ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2015 року Справа № 903/586/14
Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Овечкіна В.Е. - головуючого,
Корнілової Ж.О. - доповідача,
Чернова Є.В.,
розглянувши касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Золотий Екватор"
на постановуРівненського апеляційного господарського суду від 24.02.2015
у справі№ 903/586/14 Господарського суду Волинської області
за позовомПриватного підприємства "Ярина" санаторій "Конвалія"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Золотий Екватор"

про визнання права власності та витребування майна,

за участю представників сторін
від позивача:Волинець І.В. (довіреність від 31.10.2013 № б/н),
від відповідача:Олексюк В.В. (довіреність від 31.12.2014 № 957),

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Ярина" санаторій "Конвалія" у червні 2014 року звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Золотий Екватор" про визнання права власності на нафтопродукти за договорами поставки нафтопродуктів та витребування у відповідача нафтопродуктів.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 01.12.2014 у справі № 903/586/14 (у складі колегії суддів: Гончар М.М. - головуючого, Пахолюк В.А., Кравчук А.М.), залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 24.02.2015 у справі № 903/586/14 (у складі колегії суддів: Гулова А.Г. - головуючого, Олексюк Г.Є., Сініцина Л.М.) позов частково задоволено. Визнано право власності за Приватним підприємством "Ярина" санаторій "Конвалія" на майно за договором № К6906 від 23.06.2011 та договором № К3403/12 від 07.03.2012, а саме: бензин А-92-2790 л, А-95-3960 л, ДП-10210 л. Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Золотий Екватор" повернути Приватному підприємству "Ярина санаторій "Конвалія" майно: бензин А-92-2790 л, А-95-3960 л, ДП-10210 л.

Не погоджуючись з постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 24.02.2015 у справі № 903/586/14 Господарського суду Волинської області, Товариство з обмеженою відповідальністю "Золотий Екватор" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 01.12.2014 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 24.02.2015 у справі № 903/586/14 Господарського суду Волинської області, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду Волинської області.

У касаційній скарзі заявник посилається на порушення та неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представників сторін, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Золотий Екватор" в особі Львівської філії ТзОВ "Золотий Екватор" (постачальник) та Приватним підприємством "Ярина" санаторій "Конвалія" (покупець) укладено договори поставки нафтопродуктів від 23.06.2011 № К6906 та від 07.03.2012 № К3403/12, згідно з пунктом 1 договорів, постачальник зобов'язується поставити покупцю нафтопродукти в асортименті, а саме: бензин різних марок та дизельне паливо, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його вартість на умовах договорів.

Додатково до основного зобов'язання постачальник зобов'язався зберігати проданий товар до дати поставки на умовах договорів.

Асортимент та кількість товару (об'єм товарної партії) погоджується сторонами у рахунку на оплату та видатковій накладній (пункт 1.2. договорів).

До ціни товару входить вартість зберігання товару постачальником в резервуарах АЗС протягом 1-го календарного року (пункт 2.1. договорів).

Згідно з пунктом 3.1 договорів, після погодження сторонами асортименту, кількості та ціни товару (товарної партії) постачальник видає за видатковою накладною покупцю картки на пальне WOG встановленої форми відповідного номіналу.

Картка на пальне виготовлена на глянцевому паперовому носії та заламінована плівкою. Містить емблему торгової марки WOG, вказівку на вид (марку) товару та номінал. На картку нанесено штрих-код, гелографічне зображення та інші ступені захисту. Картка на пальне є товарно-розпорядчим документом на товар на підставі якого здійснюється відпуск товару на АЗС. Картка на пальне не є розрахунковим чи платіжним засобом. Для отримання товару (заправки пальним транспортного засобу на АЗС) водій пред'являє оператору АЗС картку на пальне. Оператор АЗС здійснює відповідну ідентифікацію картки на пальне та здійснює відпуск товару відповідної марки та кількості. При відпуску товару, картка на пальне залишається у оператора, що є підтвердженням факту отримання покупцем товару відповідного асортименту та кількості (пункт 3.2. договорів).

У пунктах 3.3 договорів сторони встановили, що товар відпускається покупцю почастково (товарними партіями) на умовах - FСА завантажено в автомобільний транспорт покупця з резервуарів автозаправних станцій (АЗС) постачальника. Перелік АЗС та їх місцезнаходження визначаються в додатку, що є невід'ємною частиною даних договорів. Протягом дії даних договорів сторони мають право змінювати перелік АЗС шляхом внесення відповідних змін до додатку, що є невід'ємною частиною даних договорів.

