РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2015Справа №910/1409/15-г
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗОЛОТИЙ ЕКВАТОР"

До Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова Аграрна Компанія" Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕйджДжи Агро Менеджмент"

Про визнання договору недійсним

Суддя Борисенко І.І.

Представники сторін:

Від позивача - Шестаков Д.М., представник за довіреністю;

Від відповідача-1 - не з'явились ;

Від відповідача-2 - Олександров О.П., представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач, не будучи стороною правочину, звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просив суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги №ВПВ №01/10/14-01 від 01.10.2014р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгова Аграрна Компанія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕйджДжи Агро Менеджмент".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір №ВПВ №01/10/14-01 від 01.10.2014р. про відступлення прав вимоги за своєю суттю є договором факторингу, як це визначено у ст. 1077 ЦК України

Ухвалою суду від 19.03.2015р. за клопотанням позивача, відповідно до ст. 69 ГПК України продовжено строк розгляду справи.

18.03.2015р. відповідач-2 через канцелярію господарського суду міста Києва подав суду відзив, відповідно до якого просив суд в задоволені позовної заяви відмовити повністю. В своєму відзиві відповідач-2 послався на те, що з системного аналізу визначення договору факторингу та змісту правовідносин за договором відступлення права вимоги (купівлі-продажу права вимоги), можна зробити висновки про відсутність у договорі істотних ознак договору факторингу, а саме спеціального суб'єктного складу та плати за надану фінансову послугу, ознак професійної діяльності стосовно платного викупу боргових зобов'язань за суму, значно нижчу номінальну, а також можна констатувати про відповідність положень договору чинному законодавству, що регулюють уступку права вимоги. Крім того, відповідач-2 зазначив, що предметом договору факторингу може бути виключно право грошової вимоги (ст. 1078 ЦК України), в той час як за договором цесії предметом може виступати і право не грошової вимоги (як приклад, поставка товару). Саме в даному випадку Первісний кредитор відступив своє право за форвардним контрактом, яке в первісному виражені полягало у поставці (продажі) товарів. В свою чергу, обов'язок постачальника поставити товар за договором поставки не є грошовим зобов'язанням. Вказане додатково підтверджує, що спірний договір є договором цесії, а не договором факторингу.

08.04.2015р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва відповідач-1 подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідач-1 в своєму відзиві зазначив наступне:

За умовами спірного договору, відповідач-2 не передавав та не зобов'язувався передати в розпорядження відповідачу-1 грошові кошти в будь-який спосіб, а відповідач-1 не зобов'язувався сплатити грошові кошти на користь відповідача-2 за надані послуги (тобто договір не передбачає плату клієнта фактору).

Крім того, за договором факторингу може бути відступлено виключно право грошової вимоги. Однак, спірним договором було відступлено право вимоги за Форвардним контрактом, за умовами якого відповідач-1 є покупцем товару. Тобто за Форвардним контрактом відступлено право товарної вимоги, а не грошової, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, зокрема, висловленої в Постанові від 15.10.2013р. у справі №3-30гс13.

Таким чином, враховуючи зазначене та пункти 1.1 та 2.1 спірного договору, відповідач-1 передав відповідачу-2 право вимоги за Форвардним контрактом, а останній зобов'язався компенсувати вартість боргу, що за своєю правовою природою відповідає договору купівлі-продажу.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01 жовтня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгова Аграрна Компанія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕйджДжи Агро Менеджмент" був укладений Договір №ВПВ 01/10/14-01 про відступлення права вимоги (надалі - Договір).

За умовами договору Відповідач-1 (Первісний кредитор за Договором) передав Відповідачу-2 (Новому кредитору за Договором), а останній прийняв право вимоги, що належить Відповідачу-1, і став кредитором за Форвардним контрактом №ФК 01/09-11-01 від 01.09.2011р. (надалі - Форвардний контракт), укладеним між Відповідачем-1 та Державним підприємством «Дослідне господарство «Ізвєстія» Національної академії аграрних наук України.

Відповідно до п. 1.2. Договору, Відповідач-2 одержав право замість Відповідача-1 вимагати від Державного підприємства «Дослідне господарство «Ізвєстія» Національної академії аграрних наук України належного виконання зобов'язань за Форвардним контрактом, в тому числі і стягнення штрафних санкцій передбачений Форвардним контрактом та законодавством України.

