ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22 квітня 2015 р. Справа № 903/198/15

Господарський суд Волинської області, розглянувши матеріали по справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Весма", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІК ОІЛ", м. Володимир-Волинський Волинської обл.

про стягнення 71 378,31грн.

Суддя: С.В. Бондарєв

За участю представників сторін:

від позивача: н/з

від відповідача: н/з

В судовому засіданні 22.04.2015 року відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору: Позивач- Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Весма"-звернувся до суду з позовом до відповідача- Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІК ОІЛ"-про стягнення 80 378,31грн., в т.ч. 14 195,80грн.-основного боргу за отриманий товар по видатковій накладній №31166 від 18.11.2013р. згідно договору поставки №09-014 від 23.09.2013р., 3 851,40грн.-пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання по оплаті отриманого товару згідно п. 7.2. договору поставки №09-014 від 23.09.2013р. за період з 04.12.2013р. по 04.06.2014р., 3 661,09грн.-10% річних за період з 04.12.2013р. по 20.02.2015р. згідно п. 7.4. договору, 8 318,46грн.-суми індексу інфляції за періоди з грудня 2013р. по лютий 2015р. (включно) згідно ст. 625 ЦК України та 50 351,56грн.-нарахованої курсової різниці станом на 23.02.2015р. згідно п.п. 3.3., 3.5. договору.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем, взятих на себе зобов'язань по оплаті отриманого товару по видатковій накладній №31166 від 18.11.2013р. згідно договору поставки №09-014 від 23.09.2013р., у встановлені договором поставки №09-014 від 23.09.2013р. строки.

Ухвалою суду від 02.03.2015р. порушено провадження по справі та призначено її до розгляду на 24.03.2015р. на 10:30год.

В судовому засіданні 24.03.2015р. представник позивача звернувся до суду з заявою №1715/3 від 23.03.2015р. (вх.№ 01-54/2694/15 від 24.03.2015р.), в якій повідомив суд про те, що відповідачем було перераховано позивачу в погашення боргу 17.03.2015р.-1 000,00грн., 18.03.2015р.-1 000,00грн., 20.03.2015р.-1 000,00грн., а всього 3 000,00грн., в зв'язку з чим загальна сума основного боргу станом на 23.03.2014р. становить 11 195,80грн.

Крім того, супровідним листом №1715/2 від 23.03.2015р. (вх.№01-54/2696/15 від 24.03.2015р.) долучив до матеріалів справи Витяг з ЄДРПОУ від 23.03.2015р. щодо ТзОВ "ВІК ОІЛ", копії супровідного листа №1715 від 16.03.2015р., акту звірки взаєморозрахунків за період 01.01.2013р.-15.03.2015р., підписаного зі сторони позивача, дані з курсами валют з офіційного сайту НБУ та банківські виписки за період з 21.05.2014р. по 20.03.2015р.

Відповідач в судове засідання 24.03.2015р. не з'явився, вимог суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив. Ухвала суду від 02.03.2015р. направлена на адресу ТзОВ "ВІК ОІЛ", зазначену в позовній заяві та у Витязі з ЄДРПОУ від 23.03.2015р., а саме: Волинська обл., м. Володимир-Волинський, вул. Володимира Великого, 48А, повернулась до суду органами поштового зв'язку з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Ухвалою суду від 24.03.2015р. розгляд спору відкладався згідно ст. 77 ГПК України з метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин по справі, зважаючи на неявку відповідача в судове засідання, неподання ним витребуваних судом доказів та необхідність витребування додаткових доказів по справі.

Крім того, зобов'язано сторін представити суду: позивача- первинні докази в обгрунтування підстав розрахунку суми курсової різниці, додаткові письмові пояснення в обгрунтування правових підстав нарахування 50 351,56грн. курсової різниці за вказаний період (з врахуванням умов договору поставки №09-014 від 23.09.2013р.); чи виставлявся додатковий рахунок по сплаті курсової різниці за період згідно п. 3.3. даного договору і чи мало місце збільшення курсу долара США по відношенню до гривні більш ніж на 5% за період згідно п. 3.3. договору; відповідача- письмові пояснення (обгрунтовані доводи та заперечення) по суті позовних вимог; докази проплати; статут; замовлення.

