КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2015 р. Справа№ 925/2313/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Горлач О.Г., Помукчинський І.В.

від відповідача - не з`явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства «Патріот В» на рішення Господарського суду Черкаської області від 27.02.2015 (суддя Спаських Н.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Електромонтаж»

до Приватного підприємства «Патріот В»

про стягнення коштів,-

Постанова прийнята 23.04.2015 у зв`язку із оголошенням перерви в судовому засіданні 02.04.2015 відповідно до ст. 77 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ «Електромонтаж» звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом до ПП»Патріот В» про стягнення коштів за договором оренди.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 27.02.2015 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій вказує, що рішення прийнято з порушення норм матеріального права та при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а тому просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 27.02.2015 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позову.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.03.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Представники сторін в судове засідання на вказану дату з`явилися та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

01.02.2011 між ПАТ «Електромонтаж» та ПП «Патріот В» був укладений договір оренди нежитлового приміщення № ЧК-001.

Відповідно до договору позивач (орендодавець) передає, а відповідач (орендар) приймає у тимчасове платне користування (оренду) нежитлове приміщення першого поверху адміністративної будівлі загальною площею 46,84 кв.м., яке розташоване за адресою вул. Хоменка, 7 у м. Черкаси для використання під офіс (п. 4.1.).

Термін оренди складає 1 рік з 01.02.2011 по 01.02.2012.

Як вбачається із матеріалів справи, актом прийому-передачі приміщення від 01.02.2011 сторони підтвердили передання і прийняття в оренду приміщення.

Актом від 29.02.2012 у зв`язку із закінченням строку договору оренди, сторони підтвердили повернення орендованого майна із оренди.

Відповідно до п. 2.2. - 2.4 договору за користування приміщенням відповідач повинен сплачувати на користь позивача 1 639,40 грн. на місяць з урахуванням ПДВ, орендна плата вноситься до 5 числа поточного місяця.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач належним чином умови договору стосовно оплати коштів за орендоване майно, не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість за період з червня 2011 по лютий 2012 становить 14825,11 грн.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог та оскаржуючи рішення першої інстанції мотивує свої заперечення тим, що позивач пропустив позовну давність стосовно заявлених вимог про стягнення заборгованості за період лютого-грудня 2011, в той час як обставин, які б свідчали б про переривання даного строку з підстав визнання відповідачем свого боргу перед позивачем відсутні.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статтею 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч.1 ст. 765 ЦК України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Пункт 5 статті 762 Цивільного кодексу України визначає, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається із наявних матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, за період дії договору оренди та з урахуванням підписаних сторонами актів здачі - прийняття робіт, позивач надав, а відповідач прийняв послуг з оренди на загальну суму 21 397,47 грн. за період з лютого 2011 по лютий 2012.

За доводами позивача, які не спростовані відповідачем, за весь період дії договору відповідач сплатив на користь позивача лише у лютому - червні 2011 року платежі за користування орендованим майном в загальній сумі 6572,36 грн., вказавши у призначенні платежів, що це плата за період лютого, березня, квітня і травня 2011.

В матеріалах справи наявний акт звірки, підписаний представниками обох сторін та скріплений печатками відповідних юридичних осіб, згідно якого вбачається, що ПП «Патріот В» станом на 01.03.2012 має заборгованість перед позивачем по орендній платі в розмірі 14825,11 грн., тобто в розмірі заявлених позовних вимог в рамках даної справи.

Проте, відповідач, на підтвердження своїх заперечень стосовно заявлених вимог, в апеляційній скарзі та в суді першої інстанції заявив про застосування позовної давності до вимог позивача, зазначаючи, що вказаний вище акт звірки був зі сторони відповідача підписаний не вповноваженою особою - головним бухгалтером товариства, а томі даний акт не може свідчити про визнання останнім свого боргу у зазначеному розмірі.

Проте, колегія суддів не погоджується із такою позицією апелянта, враховуючи наступне.

У відповідності до ст. 256,257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позивач ставив вимогу про стягнення боргу по орендним платежам за період з червня 2011 по лютий 2012.

Відповідно до відбитку штемпеля канцелярії Господарського суду Черкаської області вбачається, що позивач із даним позовом звернувся до суду 16.12.2014, тобто дійсно для орендних платежів за період червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад і грудень 2011 загальна позовна давність сплила.

