РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2015Справа №910/4429/15-г

За позовом Фізичної особи-підприємця Вітюк Олени Віталіївни

до 1) Фізичної особи-підприємця Блошко Наталії Володимирівни,

2) Фізичної особи-підприємця Кужеля Артема Сергійовича

про визнання недійсним правочину

Суддя Трофименко Т.Ю. Представники:

від позивача: не з»явився

від відповідача-1: Нестеришин Т.С. - по дов. №б/н від 05.06.2014р.

від відповідача -2: не з»явився

Обставини справи :

Фізична особа - підприємець Вітюк Олена Віталіївна звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи - підприємця Блошко Наталії Володимирівни (відповідач -1) та Фізичної особи - підприємця Кужель Артема Сергійовича (відповідач -2) про визнання договору №1/01412 від 01.04.2012р. оренди нежитлового приміщення, укладений між Фізичною особою Вітюк Оленою Віталіївною, Фізичною особою - підприємцем Блошко Наталією Володимирівною та Фізичною особою - підприємцем Кужель Артемом Сергійовичем недійсним в редакції наданій Фізичною особою - підприємцем Блошко Наталією Володимирівною.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2015р. порушено провадження у справі № 910/4429/15-г та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 25.03.2015р.

В судове засідання 25.03.2015р. представник и позивача та відповідача -2 не з"явилися, заяв, клопотань від позивача та відповідача - 2 на адресу суду не надходило.

Представником відповідача-1 надано письмовий відзив на позов, відповідно до якого проти задоволення позову заперечує.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є:

1) нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу;

1.1) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, за наявності ухвали суду про таку участь, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

2) неподання витребуваних доказів;

3) необхідність витребування нових доказів;

4) залучення до участі в справі іншого відповідача, заміна неналежного відповідача;

5) необхідність заміни відведеного судді, судового експерта.

У зв'язку з тим, що представники позивача та відповідача-2 в судове засідання не з'явилися, суд визнав за доцільне розгляд справи відкласти на 15.04.2015р.

В судове засідання 15.04.2015 представник позивача повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

14.04.2015р. через відділ діловодство Господарського суду м. Києва від представника позивача до суду надійшло клопотання про призначення у справі судової експертизи. Клопотання мотивоване тим, оспорюваний договір позивач не підписувала.

Представник відповідача -1 проти задоволення даного клопотання заперечував посилаючись на його необгрунтованість.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів.

Згідно з ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що питання, які зазначено в клопотанні представника позивача про призначення судової експертизи не мають значення для правильного вирішення даного спору, у зв'язку з чим, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні поданого клопотання.

Представник відповідача -1 проти задоволення позову заперечував із підстав викладених в письмовому відзиві.

Представник відповідача - 2 в судове засідання з'явився. Відповідач -2 належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, оскільки ухвали суду направлялись на адресу відповідача, що визначена матеріалами справи.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві, а саме : м. Київ, вул.. П.Тичини, 9, кв. 32, яка згідно спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 15.04.2015 є місцезнаходженням відповідача.

Стаття 64 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у разі відсутності сторін за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців ухвала про порушення провадження у справі вважається врученою їм належним чином.

Про поважні причини неявки в судове засідання повноважного представника відповідача -2 суд не повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача -2 не надходило.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача та відповідача -2 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 15.04.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, заслухавши пояснення представника відповідача -1, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд:

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Між Фізичною особою - підприємцем Вітюк Оленою Віталіївною (надалі позивач) та Фізичною особою - підприємцем Блошко Наталією Володимирівною (відповідач -1) та Фізичною особою - підприємцем Кужель Артемом Сергійовичем (відповідач -2) 01.04.2012 року було укладено договір № 1010412 оренди нежитлового приміщення.

Предметом даного договору є оренда нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: Україна, м. Київ, Пушкінська/Прорізна, 1-3/5, площею 156, 50 кв. м., з яких орендар - 1 орендує 78, 25 кв. м., орендар - 2 - 78, 25 кв. м.

Пунктом 4.1. договору визначено, що термін дії договору починається з 01.04.2012 ("дата початку оренди"), та закінчується 01.03.2015 , включаючи обидві дати.

Як встановлено пунктом 2.1. Договору, орендодавець передає, а орендарі приймають приміщення строкове платне користування для розміщення салону-перукарні.

Пунктом 3.1. Договору сторони передбачили, що передача приміщення орендодавцем в оренду орендарям оформлюється актом прийому-передачі, в якому зазначається технічний стан приміщення.

