ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2015 р. Справа № 911/155/14

Господарський суд Київської області у складі судді Лилака Т.Д., розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ
доКомунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа», Київська обл., м. Біла Церква
простягнення 18 119 102,06 грн.
за участю представників:
позивача: Старчик А.А., довіреність №14-90 від 18.09.2014 року;
відповідача:Колесник Т.А., довіреність №5 від 06.01.2014 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» про стягнення 18 119 102, 06 грн., з яких 14 789 189, 97 грн. основної заборгованості, 1 181 627, 65 грн. пені, 1 559 681, 81 грн. штрафу, 533 046, 72 грн. 3% річних, 55 555, 90 грн. інфляційних втрат, а також 73 080, 00 грн. судового збору.

Рішенням господарського суду Київської області від 05.03.2014 року у справі №911/155/14 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 14 789 189, 97 грн. боргу, 1 181 627, 65 грн. пені, 1 559 681, 81 грн. штрафу, 55 555, 90 грн. інфляційних втрат, 533 046, 72 грн. 3% річних, 68 820, 00 грн. судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2014 року рішення господарського суду Київської області від 05.03.2014 у справі №911/155/14 скасовано частково, викладено його резолютивну частину в наступній редакції: « 1. Позов задовольнити частково. 2. Стягнути з Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 14 789 189, 97 грн. заборгованості, 1 175 243, 30 грн. штрафу, 533 046, 72 грн. 3 % річних, 25 977, 52 грн. інфляційних втрат, 66 641, 65 грн. судового збору за подання позовної заяви. 3. В іншій частині позову відмовити.»

Постановою Вищого господарського суду України від 11.03.2015 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволено частково. Рішення Господарського суду Київської області від 05.03.2014 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2014 року скасовано в частині задоволення вимог про стягнення пені та штрафу, справу №911/155/14 в цій частині направлено на новий розгляд до Господарського суду Київської області в іншому складі суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ у господарському суді Київської області справу передано на новий розгляд судді Лилаку Т.Д.

Ухвалою господарського суду Київської області від 30.03.2015 року прийнято справу №911/155/15 до провадження суддею Лилаком Т.Д., розгляд справи призначено на 16.04.2015 року.

16.04.2015 року на виконання ухвали господарського суду Київської області через канцелярію суду відповідач подав письмові пояснення по справі, які розглянуті судом та приєднані до матеріалів справи.

У судовому засіданні 16.04.2015 року було оголошено перерву у розгляді справи до 23.04.2015 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.09.2011 року між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», правонаступником, якого є публічне акціонере товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та комунальним підприємством Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» (покупець) було укладено договір на купівлю-продаж природного газу від 30.09.2011 року №14/2402/11 (договір), згідно п. 1.1. якого, продавець зобов'язується передати у власність покупцю у IV кварталі 2011 року та у 2012 році імпортований природний газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», далі - газ), для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього договору.

Згідно п. 6.1. договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 11.1. договору передбачено, що цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 01.10.2011 року до 31.12.2012 року, а в частині проведення розрахунків за газ та послуг з його транспортування - до повного погашення заборгованості.

В подальшому між позивачем і відповідачем укладено додаткову угоду від 11.10.2011 року №1 до Договору від 30.09.2011 року за №14/2402/11, додаткову угоду від 01.21.2012 року №2 до Договору від 30.09.2011 року за № 14/2402/11.

Поясненнями позивача, підписаними сторонами актами передачі-приймання природного газу підтверджується факт передачі позивачем відповідачу в період з жовтня 2011 року по грудень 2012 року природного газу на суму 39 216 707,65 грн., відповідно до акту від 31.10.2011 року на суму 6 687 274,47 грн., акту від 27.11.2012 року на суму 5 491 978,79 грн., акту від 30.11.2012 року на суму 10 248 264,42 грн. та акту від 31.12.2012 року на суму 16 789 189,97 грн., копії, яких наявні в матеріалах справи.

Однак, відповідач у встановлений п. 6.1 договору строк не оплачував переданий позивачем газ, а остаточний розрахунок здійснив з простроченням, що підтверджується реєстром прийнятих платежів та інформацією про надходження коштів, копії яких містяться в матеріалах справи.

Отже, позивач виконав взяті на себе зобов'язання за договором з передання відповідачу газу протягом з жовтня 2011 року по грудень 2012 року, а відповідач не виконував належним чином взяті на себе зобов'язання з оплати отриманого у цей період газу.

Частиною першою ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частиною шостою статті 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 року у справі № 06/5026/1052/2011.

Відповідно до п. 7.2 договору у разі невиконання покупцем п. 6.1 умов цього договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

Враховуючи вищевикладені норми закону та умови договору, позивачем у зв'язку з простроченням виконання зобов'язання з оплати спожитого газу нараховано 11 254,05 грн. пені за період з 23.12.2012 року по 27.12.2012 року та 384 438,52 грн. штрафу за актом від 27.11.2012 року, 25 502,16 грн. пені за період з 23.12.2012 року по 29.12.2012 року за актом від 30.11.2012 року, 1 144 871,44 грн. пені за період з 15.01.2013 року по 14.07.2013 року та 1 175 243,30 грн. штрафу за актом від 31.12.2012 року, відповідно до наданого розрахунку.