У відповідності до п. 2.1. Договору, згідно з відступленням права вимоги за цим Договором сторони домовились, що Відповідач-2 сплачує Відповідачу-1 компенсацію вартості боргу у розмірі 10 660 077, 04 грн. шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок Відповідача-1.

Згідно з п. 5.1. Договору, цей Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2016р., однак у будь-якому разі до повного виконання його сторонами своїх зобов'язань за цим Договором.

Вказаний договір про відступлення права вимоги позивач просить суд визнати недійсним, посилаючись на те, що він є за своєю правовою природою є договором факторингу.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи документи та досліджуючи в судовому засіданні докази, Господарський суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав:

Відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Цесія - це факт заміни особи у зобов'язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов'язання. Так, договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги, і чинний Цивільний кодекс України такого не забороняє.

Нормами Цивільного кодексу України не встановлено заборони щодо оплатності договору цесії, сторони самі визначають оплатний він чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу а якщо - безоплатний, то - застосовуються положення про договір дарування.

З аналізу змісту Договору про відступлення права вимоги №ВПВ 01/10/14-01 від 01.10.2014р., вбачається, що він є оплатним договором про відступлення права вимоги.

Крім того, Договір про відступлення права вимоги №ВПВ 01/10/14-01 від 01.10.2014р. за своєю суттю не є договором факторингу, він не передбачає надання фінансових послуг Банками.

Текст укладеного між сторонами (Відповідачами) Договору не містить жодного посилання на факторинг, навпаки термінологія та суть Договору підтверджує, що Сторони уклали оплатний договір про відступлення права вимоги (цесія).

Правовідносини, що склалися в результаті укладення спірного Договору не підпадають під визначення «факторингу», який є окремим цивільним інститутом та регулюється ст.ст. 1077-1086 ЦК України.

Таким чином, спірний Договір про відступлення права вимоги №ВПВ 01/10/14-01 від 01.10.2014р. є оплатним правочином щодо заміни кредитора у зобов'язанні (який регулюється cт.cт.512-517 ЦК України), а не договором надання фінансової послуги (фінансування) - факторингу (ст.ст. 1077-1086 ЦК України.)

Пунктом 1 статті 512 Цивільного кодексу України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 статті 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, враховуючи вищенаведене та пункти 1.1 та 2.1 спірного Договору, Відповідач-1 передав Відповідачу-2 право вимоги за Форвардним контрактом, а останній зобов'язався компенсувати вартість боргу, що за своєю правовою природою відповідає договору купівлі-продажу.

Отже, з врахуванням вище наведеного доводи позивача щодо того, що договір про відступлення права вимоги №ВПВ 01/10/14-01 від 01.10.2014р. за своєю суттю є договором факторингу судом визнаються необґрунтованими.

За твердженнями позивача спірний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки сторони в момент вчинення Договору порушили вимоги, які встановлені ст. 203 Цивільного кодексу України.

Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача, виходячи з наступного:

Відповідно до ч. 7 ст. 179 господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Також, суд вказує, що лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необгрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року N 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги №ВПВ 01/10/14-01 від 01.10.2014р. не будучи його стороною, зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним Договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими Позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту Позивача. Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обов'язком Позивача, відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

З матеріалів справи не вбачається наявність у позивача суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу на подання даного позову, а саме не наведено доводів (обґрунтування) того, яким чином спірний договір про відступлення права вимоги, укладений між відповідачами, порушує суб'єктивні права або охоронювані законом інтереси позивача.

При цьому судом взято до уваги, пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Одночасно у п. 26 вказаної постанови зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом не встановлено факту невідповідності в момент вчинення спірного Договору положенням чинного законодавства, у т.ч. й приписам ЦК України, на які посилається позивач у позовній заяві.

Доводи Позивача щодо відсутності повноважень на момент підписання спірного Договору у представників сторін за Договором не заслуговують на увагу, оскільки такі повноваження були надані підписантам протоколами №26/09/14-01 від 26.09.2014р. та №29/09-2014-01 від 29.06.2014р., які додані Відповідачем-2 до матеріалів справи.

Тому суд вважає, доводи позовної заяви про наявність підстав передбачених ст. 203 ЦК України для визнання спірного правочину недійсним, безпідставними, оскільки всупереч вимогам ст. 33 ГПК України жодних доказів з цього приводу позивачем не надано.

Враховуючи викладене суд не задовольняє позовні вимоги в повному обсязі.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 17.04.2015р.

Суддя І.І. Борисенко