Згідно з пунктом 3.4. договорів, датою поставки товару є дата передачі покупцю карток на пальне "WOG", а датою відпуску товару є дата отримання оператором АЗС картки на пальне від клієнта.

Відповідно до пункту 4.2 договорів, розрахунки за товар покупець здійснює на умовах 100% попередньої оплати вартості товару. Моментом зобов'язання покупця з оплати товару вважається момент надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. В разі ненадходження грошових коштів від покупця, передача карток на пальне та відпуск товару на АЗС не здійснюється.

Товар (партія товару) передається уповноваженим особам покупця на АЗС лише на підставі пред'явленої оператору АЗС картки на пальне (пункт 6.3. договорів).

Згідно з пунктами 6.4, 6.6. договорів, картки на пальне, не пред'явлені оператору АЗС протягом 1-го року з моменту їх отримання покупцем, втрачають свою чинність і є недійсними.

Згідно з пунктом 10.8. договору від 23.06.2011, пунктом 10.9. договору від 07.03.2012, договори набувають чинності з моменту їх підписання і діють до 31.12.2012 та 31.12.2012, відповідно, а в частині проведення розрахунків - до їх повного виконання сторонами.

Вказані договори підписані сторонами та скріплені відтисками їх печаток.

Судами встановлено, що покупцем здійснено попередню оплату вартості паливно - мастильних матеріалів згідно з договором № К6906 від 23.06.2011 та № К3403/12 від 07.03.2012, що підтверджується платіжними дорученнями № 1976 від 29.12.2011 на суму 480000,00 грн., № 2155 від 08.05.2012 на суму 50000,00 грн., № 2190 від 17.05.2012 на суму 50000,00 грн., № 2199 від 22.05.2012 на суму 90000,00 грн. та № 2214 від 11.06.2012 на суму 50000,00 грн.

Факт отримання покупцем від продавця карток на паливно-мастильні матеріали підтверджується видатковими накладними № 7616 від 29.12.2011 на суму 480030,75 грн., № 4002 від 10.05.2012 на суму 49990,20 грн., № 4378 від 18.05.2012 на суму 50025,00 грн., № 4501 від 22.05.2012 на суму 89966,50, № 5250 від 12.06.2012 на суму 95030,20 грн.

Судами встановлено, що Трускавецьким ГУ МВСУ України у Львівській області 26.06.2012 порушено кримінальну справу № 132-0355 за фактом таємного викрадення чужого майна, серед якого картки на паливно- мастильні матеріали, шляхом незаконного проникненням у житло громадянина Нагурного В.В., що підтверджується копією постанови про порушення кримінальної справи.

Позивачем листом від 18.07.2012 № 56 повідомлено відповідача про порушення СВ Трускавецького ГУ МВСУ України у Львівській області кримінальної справи № 132-0355 від 26.06.2012 за фактом викрадення карток на пальне. У даному листі позивач зазначав про надіслання відповідачу факсом листа з проханням блокування викрадених карток на пальне згідно з накладними № 7616 від 29.12.2011, № 4002 від 10.05.2012, № 4501 від 22.05.2012, № 4378 від 18.05.2012, № 5250 від 12.06.2012. Крім цього, просив відповідача провести аналіз використаних та невикористаних карток покупцем за період з 29.12.2011 по 26.06.2012, а про результати аналізу його повідомити.

Відповідачем листом № 132 від 25.07.2012 повідомлено позивача, що ним поставлено в стоп- лист зазначені позивачем картки на пальне та зазначено, що на АЗС партнерів немає можливості провести звірку штрих - коду картки на пальне із даними "стоп листа", оскільки дана послуга доступна тільки на АЗС торгової марки "WOG", у зв'язку з чим відмовив у видачі нових карток на пальне. Одночасно зазначив, що пошук викрадених карток на пальне проводиться правоохоронними органами і є велика ймовірність повернення позивачу втрачених карток, а тому товариство гарантує продовження позивачу терміну для пред'явлення до відпуску карток на пальне на АЗС товариства замість одного календарного року згідно з договором до двох календарних років з дати отримання карток на пальне з паралельним виключенням карток на пальне з "стоп- листа" після отримання повідомлення позивача.

Позивач звертався до відповідача з листами-вимогами від 20.03.2014 № 20/03 та від 25.03.2014 № 25/03, у яких просив останнього впродовж трьох днів з моменту отримання вимоги видати йому нові картки на нафтопродукти, а у випадку ненадання нових карток у 3-денний строк з дня отримання вимоги негайно передати 3160 літрів бензину А-92, 4300 літрів бензину А-95 та 12740 літрів дизпалива, повідомивши про час і місце його отримання.