22.04.2015р. через відділ документального забезпечення та контролю - канцелярію суду від позивача надійшло до суду клопотання №1715/6 від 22.04.2015р. (вх.№01-54/3684/15), в якому він просив розглядати справу без участі його представника.

Водночас, подав суду заяву про зменшення розміру позовних вимог №1715/4 від 22.04.2015р. та просив стягнути з відповідача 71 378,31грн., в т.ч. 5 195,80грн.-основного боргу за отриманий товар по видатковій накладній №31166 від 18.11.2013р. згідно договору поставки №09-014 від 23.09.2013р., 3 851,40грн.-пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання по оплаті отриманого товару згідно п. 7.2. договору поставки №09-014 від 23.09.2013р. за період з 04.12.2013р. по 04.06.2014р., 3 661,09грн.-10% річних за період з 04.12.2013р. по 20.02.2015р. згідно п. 7.4. договору, 8 318,46грн.-суми індексу інфляції за періоди з грудня 2013р. по лютий 2015р. (включно) згідно ст. 625 ЦК України та 50 351,56грн.-нарахованої курсової різниці станом на 23.02.2015р. згідно п.п. 3.3., 3.5. договору.

Представник позивача в судове засідання 22.04.2015р. не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду спору, що стверджується підписом уповноваженого його представника в повідомленні про відкладення розгляду справи від 24.03.2015р., про що зазначено в протоколі судового засідання від 24.03.2015р.

Вищий господарський суду України у п. 3.9.1 постанови пленуму від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначив, що у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Відповідач в судове засідання 22.04.2015р. не з'явився, вимог суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча ухвала суду від 24.03.2015р. направлена на адресу ТзОВ "ВІК ОІЛ", зазначену в позовній заяві та у Витязі з ЄДРПОУ від 23.03.2015р., а саме: Волинська обл., м. Володимир-Волинський, вул. Володимира Великого, 48А, повернулась до суду органами поштового зв'язку з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

У відповідності до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі зменшити розмір позовних вимог.

Вищий господарський суд України у п. 3.10 постанови пленуму від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказав, що передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Оскільки зменшення розміру позовних вимог не суперечить вимогам законодавства, не порушує прав та інтересів інших осіб, судом приймається заява позивача про зменшення розміру позовних вимог від 22.04.2015р., спір вирішується виходячи з нової ціни позову - 71 378,31грн.

До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Примірник повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, повернутий органами зв'язку з позначкою "за закінченням терміну зберігання" з урахуванням конкретних обставин даної справи є належним доказом виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій, а тому, визнавши зібрані по справі матеріали достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами згідно зі ст.75 ГПК України та дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

встановив:

23 вересня 2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Весма", в особі директора з продажу Цикала Є.В., що діє на підставі Статуту (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вік Оіл", в особі директора Кошельника Т.В., що діє на підставі Статуту (покупець) укладено договір поставки №09-014, згідно з пунктами 1.1.-1.2. якого, постачальник зобов'язується протягом терміну дії цього договору передати у власність покупця товар-мастильні матеріали окремими партіями згідно з відповідними замовленнями покупця, а покупець зобовязується прийняти цей товар та свочасно оплатити його на умовах, що визначені цим договором. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту фактичного прийому-передачі товару та підписання уповноваженими представниками сторін відповідної накладної.

Згідно п. 2.1. даного договору, найменування, асортимент і ціни на товар встановлені у відповідних прайс-листах постачальника.

В розділі 3 договору №09-014 від 23.09.2013р. сторони визначили порядок розрахунків, згідно якого всі розрахунки за цим договором здійснюється виключно в національній валюті України гривні. Оплата за поставлений товар здійснюється покупцем на підставі рахунку, що виставляється постачальником, в обумовлені цим договором строки шляхом перерахування суми грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Покупець здійснює розрахунки за відповідну партію товару у формі попередньої оплати повної вартості партії товару або відстрочки платежу на 14 днів від дати відвантаження товару покупцю. Сторони домовились, що вартість товару, на який надається відстрочка не може перевищувати 20 000 грн. Днем здійснення платежу вважається день,в якому сума, що підлягає сплаті, буде зарахована на поточний рахунок постачальника. У випадку, якщо в період з дати поставки товару до дати здійснення платежу на міжбанківському валютному ринку відбудеться збільшення курсу долара США по відношенню до гривні більше ніж на 5 %, покупець має протягом 3 банківських днів, не враховуючи умови п. 3.3. договору щодо відстрочки платежу, провести повний розрахунок з постачальником за поставлений товар. Якщо покупець у вказаний строк не здійснив розрахунок за поставлений постачальником товар, постачальник має право виставити додатковий рахунок по сплаті курсової різниці за період згідно з п. 3.3. даного договору.