На виконання умов Договору 01 квітня 2012 року між ФОП Блошко Н. В., як орендодавцем, та окремо кожним з орендарів - ФОП Кужелем А. С. та ФОП Вітюк О. В., були оформлені окремі відповідні акти приймання-передачі орендованих за Договором частин Приміщення.

Відповідно до пункту 5.1. Договору розмір орендної плати за все Приміщення становить 12520,80 на місяць, без ПДВ, що еквівалентно 1565,00 доларам США за курсом 1 долар США = 7,99 гривні та підлягає коригуванню згідно з пунктом 5.3. Договору. ФОП Кужель А. С. сплачує 50% (відповідно до площі, що орендується) вищезгаданої орендної плати, що складає 6 260,00 гривень на місяць без ПДВ, що еквівалентно 782,50 доларам США за курсом НБУ на день підписання цього Договору і підлягає коригуванню згідно з пунктом 5.3. Договору. ФОП Вітюк О. В. сплачує 50% (відповідно до площі, що орендується) вищезгаданої орендної плати, що складає 6 260,00 гривень на місяць без ПДВ, що еквівалентно 782,50 доларам США за курсом НБУ на день підписання цього Договору і підлягає коригуванню згідно з п. 5.3. Договору.

01 жовтня 2013 між сторонами було укладено Додаткову угоду №1, відповідно до якої пункт 5.1. Договору викладено у наступній редакції: розмір орендної плати за все Приміщення становить 100 034,80 на місяць, без ПДВ, що еквівалентно 12 520 доларам США за курсом 1 долар США = 7,99 гривні та підлягає коригуванню згідно пунктом 5.3. Договору. ФОП Кужель А. С. сплачує 50% (відповідно до площі, що орендується) вищезгаданої орендної плати, що складає 50 017,40 гривень на місяць без ПДВ, що еквівалентно 6 260,00 доларам США за курсом НБУ на день підписання цього Договору і підлягає коригуванню згідно з пунктом 5.3. Договору. ФОП Вітюк О. В. сплачує 50% (відповідно до площі, що орендується) вищезгаданої орендної плати, що складає 50 017,40 гривень на місяць без ПДВ, що еквівалентно 6 260,00 доларам США за курсом НБУ на день підписання цього Договору і підлягає коригуванню згідно з пунктом 5.3. Договору.

Додаткова угода № 1 була підписана ФОП Блошко Н. В. та скріплена її печаткою, підписана ФОП Вітюк О. В. та скріплена її печаткою, підписана ФОП Кужелем А. С. (зазначено, що останній працює без печатки - «б/п»).

Розділом 4 Договору передбачено термін дії Договору. Так, відповідно до пункту 4.1. термін дії Договору починається з 01 квітня 2012 року та закінчується 01 березня 2015 року, включаючи обидві дати.

Згідно пункту 10.1. Договору, Договір може бути розірвано за ініціативою будь-якої зі Сторін за умови надсилання Стороною-ініціатором письмового попередження про таке припинення за три місяці.

08 жовтня 2013 року ФОП Блошко Н. В. було отримано від ФОП Вітюк О. В. лист за № 22, в якому ФОП Вітюк О. В. повідомляла ФОП Блошко Н. В. про дострокове розірвання Договору оренди з 01 листопада 2013 року та просила зарахувати гарантійний платіж в рахунок сплати орендної плати за жовтень місяць 2013 року.

Листом від 09 жовтня 2013 року ФОП Блошко Н. В. повідомила ФОП Вітюк О. В. про необхідність дотримання умов, передбачених Договором, зокрема умов щодо завчасного тримісячного строку попередження про дострокове розірвання Договору та звернула увагу про обов'язок ФОП Кужеля А. С. виконувати свої договірні зобов'язання до закінчення тримісячного строку з дня попередження про дострокове розірвання Договору, тобто до 08 січня 2014 року. Враховуючи волевиявлення ФОП Кужеля А. С. на дострокове розірвання Договору та припинення орендних відносин щодо частини орендованого ним Приміщення, ФОП Блошко Н. В. вказаним листом повідомила також ФОП Кужеля А. С. про своє незаперечення на дострокове розірвання Договору з 08 січня 2014 року (після закінчення тримісячного строку з дня повідомлення).

Листом від 09 листопада 2013 року ФОП Блошко Н. В. в чергове наголосила ФОП Вітюк О. В. на необхідності виконання умов Договору, в тому числі щомісячної сплати орендної плати в розмірі 50017,40 грн. та комунальних платежів, визначених пунктом 5.4. Договору.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує з посиланням на частину третю статті 203 ЦК України (волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі) вважає, що оскільки нею не було підписано договір то договір є недійсним.

Оцінюючи подані позивачем та відповідачем -1 докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину згідно ст. 215 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, виходячи із вимог частини першої вказаної статті правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, договір підписана з боку орендодавця, орендаря - 1 та орендаря 2, скріплена печатками позивача та відповідача 1, що свідчить про волевиявлення його сторін щодо викладених в ній умов та змісту договору в цілому.

У відповідності до установленої практики Вищого господарського суду України, оскільки договір скріплений печаткою позивача на спірному договорі, то це підтверджує волевиявлення позивача в розумінні ст.. 627 Цивільного кодексу України та свідчать про вчинення та схвалення ним оспорю вального правочину. Окрім того, у відповідності до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України підпис сторони на правочині підтверджує лише форму правочину, в якій його вчинено - письмову, а відповідно, сам факт вчинення правочину суб'єктами господарювання підтверджується наявністю печатки на документі вчиненому в письмовій формі.

Тому скріплення договору печаткою ФОП Вітюк О.В. є як свідченням вчинення нею правочину, так і свідчення схвалення нею умов, викладених в цьому договорі. .

Отже, посилання позивача на те що договір не був підписаний позивачем не може бути прийнято судом до уваги, у зв'язку з не доведенням належними та допустимими доказами.

Згідно приписів ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Відповідно до п. 3.4. постанови Пленум Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

З наданих представником відповідача-1 доказів вбачається, що умови договору позивач в частині сплати орендних платежів виконував.

Крім того, частиною третьою статті 35 ГПК України унормовано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної шли, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За результатами розгляду справи № 910/16707/14 Господарським судом міста рішенням від 14 жовтня 2014 року, яке було залишене в силі постановою Київського апеляційного господарського суду від 14 січня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною Додаткової угоди. У рішенні Господарського суду міста Києва від 14 жовтня 2014 року у справі № 910/16707/14 встановлено, що Додаткова угода укладена у тій самій формі, що і Договір (проста письмова форма), містить підписи сторін, а також скріплена круглими печатками ФОП Блошко Н. В. та ФОП Вітюк О. В., матеріали справи не містять жодних доказів, які б спростовували факт скріплення ФОП Вітюк О. В.

Також судом в рішенні зазначено, що зміст заяви ФОП Кужеля А. С. (яка була підтримана представником ФОП Вітюк О. В.) від 30 вересня 2014 року про те, що за Договором з самого початку (тобто з квітня 2012 року) сплачувалась сума, яка була вказана у Додатковій угоді, що свідчить про те, що жодних обставин, які можуть бути підставою для визнання недійсною Додаткової угоди згідно статті 203Цивільного кодексу України, при укладай сторонами Додаткової угоди не було, адже і ФОП Кужель А. С., і ФОП Вітюк 0.В усвідомлювали дійсну (реальну) ціну оренди, і, як вбачається із заяви від 30 вересня 2014 року сплачували її. Зважаючи на те, що Додаткова угода № 1 підписана з боку ФОП Блошко Н.В., я орендодавця, ФОП Кужеля А. С., як орендаря - 1 та ФОП Вітюк О. В., як орендаря - 2, скріплені печатками ФОП Блошко Н. В. та ФОП Вітюк О.В., та приймаючи визнання та виконання сторонами умов Договору (в т.ч. Додаткової угоди № 1), вказане свідчить про волевиявлення його сторін щодо викладених в Додатковій угоді № 1 умов та змісту Договору в цілому.

Додатково до обставин, встановлених у рішенні Господарського суду міста Києва від 14 жовтня 2014 року у справі № 910/16707/14, в постанові Київського апеляційного господарського суду від 14 січня 2015 року справі № 910/16707/14 також зазначено про те, що оскільки договір скріплений печаткою позивача на спірному договорі, то це підтверджує волевиявлення позивача в розумінні ст. 627 Цивільного кодексу України та свідчить про вчинення та схвалення ним оспорюваного правочину.

Окрім того, у відповідності до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України підпис сторони (сторін) на правочині підтверджує лише форму правочину, в якій його вчинено - письмову, а відповідно, сам факт вчинення правочину суб'єктами господарювання підтверджується наявністю печатки на документі, вчиненому в письмовій формі. Тому скріплення договору печаткою ФОП Вітюк О. В. є свідченням схвалення нею умов, викладених у цьому договорі.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено про відсутність правових підстав для визнання договору №1/010412 від 01.04.2012р. недійсним, у зв'язку з чим заявлені Фізичною особою підприємцем Вітюк О.В. вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 44 ГПК України понесені позивачем витрати на оплату судового збору покладаються на позивача (ст. 49 ГПК України).

Враховуючи викладене та керуючись статтями 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.04.2015р.

Суддя Трофименко Т. Ю.