Вказана вимога залишена відповідачем без належного реагування та задоволення, тому ПП "Ярина" санаторій "Конвалія", посилаючись на статті 317, 321, 334, 525, 526, 627, 628, 664, 712, 936, 949, 953 Цивільного кодексу України та статтю 226 Господарського кодексу України, звернулось до суду з позовом про визнання права власності на майно та витребування його у ТзОВ "Золотий екватор".

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Судами встановлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі укладених договорів поставки нафтопродуктів № К6906 від 23.06.2011 та № К3403/12 від 07.03.2012, згідно з якими відповідач зобов'язується поставити у власність позивача, а позивач зобов'язується прийняти і оплатити товар, зазначений у пункті 1.1. договорів.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, непов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Судами встановлено, що позивачем оплачено вартість товару, що підтверджується платіжними дорученнями № 1976 від 29.12.2011 на суму 480000,00 грн., № 2155 від 08.05.2012 на суму 50000,00 грн., № 2190 від 17.05.2012 на суму 50000,00 грн., № 2199 від 22.05.2012 на суму 90000,00 грн. та № 2214 від 11.06.2012 на суму 50000,00 грн., а відповідачем передано картки на підтвердження права власності за оплачений товар, що підтверджується видатковими накладними № 7616 від 29.12.2011 на суму 480030,75 грн., № 4002 від 10.05.2012 на суму 49990,20 грн., № 4378 від 18.05.2012 на суму 50025,00 грн., № 4501 від 22.05.2012 на суму 89966,50 грн., № 5250 від 12.06.2012 на суму 95030,20 грн.

Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі - продажу.

Частиною 1 статті 334 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлене договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема, у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Судами встановлено, що у пунктах 3.4. договорів сторонами передбачено, що датою поставки товару є дата передачі покупцю карток на пальне "WOG", а датою відпуску товару є дата отримання оператором АЗС картки на пальне від клієнта.

Пунктом 1.1. договорів сторонами передбачено, що додатково до основного зобов'язання постачальник зобов'язується зберігати проданий товар до дати поставки на умовах даних договорів.

Згідно з пунктом 2.1 договорів, до ціни товару входить вартість зберігання товару постачальником в резервуарах АЗС протягом 1-го календарного року.

Таким чином, з моменту передачі відповідачем позивачу карток на пальне за видатковими накладними між сторонами у справі виникли правовідносини зберігання придбаних позивачем у відповідача обсягів нафтопродуктів.

Суди дійшли до правильного висновку, що з моменту передання відповідачем за видатковими накладними карток на пальне "WOG" позивачу, останній набув право власності на нафтопродукти в об'ємах, які зазначені у видаткових накладних.

Відповідно до статті 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно зі статтею 938 Цивільного кодексу України, зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Відповідно до статті 949 Цивільного кодексу України, зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтями 317, 321 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судами встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту передачі відповідачем позивачу придбаних останнім на підставі вищевказаних договорів нафтопродуктів, які зберігаються відповідачем у резервуарах АЗС.

Відповідно до статті 667 Цивільного кодексу України, якщо право власності переходить до покупця раніше від передання товару, продавець зобов'язаний до передання зберігати товар, не допускаючи його погіршення.

Згідно з частиною 5 статті 226 Господарського кодексу України, у разі невиконання зобов'язання про передачу їй індивідуально визначеної речі (речей, визначених родовими ознаками) управнена сторона має право вимагати відібрання цієї речі (речей) у зобов'язаної сторони або вимагати відшкодування останньою збитків.

Суди дійшли до правильного висновку, що втрата документа, який підтверджує право на отримання товару, не звільняє відповідача від обов'язку передати позивачу товар, придбаний ним згідно з договорами поставки нафтопродуктів, оскільки позивачем придбавався безпосередньо товар - нафтопродукти в асортименті, а не картки, які підтверджують право власності на нього.

Постановою слідчого СВ Трускавецького МВ ГУМВС України у Львівській області від 27.06.2012 № 132-0355 підтверджується факт таємного викрадення з квартири Нагурного В.В., не встановленою слідством особою, карток на дизпаливо, бензин марок А-92 та А-95.

