "Про надання юридичним особам дозволів на складання проектів відведення земельних ділянок на розміщення малих архітектурних форм та внесення змін до окремих рішень" №647 від 27.06.2012, відповідно до якого Публічному акціонерному товариству "Чернівецький хлібокомбінат" надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0030 га для укладення договору встановлення земельного сервітуту терміном на 5 років для розміщення та обслуговування малої архітектурної форми (павільйону) для продажу продукції власного виробництва на вул. М. Тореза, 31 м. Чернівці;

- визнати незаконним та скасувати пункт 4 рішення 28 сесії VI скликання Чернівецької міської ради "Про встановлення земельних сервітутів на земельні ділянки та внесення змін до окремих рішень з цих питань" №621 від 27.09.2012, згідно якого Публічному акціонерному товариству "Чернівецький хлібокомбінат" затверджено проект відведення земельної ділянки на вул. М. Тореза, 31 площею 0,0030 га для укладення договору земельного платного сервітуту для влаштування малої архітектурної форми (павільйон для продажу продукції виключно власного виробництва) терміном на 5 років;

- визнати недійсним договір встановлення земельного сервітуту №78 від 25.10.2012, укладений між Чернівецькою міською радою та Публічним акціонерним товариством "Чернівецький хлібокомбінат"

- зобов'язати Публічне акціонерне товариство "Чернівецький хлібокомбінат" (далі - товариство) звільнити та повернути Чернівецькій міській раді (далі - рада) земельну ділянку площею 0,0030 га по вул. М. Тореза, 31 у м. Чернівці, вартістю 30 434 грн., кадастровий номер :41:002:0010.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рада всупереч приписів законодавства щодо поняття та поряду встановлення земельних сервітутів встановила для товариства земельний сервітут на ділянку, що, крім того, знаходиться на тротуарі.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 19.11.2014 (суддя Гончарук О.В.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16.02.2015 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Якімець Г.Г., судді Бойко С.М., Бонк Т.Б.), позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати судові рішення та прийняти нове, яким у задоволення позову відмовити, посилаючись на порушення судами норм матеріального права.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, пунктом 1.3 рішення 25 сесії VI скликання Ради №547 від 27.06.2012 "Про надання юридичним особам дозволів на складання проектів відведення земельних ділянок на розміщення малих архітектурних форм та внесення змін до окремих рішень" надано дозвіл товариству на складання проекту відведення земельної ділянки орієнтовано площею 0,0030 га для укладення договору встановлення земельного сервітуту терміном на 5 років для розміщення та обслуговування чотирьох малих архітектурних форм (павільйонів) для продажу продукції власного виробництва на вулицях Алма-Атинській, 6, Південно-Кільцевій, 7-А, Моріса Торези, 31, Авангардній, 17.

Пунктом 4 рішення 28 сесії VI скликання Ради №621 від 27.09.2012 "Про встановлення земельних сервітутів на земельні ділянки та внесення змін до окремих рішень з цих питань" затверджено товариству проект відведення земельної ділянки площею 0,0030 га за адресою: вул. Моріса Торези, 31 у м. Чернівці для укладення договору встановлення платного земельного сервітуту для влаштування малої архітектурної форми (павільйон для продажу продукції виключно власного виробництва) терміном на 5 років.

25 жовтня 2012 року між радою (в тексті договору - міська рада) та товариством (в тексті договору - сервітуарій) укладено договір встановлення земельного сервітуту №78, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 земельний сервітут встановлюється відповідно до рішення 28 сесії Ради VI скликання від 27.09.2012 №621, відносно земельної ділянки, що розташована в м. Чернівці на вул. Тореза Моріса, 31, площею 0,0030 га, кадастровий номер :41:002:0010 та відноситься до земель житлової та громадської забудови з цільовим призначенням: землі для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, в інтересах товариства встановлено сервітут на право влаштування малої архітектурної форми.

Згідно п.2.1 Договору строковий земельний сервітут встановлюється терміном до 25 жовтня 2017 року.

Земельна ділянка, відносно якої договором №78 від 25.10.2012 встановлено земельний сервітут, передана сервітуарію (відповідачу-2) згідно акту прийому-передачі від 25.10.2012 (Додаток №4).

Прокурор, посилаючись на порушення норм чинного законодавства, звернувся у суд з позовом у даній справі.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, своє рішення про задоволення позову мотивував тим, що спірні рішення та спірний договір укладено з порушенням норм статей 401, 404 Цивільного кодексу України (щодо поняття та порядку встановлення сервітуту), статті 134 Земельного кодексу України (щодо обов'язковості продажу прав на земельні ділянки на конкурентних засадах) та всупереч інтересам територіальної громади.

