РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2015Справа №910/6541/15-г

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Вента. ЛТД»
доПублічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»
простягнення 45 686,65 грн.
Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Пономаренко Є.В. - представник за довіреністю б/н від 03.02.2015;

від відповідача: Кренець О.С. - представник за довіреністю № 13-11-4487 від 05.03.2015.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вента. ЛТД» звернулося до Господарського суду м. Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення 45 686,65 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно набув та утримує грошові кошти у розмірі 45 686,65 грн., що належать позивачу, у зв'язку з чим позивач вказує на наявність підстав для стягнення з відповідача таких коштів.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 23.03.2015 порушено провадження у справі №910/6541/15-г та призначено справу до розгляду на 06.04.2015.

06.04.2015 до канцелярії суду надійшов відзив Банку на позовну заяву, в якому відповідач вказує, що спірна сума була нарахована позивачу у відповідності до укладеного сторонами договору про надання банківської гарантії від 28.03.2006 та списана з рахунку Товариства з дотриманням умов цього договору. До того ж, відповідач вказує, що Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про виведення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» з ринку та запроваджено в ньому тимчасову адміністрацію, а тому у відповідності до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відповідачем не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів Банку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 розгляд справи №910/6541/15-г відкладено на 20.04.2015 у зв'язку з неявкою представника позивача у судове засідання та невиконанням ним вимог ухвали суду.

У судовому засіданні 20.04.2015 представник позивача надав усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 20.04.2015 надав усні пояснення по суті спору; проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 20.04.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

28.03.2006 між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вента. ЛТД» було укладено договір про надання банківської гарантії (надалі - «Договір гарантії), у відповідності до пункту 1.1 якого банк за дорученням клієнта надає гарантію на суму 300 000,00 доларів США строком дії до 28.03.2007 включно. Гарантія надається у забезпечення зобов'язань клієнта по оплаті продукції, поставленої Хімічним Заводом Gedeon RICHER Ltd, через Hungarian Export-Import Bank LTD за генеральним контрактом №RG-G/9182/UKR-2006 від 12.01.2006, укладений між клієнтом та заводом.

Пунктом 2.1.1 Договору гарантії встановлено, що банк зобов'язаний надати гарантію строком дії та у сумі, які вказані в п.1.1 даного договору, забезпечити передачу її умов бенефіціару у строк до п'яти робочих днів після підписання даного договору та оплату при настанні гарантійного випадку проти надання бенефіціаром документів до банку.

У пункті 2.1.4 Договору гарантії банк зобов'язався оплатити при настанні гарантійного випадку, суму зазначену в документах, наданих бенефіціаром по гарантії і направити клієнту відповідне повідомлення із зазначенням строку відшкодування оплачених по гарантії коштів.

Згідно з пунктом 2.1.2 Договору гарантії банк зобов'язаний провести розрахунки за гарантією відповідно до діючого законодавства України та Уніфікових правил для гарантій на вимогу (публікація міжнародної торгової палати № 458).

Відповідно до пункту 2.2.1 договору клієнт зобов'язаний у повному обсязі відшкодувати банку виплачені за гарантією суми перерахуванням на рахунок №2008 в ВАТ КБ «Надра», м. Київ, МФО 320003 у сумі та в строки, вказані в повідомленні (п.2.1.4 Договору гарантії).

Пунктом 2.2.5 Договору гарантії передбачено, що клієнт зобов'язаний щомісячно, в останній робочий день місяця, оплачувати комісійне винагородження банку за надання гарантії у розмірі 4% річних від суми гарантії. Комісійне винагородження нараховується з дати видачі гарантії банком до дати звільнення банку від усіх витікаючих з наданої гарантії зобов'язань та сплачується клієнтом в гривні перерахуванням на рахунок №8001 в філіалі ВАТ КБ «Надра» Дніпропетровського РУ, МФО 306016.

У пункті 2.2.12 Договору гарантії сторони погодили, що клієнт зобов'язується надати Банку право самостійно стягнути суму нарахованої комісійної винагороди в разі настання строків платежів та пеню за несвоєчасну оплату винагороди згідно п. 5.2 даного Договору.

05.08.2008 між Банком та Товариством (клієнт) було укладено договір №10/2008/10003045 банківського рахунку «Час-кошти» (надалі - «Договір банківського рахунку»), згідно п. 1.1 якого банк відкриває клієнту рахунок «Час-кошти» №2002 (надалі - «рахунок») та зобов'язується приймати та зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять клієнту виключно з поточного рахунку клієнта №2001, відкритого у Банку та виконувати розпорядження клієнта про перерахування сум з рахунку на поточний рахунок клієнта.

У зв'язку з реорганізацією та зміною програмно-технічного комплексу Банку рахунок Товариства №2002 було змінено на рахунок №9002.