Суд приходить до висновку, що дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань, тому відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, внаслідок чого є підстави для застосування встановленої законом та договором відповідальності.

Як вказує відповідач у відзиві від 03.01.2014 року №26 на позовну заяву, оскільки позовна заява про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за договором подана 17.01.2014 року, а строк позовної давності щодо стягнення неустойки за актом від 27.11.2012 року сплив 15.11.2013 року, за актом від 30.11.2012 року сплив 15.12.2013 року, а за актом від 31.12.2012 року - 15.01.2013 року, то нарахування пені та штрафу за договором є неправомірним.

Відповідно до вимог ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 3 ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно абз. 7 п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 року №10, законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання (пункт 6 частини другої статті 81-1 ГПК); господарський суд може також запропонувати відповідачеві викласти таку заяву в письмовій формі та долучити її до матеріалів справи.

Судом встановлено, що позивачем позовну заяву про стягнення суми основного боргу, 3% річних, інфляційних втрат, пені та штрафу від 16.01.2014 року №14/2-10 подано 17.01.2014 року, що підтверджується відбитком штемпеля відділення поштового зв'язку українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» на поштовому конверті №Ц 13 6, у якому до господарського суду Київської області надійшла позовна заява від 16.01.2014 року №14/2-10 з доданими документами.

Відповідно до ч. 2 ст. 255 Цивільного кодексу України, письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Згідно п. 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 року №10, якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Позивачем не доведено належними доказами поважності причин пропуску строків позовної давності, передбачених ст. 258 Цивільного кодексу України.

Таким чином, враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання з оплати поставленого природного газу за договором за період з 15.11.2012 року по 16.01.2013 року.

Згідно ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання з оплати поставленого природного газу за договором у сумі 1 181 627,65 грн. підлягають задоволенню частково, а саме за актом від 31.12.2012 року у період з 17.01.2013 року по 14.07.2013 року у сумі 1 144 871,44 грн.

Оскільки сторони самостійно передбачили додатково крім сплати пені ще й штраф, та враховуючи те, що положення п. 7.2. договору не суперечить нормам законодавства, так як його зміст встановлює механізм одноразового обчислення розміру штрафу в розмірі 7 % від суми простроченого платежу, і є правовим наслідком прострочення оплати природного газу з вини відповідача, що не має нічого спільного із постійним нарахуванням пені за весь період неналежного виконання грошового зобов'язання, колегія суддів зазначає, що вимоги позивача про стягнення штрафу є обґрунтованими.

Так, як умова відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 7 % від суми простроченого платежу в даному випадку пов'язана з простроченням оплати понад 30 днів від дати виникнення зобов'язання щодо оплати, й відповідно нарахування штрафу може здійснюватись у випадку прострочення понад 30 днів, тобто за актом приймання-передачі від 27.11.2012 року з 15.11.2012 року + 30 днів та за актом приймання-передачі від 31.12.2012 року з 15.01.2013 року + 30 днів.

Оскільки позивач з даним позовом звернувся до суду 17.01.2014 року, а строк прострочення грошових зобов'язань за спожитий у жовтні 2012 року газ згідно акту приймання-передачі від 27.11.2012 року розпочався 15.11.2012 року та за спожитий в грудні 2012 року газ згідно акту приймання-передачі від 31.12.2012 року розпочався 15.01.2012 року, то строк позовної давності в один рік для звернення з вимогою про стягнення штрафу за актом приймання-передачі від 27.11.2012 року на момент звернення з позовом до суду сплив.

Враховуючи умови спірного договору, норми чинного законодавства, суд, здійснивши власний розрахунок штрафу в розмірі 7%, нарахованого на суму простроченої понад 30 днів заборгованості в розмірі 16 789 189,97 грн. за актом приймання-передачі від 31.12.2012 року, дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 175 243, 30 грн. штрафу.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарський процесуальний кодекс України у ст. 36 встановлює, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Абзацом 3 ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, у зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог, суд, на підставі ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладає на відповідача судові витрати у вигляді судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог про стягнення пені у сумі 4 617,62 грн.

Витрати по сплаті судового збору за подання і розгляд касаційної скарги у розмірі 15 660,66 грн. згідно з платіжним дорученням №3000010 від 06.01.2015 року відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» (09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Мережна, буд. 3, код 04654336) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, код 20077720) 1 144 871 (один мільйон сто сорок чотири тисячі вісімсот сімдесят одну) грн. 44 коп. пені, 1 175 243 (один мільйон сто сімдесят п'ять тисяч двісті сорок три) грн. 30 коп. штрафу, 4 617 (чотири тисячі шістсот сімнадцять) грн. 62 коп. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, код 20077720) на користь Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» (09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Мережна, буд. 3, код 04654336) 15 660 (п'ятнадцять тисяч шістсот шістдесят) грн. 66 коп. судового збору за подання та розгляд касаційної скарги.

Після вступу рішення в законну силу видати накази.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 28.04.2015 р.

Суддя Т.Д. Лилак