КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2015 р. Справа№ 910/27080/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Павловська А.Ю.

від відповідача - Беляєв С.А.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «РТЦ «Ірпінь» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.02.2015 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РТЦ «Ірпінь»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Галран»

про стягнення коштів,-

Постанова прийнята 23.04.2015 у зв`язку із оголошенням перерви в судовому засіданні 02.04.2015 відповідно до ст. 77 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ «РТЦ «Ірпінь» звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом ТОВ «Галран» про стягнення коштів за договором оренди.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.02.2015 в задоволені позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій вказує, що рішення прийнято з порушення норм матеріального права та при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а тому просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.02.2015 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Представники сторін в судове засідання на вказану дату з`явилися та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

04.07.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «РТЦ «Ірпінь» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Галран» (орендар) був укладений договір оренди № 04-07-2012.

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає об'єкт оренди в тимчасове платне користування (в оренду) згідно умов цього договору.

Пунктом 1.3 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 26.07.2013) визначено, що строк оренди об'єкта оренди за цим договором становить 2 календарних роки і обчислюється з 01.08.2012 до 31.07.2014.

У пункті 1.5 договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 28.02.2014) зазначено, що строк оплати орендної плати - щомісячно до 10 числа поточного місяця, за який належить сплатити орендну плату.

Орендодавець виставляє орендареві рахунки на оплату орендної плати в останній робочий день місяця, що передує місяцю, за який належить сплатити орендну плату, та надає їх орендареві до 5 числа місяця, за який належить сплатити орендну плату. Рахунок та акти надаються орендодавцем орендарю під підпис або надсилаються орендареві листом з повідомленням про вручення.

Строк оплати орендної плати за перший календарний місяць оренди (чи його відповідну частину) протягом п'яти банківських днів з дати виставлення орендодавцем рахунку на оплату орендної плати.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що орендодавець щомісячно (з 25 числа по останній робочий день поточного місяця, в якому надані сервісні послуги), надає орендарю два примірники акту прийому-передачі сервісних послуг з розрахунком їх місячної вартості та рахунок на їх оплату. Рахунок та акти надаються орендодавець орендарю під підпис або надсилаються орендареві листом з повідомленням про вручення.

Орендар оплачує вартість спожитих сервісних послуг протягом двох робочих днів з дати отримання рахунку, але не пізніше 5 числа місяця наступного за тим, в якому ці послуги було спожито (п. 3.4 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, 01.08.2012 за актом прийому-передачі майна Товариство з обмеженою відповідальністю «РТЦ «Ірпінь» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Галран» прийняло у тимчасове платне користування на умовах, викладених в договорі частину нежитлової будівлі Торгового комплексу, площею 20,5 кв.м, що знаходиться на земельній ділянці, розташованій за адресою: Київська область, м. Буча, вул. Нове шосе, 48.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, мотивує свої вимоги тим, що за відповідачем рахувалась заборгованість за договором по орендній платі у наступному розмірі: за лютий 2014 в сумі 0,41 грн., за березень 2014 в сумі 0,10 грн., за квітень 2014 року в сумі 7304,79 грн., за травень 2014 в сумі 8 003 грн. та за червень 2014 в сумі 9814,81 грн., а всього 25123,11 грн.

При цьому, Товариство з обмеженою відповідальністю «РТЦ «Ірпінь» також зазначало, що за відповідачем рахувалась заборгованість за комунальні послуги (електроенергія) у червні - серпні 2014 в розмірі 278,97 грн. та за сервісні послуги у червні 2014 в розмірі 350,96 грн.

В процесі розгляду спору в суді першої інстанції, позивач подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просив суд стягнути з відповідача на його користь: основну заборгованість в сумі 7 767,07 грн., штрафні санкції в розмірі 31626,48 грн., інфляційні втрати в сумі 3186,61 грн. та 3% річних в розмірі 271,11 грн.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог зазначає, що у зв'язку з укладенням договору про погашення заборгованості за договором від 18.11.2014, сторони припинили правовідносини щодо виконання грошових зобов'язань за договором оренди №04-07-2012 від 04.07.2012.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статтею 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч.1 ст. 765 ЦК України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Пункт 5 статті 762 Цивільного кодексу України визначає, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 651 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У відповідності до ст. 782 Цивільного кодексу України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Пунктом 19.2.1 договору передбачено, що орендодавець має право відмовитись від цього правочину та вимагати повернення об'єкта оренди у разі, якщо орендар не вносить орендну плату за користування об'єктом оренди або плату / компенсацію витрат орендодавця на комунальні та/або сервісні послуги протягом трьох місяців підряд у повному обсязі.

Відповідно до наявних матеріалів справи, 24.06.2014 позивач, у зв'язку з порушенням Товариством з обмеженою відповідальністю «Галран» зобов'язань взятих за договором звернувся до відповідача з повідомленням № 24-06/14 про розірвання договору з 30.06.2014.

Отже даний договір є розірваним в односторонньому порядку.