Трускавецький МВ ГУМВС України у Львівській області листом від 18.11.2014 №7213 повідомлено директора ПП "Ярина" санаторій "Конвалія" Нагурного В.В., що досудове слідство у кримінальній справі № 132-0355 за фактом крадіжки майна з його квартири, зокрема, карток на пальне на загальну суму 250000,00 грн., зупинено на підставі пункту 3 частини 1 статті 206 Кримінального процесуального кодексу України, у зв'язку з невстановленням особи, яка вчиняла злочин. Картки на пальне, які належали ПП "Ярина" санаторій "Конвалія", відповідно до видаткових накладних № 7616 від 29.12.2011, № 4002 від 10.05.2012, № 4378 від 18.05.2012, № 4501 від 22.05.2012, № 5250 від 12.06.2012, які не отоварені на момент викрадення та інше особисте майно Нагурного В.В., що викрадено з будинку № 2 по вул. Тихій у м.Трускавець Львівської області не знайдено.

Згідно з інформаційними звітами відповідача за картками, накладною № 4501 від 22.05.2012 позивачу не передано 1250 л дизельного палива, 2010 л бензину марки А-95, 2000 л бензину марки А-92; згідно з накладною № 7616 від 29.12.2011 позивачу не передано 680 л дизпалива; згідно з накладною № 4378 від 18.05.2012 позивачу не передано 1170 л бензину марки А-95, 430 л дизпалива; згідно з накладною № 5250 від 12.06.2012 позивачу не передано 790 л бензину марки А-92, 780 л бензину марки А-95, 7350 л дизпалива; з накладною № 4002 від 10.05.2012 позивачу не передано 500 л дизельного палива.

Суди дійшли висновку, що оплативши товар, позивач набув у власність, проте не отримав із зберігання відповідача 2790 л бензину марки А-92, 3960 л бензину марки А-95 та 10210 л дизельного палива.

Суди дійшли висновку, що згідно з пунктом 6.6. договорів, викрадені картки є недійсними, що не потягло за собою втрату позивачем права власності на придбаний товар та припинення зобов'язання з боку відповідача щодо передачі вказаного товару, оскільки передача відповідачем карток на право отримання позивачем товару не свідчить про виконання відповідачем своїх зобов'язань у повному обсязі, з огляду на те, що відповідач продав товар, а позивач придбав його і передав на зберігання, тому згідно зі статтями 662, 936 Цивільного кодексу України, продавець (зберігач) зобов'язаний передати його покупцю.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України ,способами захисту прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до частини 1 статті 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Суди дійшли до передчасного висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Крім цього, статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено право особи звернутися до суду з позовом про визнання права власності:

1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права);

2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником.

Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Одним із основних способів захисту права власності є віндикаційний позов, який визначають як позов про повернення свого майна з чужого незаконного володіння. По суті, це вимога власника, який не володіє майном, повернути майно в натурі.

До умов пред'явлення віндикаційного позову належать такі:

1) власник чи титульний володілець не повинен мати можливості здійснювати фактичне володіння над річчю;

2) майно, яке хоче повернути колишній власник чи титульний володілець, збереглося в натурі та перебувало у фактичному володінні іншої особи;

3) майно, яке підлягає віндикації, має бути індивідуально визначеним.

4) віндикаційний позов має недоговірний характер та спрямований на захист речових прав.

При цьому, об'єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.

Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов'язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень частини 1 статті 184 Цивільного кодексу України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що звертаючись до суду позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України.

Обраний спосіб захисту має вирішувати питання про захист порушеного права та охоронюваного законом інтересу учасників господарських правовідносин, тобто ним мають усуватись перешкоди, які виникли на шляху здійснення особою, яка звернулася з позовом, свого права.

Судами не зроблено висновків щодо неправильно обраного позивачем способу захисту.

Судами не встановлено чи порушується у позивача суб'єктивне право або охоронювані законом інтереси, який би захищався поданням позову про визнання права власності та витребування майна.

Аналіз наведених доводів у їх сукупності свідчить про неповне з'ясування судами фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, і про порушення вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, постанова підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене, вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, прав та обов'язків сторін, і відповідно до вимог чинного законодавства вирішити спір.

Згідно з частиною 1 статті 11112 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду.

Керуючись статями 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Золотий Екватор" на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 24.02.2015 у справі № 903/586/14 Господарського суду Волинської області задовольнити.

Рішення Господарського суду Волинської області від 01.02.2015 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 24.02.2015 у справі № 903/586/14 Господарського суду Волинської області скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду Волинської області.

Головуючий суддяОвечкін В.Е.
Судді:Корнілова Ж.О.
Чернов Є.В.