Проте, позивачем по справі було заявлено, що даний строк перервався, підписанням між сторонами акту звірки 01.03.2012, яким відповідач фактично визнав борг перед позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Згідно із ч. 4 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно обирає форми його організації, однією з яких є введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером. Частиною 7 цієї ж статті встановлено, що головний бухгалтер, зокрема, організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій.

Зі змісту вказаних законодавчих положень вбачається наявність повноваження у головного бухгалтера на підпис акту звірки взаєморозрахунків.

Як було встановлено в процесі розгляду апеляційної скарги, вказаний акт звірки був підписаний головним бухгалтером підприємства Порохнюк Л.П.

Головний бухгалтер Порохнюк Л.П. , як представник відповідача був на момент підписання акту звірки уповноваженої на вчинення відповідних дій особою, що визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

На підтвердження вказаного в матеріалах справи наявні інші бухгалтерські документи, а саме: фінансові звіти та довідки до акту інвентаризації розрахунків з покупцями, постачальниками та іншими кредиторами, що зі сторони відповідача підписані саме головним бухгалтером Порохнюк Л.П., що в свою чергу вказує на те, що даний працівник товариства має право підпису бухгалтерських документів, що стосується ведення господарської та іншої діяльності товариства.

Крім того, відповідачем по справі не було надано ані суду першої ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів того, що статутні документи відповідача мають певні обмеження щодо дій головного бухгалтера з підписання актів звірки взаємних розрахунків з контрагентами по господарських договорах.

Підпис головного бухгалтера, що міститься на спірному акті звірки взаєморозрахунків, скріплений відповідною печаткою ПП «Патріот В», відтиск якої не оспорювався відповідачем, до того ж в суді першої інстанції вповноваженим представником було заявлено про те, що печатка підприємства із володіння уповноважених осіб підприємства не вибувала та не викрадалася.

Таким чином, все вище зазначене дає можливість прийти до висновку, що акт звірки взаємних розрахунків від 01.03.2012 зі сторони відповідача ПП «Патріот В» був підписаний вповноваженою особою та скріплений печаткою товариства, а тому він є належним доказом визнання відповідачем свого боргу перед позивачем по оплаті орендних платежів, а отже позовна давність по заявленим вимогам ПАТ «Електромонтаж» 01.03.2012 перервалася та почала свій перебіг заново.

Аналогічної правової позиції дотримується у своїй постанові від 05.06.2014 № 913/2988/13 колегія суддів Вищого господарського суду України.

Також наявність повноважень у головного бухгалтера товариства підтверджується вказаними вище нормативно-правовими актами.

У відповідності до п. 4.4 Постанови Пленуму ВГСУ від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» - правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Суду слід встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, що свідчать про визнання боргу, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 24.04.2007 у справі № 26/271 сформульована правова позиція, відповідно до якої акт звірки взаєморозрахунків, підписаний з боку відповідача уповноваженою на це особою, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути обставиною, що свідчить про визнання боргу, а отже підставою для переривання строку позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України.

Таким чином суд приходить до висновку, що трирічний строк позовної давності у відносинах сторін перервався 01.03.2012 року із підписанням акту звірки розрахунків ( а.с. 36) та почав текти заново, тому позивач не пропустив строку звернення до суду із позовом у грудні 2014 року.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом першої інсмтанції, за весь період дії договору оренди від 01.02.2011 відповідач повинен був сплатити 21397,47 грн. орендних платежів, а сплатив лише 6 572,36 грн.

На підставі викладеного, з відповідача на користь позивача слід стягнути 14 825,11 грн. залишку заборгованості за орендними платежами з червня 2011 по лютий 2012 на підставі договору оренди № ЧК-001 від 01.02.2011, укладеного між сторонами.

Строк виконання цих зобов'язань для відповідача є таким, що настав.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Позивач просив також стягнути з відповідача 3186,59 грн. інфляційних втрат та 1418,44 грн. як 3% річних за порушення сплати орендних платежів за період дії договору оренди.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності зі ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язань. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно з положеннями ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання зі сплати на користь позивача коштів у розмірі 14825,11 грн. встановлений судом та відповідачем не спростований, вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат правомірно були визнані судом першої інстанції обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню за розрахунком позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно задоволені позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Електромонтаж», а тому апеляційна скарга Приватного підприємства «Патріот В» не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Приватного підприємства «Патріот В» залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Патріот В» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Черкаської області від 27.02.2015 у справі № 925/2313/14- без змін.

Матеріали справи № 925/2313/14 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко