РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2015Справа №910/29434/14

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Гарант-Система» (вул. Петра Сагайдачного/Ігорівська, 10/5, літера А, м. Київ, 04070)

до Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» (вул. Костянтинівська, 56, офіс 13, м. Київ, 04070)

про відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 11 714,44 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Бебко І.О. - представник, довіреність від 26.06.2014;

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі частини 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Гарант-Система» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом №01/727 від 26.12.2014 до Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» про відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 11 714,44 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 827,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що виплативши відповідно до умов договору страхування наземного транспорту №05-16/000261 від 29.04.2014 страхувальнику страхове відшкодування в сумі 12 714,44 грн., позивач набув на підставі ст. 1187 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» право регресної вимоги про стягнення виплаченого страхового відшкодування до відповідача, як особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.12.2014 позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Гарант-Система» прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/29434/14 та призначено справу до розгляду на 11.02.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.02.2015 розгляд справи відкладено на 03.03.2015.

У судові засідання 11.02.2015 та 03.03.2015 з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у судові засідання 11.02.2015 та 03.03.2015 не з'явився.

Судом 11.02.2014 здійснено запит з офіційного сайту УДППЗ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення №328, за результатами пошуку якого встановлено, що станом на 28.01.2015 поштове відправлення надійшло до відділення поштового зв'язку.

Доказів отримання відповідачем ухвали суду від 31.12.2014 поштовим відділенням зв'язку на час розгляду справи до суду не повернуто.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім цього, пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова №18) передбачено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та пункт 3.9.1 Постанови №18 суд вважає, що відповідач був повідомлений про час і місце розгляду справи судом належним чином.

До початку судового засідання 11.02.2015 представником позивача до господарського суду міста Києва подані письмові пояснення без номеру та дати щодо існування у минулому інших, крім зазначених у позовній заяві, правовідносин з відповідачем. Крім того, до письмових пояснень додані витребувані ухвалою суду від 31.12.2014 документи.

Письмові пояснення позивача разом з документами долучено судом до матеріалів справи.

У судових засіданнях 11.02.2015 та 03.03.2015 представником позивача подано клопотання від 11.02.2015 та від 03.03.015 відповідно про долучення документів до матеріалів справи. Клопотання судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання сторонами суду не надано.

Документи, витребувані ухвалами суду від 31.12.2014 та від 11.02.2015, позивачем надано не в повному обсязі.

Відповідачем вимоги ухвал суду від 31.12.2014 та від 11.02.2015 не виконано та витребувані судом документи не подано.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань до суду не надходило.

Про поважні причини неявки уповноваженого представника відповідача в судові засідання суд не повідомлено.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України, викладених в пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками визначені статтями 20, 22, 60, 74 та частиною 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судових засіданях повідомив суд, що права та обов'язки йому зрозумілі.

Відводу судді не заявлено.

В судовому засіданні 03.03.2015 розпочато розгляд справи по суті. В судовому засіданні уповноважений представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, викладені в позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу пункту 6 частини 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

29.04.2014 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Гарант-Система» (страховик) та громадянином Серіковим Дмитром Володимировичем (страхувальник) укладено Договір страхування наземного транспорту №05-16/000261 (далі - Договір), предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать Закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном - транспортним засобом KIA Magentis 2.0, державний реєстраційний номер АХ7780СЕ, 2007 року випуску. Розмір страхової суми становить 132000,00 грн. (п.4. Договору).Термін дії Договору визначений з 29.04.2014 до 28.09.2015 (п. 7 Договору).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Відповідно до визначення частини 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття «договір страхування» містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 981 Цивільного кодексу України та частини 2 ст. 18 Закону України «Про страхування» договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Згідно ст. 8 Закону України «Про страхування» страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання; а страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Пунктом 3.3 Договору (Загальні умови) страховим випадком визначена подія, передбачена Договором страхування, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування за Договором Страхувальнику або іншій визначеній Договором особі.

Відповідно до умов страхування за Договором страховим ризиком, зокрема, є дорожньо-транспортна пригода (п.3.2.1 Загальних умов).

12.06.2014 в м. Києві по вул. Регенераторна, 4, відбулась дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП), за участю транспортного засобу марки Kia Sephia, державний реєстраційний номер 22800ЕК, під керуванням громадянина Згурівського Сергія Миколайовича, та транспортного засобу марки Kia Magentis, державний реєстраційний номер АХ7780СЕ, під керуванням громадянина Серікова Дмитра Володимировича, в результаті якої автомобілі отримали механічні ушкодження.

Факт ДТП підтверджується довідкою №9398615 про дорожньо-транспортну пригоду, видана 12.06.2014 відділом ДАІ Дніпровського РУ ГУМВС України в місті Києві (копія довідки залучена до матеріалів справи).

В результаті ДТП було пошкоджено застрахований в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Гарант-Система» автомобіль Kia Magentis, державний реєстраційний номер АХ7780СЕ.

За змістом пункту 3 частини 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» до обов'язків страховика, зокрема, належить при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке частиною 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно частини 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

12.06.2014 страхувальник - громадянин Серіков Дмитро Володимирович звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Гарант-Система» із заявою про настання страхового випадку. 07.07.2014 громадянин Серіков Дмитро Володимирович звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування за Договором, шляхом перерахування коштів на рахунок СТО - Приватного підприємства «Компанія «Автодок» (копії заяв залучені до матеріалів справи).

Відповідно до пункту 3 частини 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Судом встановлено, що вищезазначена дорожньо-транспортна пригода відповідно до умов Договору визнана страховою подією, з настанням якої у позивача виник обов'язок виплатити страхувальнику страхове відшкодування.

Відповідно до умов пункту 10.14 Договору (Загальні умови добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) у разі пошкодження застрахованого транспортного засобу страховик за заявою страхувальника (вигодонабувача) може здійснити виплату страхового відшкодування шляхом сплати вартості відновлювального ремонту безпосередньо сервісному центру (станції технічного обслуговування), що здійснюватиме ремонт.

Відповідно до умов Договору (Загальні умови добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) кожна з сторін має право вимагати проведення незалежної експертизи з метою встановлення розміру нанесеного прямого збитку, причин та обставин страхового випадку, яка проводиться за рахунок сторони, котра вимагає такої експертизи.

Так, для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Kіа Magentis, державний реєстраційний номер АХ7780СЕ, у результаті його пошкодження у ДТП, позивачем замовлено експертне автотоварознавче дослідження, проведення якого доручено судовому експерту-автотоварознавю Ковалю Ігорю Миколайовичу (Свідоцтво №49, видане 14.07.2009 Міністерством юстиції України). Згідно Висновку №402/14 від 26.06.2014 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу KIA Magentis, державний реєстраційний номер АХ7780СЕ, в результаті його пошкодження в ДТП, вартість матеріального збитку становить 12 714,44 грн. (копія залучена до матеріалів справи).

Як свідчать матеріали справи, згідно складеного страхового акту №05-17/202 від 07.07.2014 (копія наявна в матеріалах справи) страховиком - Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Гарант-Система» зазначену подію визнано страховою та розраховано суму страхового відшкодування.

Згідно статті 9 Закону України «Про страхування» франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Відповідно до умов страхування за Договором франшиза за ризиком «дорожньо-транспортна пригода без вини водія» встановлена в розмірі 0,00% (0,00 грн.).

Так, згідно складеного акту №05-17/202 від 07.07.2014 про страховий випадок із засобом наземного транспорту (крім залізничного) (копія наявна в матеріалах справи) страховиком - Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Гарант-Система» визначено належну до сплати страхувальнику - Серікову Дмитру Володимировичу суму страхового відшкодування - 12 799,96 грн., яка становить різницю між визначеною СТО - приватним підприємством «Компанія «Автодок» у рахунку-фактурі №557 від 20.06.2014 вартістю матеріалів та відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля - 12 799,96 грн. та франшизою за Договором - 0,00 грн.

У відповідності до умов Договору сума страхового відшкодування в розмірі 12 799,96 грн. була перерахована позивачем на розрахунковий рахунок приватного підприємства «Компанія «Автодок» згідно рахунку-фактури №557 від 20.06.2014, що підтверджується платіжним дорученням №1268 від 06.08.2014 на суму 12 799,96 грн. (копії рахунку-фактури та платіжного доручення залучені до матеріалів справи).

Отже, позивачем фактично здійснено виплату страхувальнику Серікову Дмитру Володимировичу страхового відшкодування в розмірі 12 799,96 грн. безпосередньо виконавцю відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля - Приватному підприємству «Компанія «Автодок».

Суд звертає увагу, що згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, як зазначено в прийнятих за результатами перегляду справ даної категорії постановах Вищого господарського суду України від 23.08.2011р. у справі № 42/92, від 07.08.2012р. у справі № 2/22, від 01.03.2011р. у справі № 47/372 звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Крім того, листом від 19.07.11 р. Верховним Судом України роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Таким чином, наявність страхового акту №05-17/202 від 07.07.2014 та платіжного доручення №1268 від 06.08.2014 на суму 12 799,96 грн. є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Заперечень щодо розміру та факту виплати страхового відшкодування за Договором страхування наземного транспорту №05-16/000261 від 29.04.2014 у вказаному розмірі відповідачем суду не надано.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.07.2014 у справі №755/16992/14-п встановлено, що 12.06.2014 громадянин Згурський Сергій Миколайович, керуючи автомобілем Kia Sephia, державний реєстраційний номер 22800ЕК, не врахував дорожню обстановку та швидкість руху, не дотримався безпечного бокового інтервалу, що призвело до зіткнення з автомобілем Kia Magentis, державний реєстраційний номер АХ7780СЕ, у зв'язку з чим транспортні засоби отримали пошкодження та заподіяно матеріальні збитки. Зазначеною постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.07.2014 у справі №755/16992/14-п громадянина Згурського Сергія Миколайовича визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення штрафу в розмірі 425,00 грн. на користь держави.

За приписами ч. 1 ст. 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

Відповідно до положень статті 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями статті 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно частини 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За таких обставин судом встановлено, що на момент виплати страхового відшкодування у позивача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Гарант-Система» виникло право зворотної вимоги (регресу) до власника джерела підвищеної небезпеки - автомобіля Kia Sephia, державний реєстраційний номер 22800ЕК, винного у вчиненні ДТП.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно пункту 9 частини 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

У відповідності до ст.6 вищевказаного Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Судом за матеріалами справи встановлено, що станом на дату вчинення ДТП 12.06.2014 транспортний засіб марки Kia Sephia, державний реєстраційний номер 22800ЕК, застрахований страхувальником - Згурівським Сергієм Миколайовичем в Страховому товаристві з додатковою відповідальністю «Гарантія» за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС №9997935 (далі - Поліс), з наступними умовами: ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, становить 100 000,00 грн.; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн.; франшиза - 1 000,00 грн.; забезпечений транспортний засіб марки Kia Sephia, державний реєстраційний номер 22800ЕК; строк дії Полісу з 24.03.2014 по 23.03.2015.

Відповідно змістом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є саме страхування ризиків страхувальника перед особами, яким заподіяно збитки з метою захисту майнових інтересів страхувальників. Такою особою в даному випадку є Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Гарант-Система», до якого перейшло право вимоги від потерпілого - громадянина Серікова Дмитра Володимировича за договором страхування наземного транспорту №05-16/000261 від 29.04.2014.

За таких обставин судом встановлено факт настання страхового випадку за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС №9997935, відповідно страховик - Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Гарантія» має відповідати за спричинену матеріальну шкоду, завдану транспортному засобу Kia Magentis, державний реєстраційний номер АХ7780СЕ, в межах ліміту відповідальності, визначеному Полісом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року №15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене позивач отримує право зворотної вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач - ТДВ «Експрес Страхування» може реалізувати своє право шляхом подачі відповідного позову до суду. Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 28.08.2012р. у справі №23/279).

З метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до відповідача з листом №05/558 від 16.09.2014 (копія залучена до матеріалів справи), в якому пропонував відшкодувати в порядку регресу збитки в розмірі 11 714,44 грн. Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №404, відповідач зазначений лист позивача отримав 22.09.2014. Доказів того, що відповідач задовольнив вимоги позивача та відшкодував понесені позивачем збитки або надав обґрунтовану відповідь на лист позивача матеріали справи не містять.

Статтею 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, чинній на момент виплати страхового відшкодування) передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов. Зазначена норма передбачає наявність у страховика права на пред'явлення регресного позову, а не вимоги до особи, відповідальної за завданий збиток.

Правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Розмір оціненої шкоди з врахуванням фізичного зносу, завданої автомобілю Kia Magentis, державний реєстраційний номер АХ7780СЕ, визначено суб'єктом оціночної діяльності у висновку №402/14 від 26.06.2014 про оцінку вартості матеріального збитку, в результаті пошкодження транспортного засобу Kia Magentis, державний реєстраційний номер АХ7780СЕ, при ДТП, в розмірі 12 714,44 грн.

В силу ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Враховуючи те, що порядок здійснення відшкодування шкоди, визначений спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС №9997935, які регламентують зобов'язання відповідача у спірних відносинах, відмінний від порядку відшкодування шкоди, передбаченого Законом України «Про страхування» та договором страхування наземного транспорту №05-16/000261 від 29.04.2014, які регламентують зобов'язання позивача, та те що умовами Полісу франшиза визначена в розмірі 1 000,00 грн., то матеріальна шкода, що підлягає відшкодуванню відповідачем позивачу, становить 11 714,44 грн. (12 714,44 грн. - 1 000,00 грн.)

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини другої ст. 129 Конституції України та статей 4-2, 4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження виконання зобов'язання або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору страхування наземного транспорту №05-16/000261 від 24.09.2014 та/або Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС №9997935 суду не надано.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволяють суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» встановлено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в сумі 11 714,44 грн., завданої внаслідок ДТП та відшкодованої позивачем власнику автомобіля марки Kia Magentis, державний реєстраційний номер ЕХ7780СЕ, є обґрунтованою, законною та підлягає задоволенню в заявленій сумі 11 714,44 грн.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 124, 129 Конституції України, рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року №15-рп/2002 ст. ст. 1, 6, 8, частиною 18 ст. 9, частиною 1 ст. 16, частиною 2 ст. 18, пунктом 3 частини 1 ст. 20, частиною 1 ст. 25, 27 Закону України «Про страхування», статтями 3, 6, 12, пунктом 22.1 ст. 22, ст. ст. 29, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», пунктом 3 частини 2 ст. 11, ст. ст. 993, 981, частинами 1, 2 ст. 1187, пунктом 1 частини 1 ст. 1188, частиною 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України, ст. 354 Господарського кодексу України, статтями 4-2, 4-3, 32, 33, 34, 49, 69, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» (04070, Подільський район, вул. Костянтинівська, буд. 56, офіс 13, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Гарант-Система» (04070, м. Київ, Подільський район, вул. Петра Сагайдачного/Ігорівська, буд. 10/5 літера А, ) 11 714,44 грн. (одинадцять тисяч сімсот чотирнадцять гривень сорок чотири копійки) страхового відшкодування та 1 827,00 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять сім гривень нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 27 квітня 2015 р.

Суддя А.М. Селівон