20.03.2012 Банком було списано з рахунку позивача грошові кошти у розмірі 45 686,65 грн, які згідно виписки з рахунку позивача були зараховані в рахунок погашення комісії за розрахункове обслуговування по рахунку №9002 згідно з тарифами банка без ПДВ.

Товариство звернулось до Банку із заявою №939 від 12.09.2014 про надання інформації, в якій позивач вказував, що немає будь-якої заборгованості з оплати комісії за розрахункове обслуговування згідно з Тарифами, які містяться у Додатку №1 до Договору банківського рахунку. А у разі зміни даних Тарифів, просив надати інформацію про прийняття рішення про зміну або доповнення до Тарифів, докази повідомлення Товариства про внесення відповідних змін иа доповнень, детальний розрахунок заборгованості по комісії за розрахункове обслуговування рахунку №9002.

Листом №1-5-15577 від 27.10.2014 відповідач повідомив позивача, що у зв'язку з несвоєчасним погашенням Товариством заборгованості по сплаті комісійної винагороди відповідно до договору про надання банківської гарантії від 28.03.2006, сума несплаченої комісійної винагороди 20.03.2012 була списана Банком з рахунку Товариства. До даного листа додано розрахунок суми заборгованості позивача по комісійній винагороді за надання банківської гарантії.

12.02.2015 позивач звернувся до відповідача з вимогою №81 від 26.01.2015, в якій просив Банк повернути списані 20.03.2012 кошти, оскільки відсутні будь-які підстави для нарахування комісійної винагороди за надання гарантії згідно Договору гарантії за період з 21.01.2009 по 06.05.2009, так як даний Договір припинив свою дію з 29.03.2007.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що, на думку позивача, відповідач безпідставно набув та утримує грошові кошти у розмірі 45 686,65 грн., що належать позивачу, у зв'язку з чим позивач вказує на наявність підстав для стягнення з відповідача таких коштів.

У даній справі правовідносини між сторонами виникли на підставі договору гарантії, а тому вони підпадають під правове регулювання, в тому числі Глави 22 Господарського кодексу України та Глави 49 Цивільного кодексу України.

Статтею 200 Господарського кодексу України встановлено, що гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов'язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов'язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов'язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони. Гарант має право висунути управненій стороні лише ті претензії, висунення яких допускається гарантійним листом. Зобов'язана сторона не має права висунути гаранту заперечення, які вона могла б висунути управненій стороні, якщо її договір з гарантом не містить зобов'язання гаранта внести до гарантійного листа застереження щодо висунення таких заперечень. До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 546 Цивільного кодексу України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 560 Цивільного кодексу України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що між Банком та Товариством укладено Договір гарантії, за умовами якого відповідач за дорученням клієнта надає гарантію на суму 300 000,00 доларів США строком дії до 28.03.2007 включно, а позивач зобов'язується оплачувати комісійне винагородження банку за надання гарантії у розмірі 4% річних від суми гарантії.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, Банком 20.03.2012 на підставі п. 2.2.12 Договору гарантії було списано з рахунку Товариства №9002 кошти у розмірі 45686,65 грн. в рахунок погашення заборгованості по комісійній винагороді за надання банківської гарантії.

Слід зазначити, що у виписці по рахунку позивача зазначено, що кошти у розмірі 45686,65 грн. були списані на користь Банку з призначенням платежу «погашення комісії за розрахункове обслуговування по рахунку №9002 згідно з тарифами банка без ПДВ.». В той же час, з листа №1-5-15577 від 27.10.2014 та відзиву на позовну заяву вбачається, а представником відповідача в судовому засіданні підтверджено, що спірні кошти були списані з позивача саме в погашення заборгованості зі сплати комісійної винагороди за Договором гарантії.

При цьому, Банком було надіслано Товариству разом із листом №1-5-15577 від 27.10.2014 розрахунок суми заборгованості, з якого вбачається, що спірна заборгованість виникла у зв'язку з нарахуванням комісійної винагороди у період з 21.01.2009 по 06.05.2009.

Позивач вказує, що відповідачем було неправомірно нараховано комісійну винагороду, оскільки його зобов'язання по сплаті такої винагороди припились разом із дією Договору гарантії - 28.03.2007.

Відповідач не погоджується з такими доводами позивача та вказує, що дія Договору гарантії була подовжена до 31.03.2009 р. шляхом укладення сторонами Додаткової угоди №4 від 18.02.2008, яка на дату розгляду спору є чинною та її дійсність не оскаржувалась.

Проте, дані твердження відповідача спростовуються наявним у матеріалах справи рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.02.2014 у справі №904/373/14, залишеним без змін постановами Дніпропетровського апеляційного господарського суду та Вищого господарського суду України від 21.08.2014 та від 09.10.2014 відповідно, в якому за наслідками дослідження спірного Договору гарантії та Додаткових угод до нього судом було встановлено, що дію гарантії припинено з 29.03.2007.