У відповідності до п.п. 4.2.-4.5. цього договору, строки поставки товару узгоджуються сторонами та вказуються в замовленні покупця. Передача товару відбувається за накладною, уповноваженій особі покупця, яка має належним чином оформлене доручення. Підтвердженням наявності та готовності відвантаження постачальником замовленого товару є надання покупцю видаткової накладної. Датою поставки партії товару вважається дата прийому-передачі товару, зазначена у відповідній накладній.

Згідно п.8.1. даного договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом 1 року, але в будь-якому випадку до моменту повного виконання розрахунку покупцем за поставлений товар.

Даний договір підписано сторонами, підписи скріплені відтиском їх печаток. (а.с. 9-12).

На виконання умов даного договору, позивачем було поставлено відповідачу товар по видатковій накладній від 18.11.2013р. №31166 на суму 54 195,80грн. (а.с. 13).

Отримання товару відповідачем стверджується підписом відповідача про отримання товару на цій накладній, скріпленим відтиском його печатки.

Відповідач свої зобов'язання за цим договором виконав лише частково на суму 49 000,00грн. (інших доказів оплати суду сторонами не надано).

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Між сторонами було укладено договір, що за своєю правовою природою є договором поставки.

Договір посиавки №09-014 від 23.09.2013р. предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, сторонами розірваний не був (доказів суду не надано).

Згідно із частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст. 712 ЦК України).

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона має вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. За ч.1 ст.193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивачем зобов'язання по передачі товару згідно договору поставки №09-014 від 23.09.2013р. виконані в повному обсязі, що стверджується видатковою накладною №31166 від 18.11.2013р. на суму 54 195,80грн., яка підписана покупцем та скріплена відтиском печатки товариства.

Підписання покупцем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. (Інформаційний лист Вищого господарського суду України "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" №01-06/928/2012 від 17.07.2012р., п. 1.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Стаття 692 ЦК України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторони у договорі (розділ 3) передбачили, що покупець здійснює розрахунки за відповідну партію товару у формі попередньої оплати повної вартості партії товару або відстрочки платежу на 14 днів від дати відвантаження товару покупцю.

Отже, відповідач повинен був оплатити товар до 03.12.2013р.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати отриманого по видатковій накладній товару, у встановлені договором поставки строки, в повному обсязі не виконав.

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем на день розгляду спору становить 5 195,80грн., відповідачем не сплачена (доказів сплати суду не надано), належними та допустимими доказами не спростована, стверджується договором поставки №09-014 від 23.09.2013р., видатковою накладною №31166 від 18.11.2013р. на суму 54 195,80грн., яка підписана покупцем та скріплена відтиском печатки товариства, відповідачем не оспорена та підлягає до стягнення з нього в силу ст.ст. 193, 265 ГК України, якими встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Договором №09-014 від 23.09.2013р. (п. 7.2.) передбачено, що у разі несвоєчасної оплати вартості товару постачальник має право стягнути з покупця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня від вартості відповідної партії товару за кожний день прострочки виконання зобов'язання.

Позивачем нараховано пеню у розмірі 3 851,40грн., виходячи з подвійної облікової ставки НБУ за період за період з 04.12.2013р. по 04.06.2014р.

Згідно ст.ст.230-232 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Згідно ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до ст.ст. 1, 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Розрахунок нарахування пені перевірено судом за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ" 9.1.3. і, оскільки розмір нарахувань здійснений в межах сум, зазначених позивачем, суд задовольняє вимоги позивача в межах суми вимог, а саме: 3 851,40грн. пені за період з 04.12.2013р. по 04.06.2014р. згідно ст.ст. 230-232 ГК України, ст.ст. 1, 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", п. 7.2. договору.

У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежів, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вищий господарський суд України у п.п. 1.3, 4.1 постанови пленуму від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначив, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", і ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

В пункті 7.4. договору поставки від 23.09.2013р. №09-014 сторони обумовили, що у разі, якщо прострочення платежу триватиме більше одного місяця, постачальник матиме право, крім стягнення передбачених договором штрафу і пені додаткового стягнути з покупця 10 % річних від простроченої суми за весь період прострочення.

Згідно з представленими господарському суду розрахунками, не оспореними відповідачем, позивачем відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України було нараховано відповідачу 3 661,09грн. 10% річних за період з 04.12.2013р. по 20.02.2015р. та 8 318,46грн.-суми індексу інфляції за період з грудня 2013р. по лютий 2015р. (включно).

Розрахунок нарахування річних та суми індексу інфляції перевірено судом за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ" 9.1.3..

Розглянувши позовні вимоги щодо стягнення річних та суми індексу інфляції, суд вважає, що останні підставні, нараховані у відповідності та з дотриманням вимог чинного законодавства України та підлягають до задоволення згідно зі ст. 625 ЦК України.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 50 351,56грн.-курсрвої різниці, то суд зазначає наступне.

Пунктом 3.5. договору поставки №09-014 від 23.09.2013р. передбачено, що у випадку, якщо в період з дати поставки товару до дати здійснення платежу на міжбанківському валютному ринку відбудеться збільшення курсу долара США по відношенню до гривні більше ніж на 5 %, покупець має протягом 3 банківських днів, не враховуючи умови п. 3.3. договору щодо відстрочки платежу, провести повний розрахунок з постачальником за поставлений товар.

Згідно з п. 4 Наказу Міністерства фінансів України від 10.08.2000 № 193 "Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 21" Вплив змін валютних курсів", курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах. При цьому, валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни.

Право на стягнення курсової різниці зумовлене тим, що валютні розрахунки унеможливлюють урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу, бо офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Приписами статті 524 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

При цьому, згідно вимог статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Норми чинного законодавства не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Таким чином, встановлення у договорі положень щодо можливості стягнення курсової різниці не суперечить чинному законодавству, однак при цьому стосується виключно випадків коли купівля товару, визначеного умовами договору, здійснювалася за валютні розрахунки з подальшим вираженням у договорі грошових зобов'язань із прив'язкою гривні до еквівалента в іноземній валюті.

У наданій на підтвердження поставки відповідачу товару по видатковій накладній №31166 від 18.11.2013р. визначено ціну товару лише в гривнях, а матеріали справи не містять жодного іншого доказу, який би підтверджував узгодження сторонами ціни за поставлений товар в іноземній валюті.

Викладені умови договору поставки від 23.09.2013р. №09-014 свідчать, що сторонами не було визначено грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

На підставі вищевикладеного суд прийшов до висновку, що доводи позивача щодо стягнення курсової різниці є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Викладена правова позиція щодо стягнення курсової різниці узгоджується з практикою Вищого господарського суду України, викладеній у постанові від 08.09.2014р. у справі №911/1584/14 та практикою Рівненського апеляційного господарського суду, викладеній у постанові від 16.03.2015р. у справі №906/1625/14.

Згідно ст. 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В силу ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки спір до суду доведений з вини відповідача, витрати по сплаті судового збору в сумі 538,20грн. (пропорційно сумі задоволених вимог) слід віднести на нього відповідно до ст.49 ГПК України.

Враховуючи викладене, господарський суд, керуючись ст.ст. 173, 174, 175, 181, 193, 230-232, 265 ГК України, ст.ст. 11, 202, 205, 524, 526, 530, 533, 625, 626, 655, 692, 712 ЦК України, ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, -

вирішив:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІК ОІЛ" (Волинська обл., м. Володимир-Волинський, вул. Володимира Великого, 48 А, код 36704882)

на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Весма" (м. Київ, вул. Грушевського, 28/2, н/п №43, )

21 026,75грн., в т.ч. 5 195,80грн.-основного боргу, 3 851,40грн.-пені, 3 661,09грн.-10% річних, 8 318,46грн.-суми індексу інфляції та 538,20грн.- витрат по сплаті судового збору.

3. В стягненні 50 351,56грн.-нарахованої курсової різниці відмовити.

Повний текст рішення складено

24.04.2015

Суддя С. В. Бондарєв