Підстави для скасування судових рішень відсутні виходячи із наступного.

Відповідно до статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до статті 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Статтею 98 Земельного кодексу України передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

В статті 99 цього кодексу передбачені види права земельного сервітуту, які власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення.

Відповідно до статті 100 Земельного кодексу України сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

З аналізу вказаних вище норм права вбачається, що земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача земельної ділянки, а також в тому разі, якщо потреби такого власника чи землекористувача не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

Така позиція закріплена також у п.2.32. та п.2.34. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", згідно яких: види права земельного сервітуту визначає стаття 99 ЗК України, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту. Зазначена стаття визначає конкретних суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом. (п.2.32.); обов'язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб. Під час розгляду справи у спорі про встановлення земельного сервітуту господарським судам належить з'ясовувати, з яких причин позивач не може використовувати належне йому майно (п.2.34.).

Судами встановлено, що земельна ділянка товариству спірними рішеннями та договором надавалась для розміщення малої архітектурної форми з метою здійснення комерційної діяльності на ній, при цьому ця земельна ділянка належить територіальній громаді м. Чернівці. Разом з тим із доводів відповідача-2, викладених у касаційній скарзі, та із встановлених судами обставин справи не вбачається, що земельний сервітут встановлювався для нього як для власника або землекористувача земельної ділянки, а також не вбачається, що його потреби не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

За вказаних обставин оскільки відповідач-2 не довів належними і допустимими доказами наявність єдиної підстави для встановлення земельного сервітуту - неможливість використання свого майна і своєї земельної ділянки через недоліки їх природного стану чи місця розташування без надання йому права користування земельною ділянкою відповідача-1 у порядку земельного сервітуту, суди дійшли до правильних висновків щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

В касаційній скарзі товариство посилається на те, що не могло досягти іншим способом мети, оскільки на той час діяв Порядок встановлення сервітуту на земельні ділянки, які перебувають в розпорядженні Чернівецької міської ради, на яких розташовані або плануються розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності, затверджений рішенням Чернівецької міської ради IV скликання №1257 від 25.02.2010, тому товариство, виконуючи обов'язковий акт ради, уклало з нею договір встановлення сервітуту.

Разом з тим, постанова Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 №982, яка між іншим не зобов'язувала укладати договори встановлення сервітутів для розміщення малих архітектурних форм, на момент винесення оскаржених рішень та, відповідно, і договору, втратила чинність, а норми Цивільного і Земельного кодексів України, яким рішення органів місцевого самоврядування повинні відповідати, такого права не передбачали.

Отже саме лише наявність вказаного Порядку, не давала правових підстав для прийняття радою спірних рішень і укладення відповідачами договору земельного сервітуту.

При цьому, положеннями чинного законодавства не передбачено, що для звернення у суд із даним позовом необхідною умовою є проведення перевірки з дотримання земельного законодавства.

Також, згідно частини другої статті 29 Господарського процесуального кодексу України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача.

Таким чином оскільки у позові прокурор зазначив про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, відсутні правові підстави вважати, що прокурор не набув статусу позивача.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі особою, що її подала, щодо незаконності судових рішень.

Разом з тим незаконними є висновки судів обох інстанцій про те, що при укладенні земельного сервітуту мали дотримуватись положення статті 134 Земельного кодексу України (щодо обов'язковості продажу таких прав на земельну ділянку на конкурентних засадах).

Так, дійшовши до висновку про відсутність у відповідача-2 права на земельний сервітут суди вже за цих обставин не вправі були вирішувати питання щодо набуття ним такого права на конкурентних засадах.

Крім того, цією нормою визначено, що права на земельні ділянки державної чи комунальної власності (оренда, суперфіцій, емфітевзис) підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах).

Разом з тим, вказаною нормою не передбачено обов'язку такого продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) права на земельний сервітут.

Отже висновки судів у цій частині є незаконними, однак вони не призвели до прийняття неправильних по суті спору судових рішень, тому не дають правових підстав для їх скасування.

Таким чином судові рішення належить залишити без змін з урахуванням вказаних правових висновків суду касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.1, 11111 Господарського процесуального кодексу України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Чернівецький хлібокомбінат" залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16.02.2015 у справі Господарського суду Чернівецької області №926/1348/14, залишити без змін.

Головуючий суддя А.Г. Полянський

Судді Г.А. Кравчук

Г.М. Мачульський