Приписами ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Керуючись наведеною нормою, суд приходить до висновку, що зобов'язання сторін за Договором гарантії припинилися разом із припиненням дії гарантії, тобто з 29.03.2007.

Відтак, у позивача відсутній обов'язок із сплати відповідачу комісійної винагороди за надання гарантії у період з 21.01.2009 по 06.05.2009, а Банком неправомірно нараховано позивачу заборгованість із сплати такої винагороди у спірний період.

Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави регулюється Главою 83 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення Глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Таким чином, обов'язковою умовою, з якою законодавець пов'язує виникнення даного виду зобов'язань, є відсутність правової підстави для набуття майна однією особою за рахунок іншої особи.

Статтею 177 Цивільного кодексу України унормовано, що об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Майном, як особливим об'єктом згідно зі статтею 190 цього Кодексу вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Зі змісту наведених норм вбачається, що положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави поширюються і на безпідставно набуті грошові суми.

Отже, в силу юридичного факту володіння грошовими коштами без достатньої правової підстави у володільця згідно зі ст.ст. 11, 1212 Цивільного кодексу України виникає зобов'язання повернути такі кошти на користь особи, яка має відповідні права на такі кошти.

За таких обставин, суд, керуючись ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, приходить до висновку про відсутність правових підстав у Банку для набуття грошових коштів у розмірі 45 686,65 грн., які були списані відповідачем з рахунку позивача.

Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою №81 від 26.01.2015, в якій просив повернути кошти у розмірі 45686,65 грн., що були списані Банком 20.03.2012 з його рахунку, протягом 7 днів з дня отримання вказаної вимоги.

Приймаючи до уваги, що дана вимога була отримана Банком 12.02.2015, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 03.02.2015 та повідомленням про вручення поштового відправлення №946, відповідач повинен був виконати свій обов'язок з повернення вказаних коштів до 19.02.2015 (включно).

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Матеріалами справи підтверджується отримання відповідачем 45686,65 грн., відсутність правової підстави для володіння такими коштами та наявність вимоги позивача про повернення коштів.

Однак, судом встановлено, що Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.02.2015 прийнято рішення №26 про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра», відповідно до якого на підставі постанови Правління Національного банку України №83 від 05.02.2015 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до категорії неплатоспроможних», керуючись пунктом 2 частини 5 статті 12 та статтею 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", вирішила розпочати процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 06.02.2015 по 05.05.2015 включно.

Відтак, станом на дату виникнення спірної заборгованості у відповідача була запроваджена тимчасова адміністрація.

Частинами 1 та 3 статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що ліквідація банку з ініціативи власників здійснюється в порядку, передбаченому законодавством про ліквідацію юридичних осіб, у разі якщо Національний банк України після отримання рішення власників про ліквідацію банку не виявив ознак, за якими цей банк може бути віднесено до категорії проблемного або неплатоспроможного. Якщо банк, який ліквідується за ініціативою власників, віднесено Національним банком України до категорії проблемних або неплатоспроможних, Національний банк України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вживають щодо нього заходи, передбачені цим Законом та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Таким чином, процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

У спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Нормами статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Разом із цим, вказаний Закон не дає визначення поняття "кредитор банку". Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Відповідно до статті 177 Цивільного кодексу України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно з ч. 1 ст. 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Отже, враховуючи наведені вище положення, та, зокрема, положення статей 177, 190, 509 ЦК України, зобов'язання щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 45686 грн. 65 коп. є майновим зобов'язанням.

Крім того, виходячи зі змісту статей 39, 40, 49, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації складається план врегулювання (рішення Фонду, що визначає спосіб, економічне обґрунтування, строки та умови виведення неплатоспроможного банку з ринку) у якому визначаються заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку в один із способів передбачених у частині 2 статі 39 даного Закону. Фонд складає реєстр активів і зобов'язань, які підлягають відчуженню. Під час відчуження зобов'язань Фонд має забезпечити неупереджене ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку, дотримуючись черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, при цьому зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом, мають найвищий пріоритет і не можуть бути відчужені частково. Під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. Таким чином, після запровадження у банку тимчасової адміністрації (з метою виведення цього банку з ринку) та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

При цьому суд зазначає, що задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Вента. ЛТД» у судовому порядку є, по суті, порушенням передбаченого законом спеціального порядку захисту прав кредиторів банку та фактично призводить до порушення порядку, передбаченого ліквідаційною процедурою, що відповідно порушує черговість задоволення вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», та є порушенням положень статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на те, що вимоги позивача є вимогами кредитора банку, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вента. ЛТД» до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення 45686 грн. 65 коп. задоволенню не підлягають.

При цьому суд звертає увагу позивача на те, що Товариство може захистити свої майнові права в порядку, передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 27.04.2015

Суддя І.М. Отрош