На підтвердження наявної у відповідача за вказаним договором заборгованості позивачем було надано акти надання послуг: № 208 від 28.02.2014 на суму 1110,40 грн., №270 від 28.02.2014 на суму 350,96 грн., № 187 від 28.02.2014 на суму 525,73 грн., № 335 від 28.03.2014 на суму 380,96 грн., № 368 від 31.03.2014 на суму 6659,10 грн., № 434 від 31.03.2014 на суму 350,96 грн., № 491 від 30.04.2014 на суму 7304,79 грн., № 579 від 30.04.2014 на суму 295,89 грн., № 594 від 30.04.2014 на суму 350,96 грн., № 665 від 31.05.2014 на суму 134,42 грн., № 689 від 31.05.2014 на суму 350,96 грн., № 722 від 31.05.2014 на суму 8003 грн., № 843 від 30.06.2014 на суму 350,96 грн., № 878 від 30.06.2014 на суму 9814,81 грн.

18.11.2014 між позивачем та відповідачем був укладений договір про погашення заборгованості за договором оренди №04-07-201 від 04.07.2012, відповідно до п. 1.1 якого сторони погодили розмір заборгованості боржника перед кредитором за договором.

Станом на 18.11.2014 заборгованість становить 17767,07 грн. (в т.ч. ПДВ (20%) - сума основного боргу по орендній платі та комунальним і сервісним послугам відповідно акту звіряння взаємних розрахунків, підписаного сторонами (невід'ємна частина цього договору) та 2457,68 грн. пеня за неналежну та несвоєчасну сплату орендної плати відповідно до п. 13.2 договору оренди станом на дату укладання цього договору (розрахунок пені додається), всього - 20 224,75 грн.

Відповідно до п. 1.2 вказаного вище правочину, боржник зобов'язався сплатити кредитору борг наступним чином:

- 10 000 грн. (в т.ч. ПДВ 20%) продовж 15 календарних днів з моменту підписання цього договору;

- 5000 грн. (в т.ч. ПДВ 20%) до 20.12.2014;

- 5224,75 грн. (в т.ч. ПДВ 20%) до 20.01.2015.

Згідно з п. 2.5 договору про погашення заборгованості від 18.11.2014 кредитор за попереднім погодженням з боржником зобов'язався передати останньому, за складеним і підписаним обома сторонами актом прийому-передачі майно, що знаходиться на території Торгового комплексу за адресою: м. Буча, вул. Нове шосе, 48.

Перелік майна зазначено в акті опису майна від 14.08.2014.

Проаналізувавши зміст вказаного договору про погашення заборгованості, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно та обґрунтовано було встановлено, що договір про погашення заборгованості від 18.11.2014 не припинив первісні зобов'язання контрагентів за договором оренди №04-07-20123 від 04.07.2012, а змінив порядок і строк проведення розрахунків по орендній платі та комунальним і сервісним послугам.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, на виконання умов договору про погашення заборгованості за договором оренди №04-07-201 від 04.07.2012 в строк, зазначений в договорі, здійснив перший платіж в розмірі 10000 грн.

Даний факт підтверджується копією платіжного доручення №ре18902019 від 02.12.2014.

Крім того, даний факт не заперечувався представника позивача в суді апеляційної інстанції.

Як вбачається із пояснень, наданих представником відповідача при розгляді апеляційної скарги, відповідач, направив на адресу позивача 20.12.2014 лист повідомлення про призупинення виплат за договором погашення заборгованості до вирішення в суді даного спору.

Відповідно до відбитку штемпеля канцелярії Господарського суду міста Києва, даний позов надійшов до суду 03.12.2014, а ухвала про порушення провадження по справі була прийнята 05.12.2014.

В той час, враховуючи порядок обчислення строків, визначений у ст. 254 Цивільного кодексу України, та умови договору про погашення заборгованості від 18.11.2014, Товариство з обмеженою відповідальністю «Галран» у відповідності до п. 1.2.2 та п. 1.2.3 зазначеної угоди другий платіж мав здійснити до 20.12.2014, а третій до 20.01.2015.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, місцевий суд дійшов обгрунтованого та правомірного висновку, що ані на момент звернення до суду, ані на момент вирішення спору, кінцевий строк виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором про погашення заборгованості від 18.11.2014 не настав.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зважаючи на те, що представниками позивача по справі не було належним чином доведено судам обох інстанцій те, що на момент звернення із позовом до суду відповідачем були порушені законні права позивача, шляхом неналежного виконання договору про погашення заборгованості, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відтак, враховуючи все вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновоком Господарського суду міста Києва, що вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Посилання представника позивача на те, що ними позов подавався до суду ще до укладання сторонами договору про погашення заборгованості, проте, він фактично до суду надійшов вже в грудні 2014 не надає підтвердження існування порушеного права, на час розгляду позову та прийняття рішення судом першої інстанції, оскільки на той час вже змінилися фактичні обставини та правовідносини між сторонами.

Зважаючи на те, що в задоволені вимоги про стягнення основної суми боргу судом було відмовлено, ним також правомірно було відмовлено і в задоволенні стягнення штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3% річних, з підстав похідності останніх від заявлених вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно відмовлено в задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «РТЦ «Ірпінь», а тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «РТЦ «Ірпінь» не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «РТЦ «Ірпінь» залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РТЦ «Ірпінь» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 16.02.2015 у справі № 910/27080/14- без змін.

Матеріали справи № 910/27080/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко