ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2015 р. Справа №921/1338/14-г/10

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Якімець Г.Г.,

суддів: Гнатюк Г.М., Кравчук Н.М.,

при секретарі судового засідання Кришталь М.Б.,

за участю представників:

від позивача - не з'явився

від відповідача (скаржника) - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Постолівська», вих.№09/02-2014/3 від 09.02.2015 року

на рішення господарського суду Тернопільської області від 27.01.2015 року (підписане 31.01.2015 року), суддя Півторак М.Є.

у справі №921/1338/14-г/10

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Провімі», с. Жорниська, Яворівського району Львівської області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Постолівська», с.Постолівка Гусятинського району Тернопільської області

про стягнення боргу в сумі 69 651,67 грн.

в с т а н о в и в :

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 27.01.2015 року по справі №921/1338/14-г/10 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Провімі» задоволено повністю: присуджено до стягнення на користь останнього з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Постолівська» 65947,75 грн. - боргу, 2121,17 грн. - пені та 1582,75 грн. - інфляційних втрат.

Рішення суду мотивоване тим, що сума основної заборгованості за договором поставки №109к від 04.09.2014 року підставна, підтверджена матеріалами справи та підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст.625 ЦК України та умови укладеного між сторонами договору поставки (п.9.3 Договору), перевіривши розрахунки заявлених до стягнення сум пені та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі. Крім того, враховуючи, що відповідач не довів належними та допустимими доказами наявність виключно виняткових обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, суд визнав заяву відповідача про розстрочку виконання рішення по справі №921/1338/14-г/10 необґрунтованою та відмовив у задоволенні останньої.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Постолівська» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 27.01.2015 року по справі №921/1338/14-г/10 та прийняти нове рішення, яким розстрочити виконання рішення суду на 10 місяців рівними платежами. Як вбачається з апеляційної скарги, ТзОВ «Агрофірма «Постолівська» не погоджується з відмовою суду в розстроченні виконання рішення місцевого господарського суду.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 26.02.2015 року у справі №921/1338/14-г/10 задоволено клопотання скаржника - ТзОВ «Агрофірма «Постолівська» та відстрочено останньому сплату судового збору за подання апеляційної скарги до прийняття рішення в даній справі. Разом з цим, вказаною ухвалою суд зобов'язав скаржника подати докази надсилання копії апеляційної скарги позивачу - ТзОВ «Провімі».

Ухвалою суду від 23.03.2015 року за клопотанням скаржника розгляд справи №921/1338/14-г/10 відкладено на 27.04.2015 року та повторно зобов'язано апелянта подати суду докази надсилання копії апеляційної скарги позивачу.

22.04.2015 року на адресу суду від представника скаржника надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів надсилання копії апеляційної скарги позивачу - ТзОВ «Провімі».

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 27.04.2015 року склад судової колегії змінено: замість судді Бонк Т.Б. введено суддю Гнатюк Г.М.

Представники сторін в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання (арк. справи 73).

Відповідно до п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи наведене, оскільки явка представників сторін не визнавалась обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 04 вересня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Провімі» (в тексті договору - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Постолівська» (в тексті договору - покупець) укладено договір поставки №109к, відповідно умов якого, а саме: п.1.1 постачальник зобов'язався передати у власність покупця, а покупець прийняти і оплатити товари, в т. ч., але не виключно комбікорми, кормові додатки, премікси, білкові та вітамінно-мінеральні добавки, на умовах зазначених у даному договорі. Список товарів, що є предметом даного Договору визначено в Прайс-лист.

Асортимент, кількість та ціна товару визначається у рахунках-фактурі та/або у видатковій накладній (п.1.2 Договору).

Відповідно до п.2.1 Договору товар поставляється на умовах FCA (в редакції Інкотермс 2010) або СРТ (в редакції Інкотермс 2010) за адресою покупця, що зазначається у товарно-транспортній накладній та/або видатковій накладній.

Згідно п.2.2 Договору товар вважається переданим постачальником і прийнятим покупцем за кількістю і асортиментом в дату поставки згідно п.2.3 Договору. З цього часу право власності на товар, а також ризик випадкової втрати, знищення та/чи пошкодження товару переходить до покупця.

Так, пунктом 2.3 Договору датою поставки товару є дата зазначена на товарно-транспортній накладній (для поставок на умовах FCA - це дата товарно-транспортної накладної; для поставок на умовах СРТ - це дата доставки зазначена в товарно-транспортній накладній) та/або на видатковій накладній.

Оплата за товар покупцем здійснюється з відстрочкою платежу 30 (тридцять) календарних днів з дати рахунку-фактури та/або видаткової накладної постачальника, при цьому загальна сума відтермінування платежів не повинна перевищувати 130000 грн. (п.3.5 Договору).

Договір поставки №109к від 04.09.2014 року підписаний представниками сторін, а їх підписи скріплено печатками юридичних осіб - сторін договору.

На виконання умов укладеного між сторонами договору, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 85947,75 грн., що підтверджується: видатковою накладною №2586 від 05.09.2014 року на суму 85947,75 грн. Разом з тим, в матеріалах справи міститься довіреність на отримання матеріальних цінностей №160 від 05.09.2014 року на Диць С.Я. та товарно-транспортна накладна №Р2586 від 05.09.2014 року.

Видаткова накладна є первинними документами у розумінні ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відповідає вимогам ст.9 цього Закону та п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 року, фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою для виникнення у відповідача обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Однак, відповідач отриманий товар оплатив не в повному обсязі (07.10.2014 року частково оплативши поставлений товар в сумі 20000 грн.), в результаті чого, в останнього перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 65947,75 грн.

Враховуючи наведене вище, а також положення ч.2 ст.625 ЦК України та умови укладеного між сторонами договору поставки (п.9.3 Договору) Товариство з обмеженою відповідальністю «Провімі» звернулось до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Постолівська» 65947,75 грн. - боргу, 2121,17 грн. - пені та 1582,75 грн. - інфляційних втрат.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а у відповідності до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 ЦК України).

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Беручи до уваги положення п.3.5 укладеного між сторонами договору поставки, термін оплати поставленого товару за видатковою накладною №2586 від 05.09.2014 року сплинув через тридцять календарних днів з дати видаткової накладної, тобто 04.10.2014 року.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З огляду на наведене вище, колегія суддів вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача 65947,75 грн. - заборгованості за договором поставки №109к від 04.09.2014 року підставною, обґрунтованою, підтвердженою матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, враховуючи положення ч.2 ст.625 ЦК України та умови, передбачені п.9.3 укладеного між сторонами договору поставки, позивач просить суд стягнути з відповідача 2121,17 грн. - пені та 1582,75 грн. - інфляційних втрат.

Так, відповідно до ст.216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Поряд з тим, статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до п.9.3 Договору у разі несвоєчасного виконання грошових зобов'язань покупцем, останній сплачує суму боргу з врахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

З огляду на наведені вище положення законодавства та умови укладеного між сторонами договору поставки, перевіривши розрахунки пені та інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача 2121,17 грн. - пені та 1582,75 грн. - інфляційних втрат.

У апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Постолівська» суму боргу не заперечує, проте, не погодилось з відмовою місцевого господарського суду у задоволенні заяви відповідача про розстрочення виконання судового рішення. З приводу наведеного, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.01.2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Постолівська» подало до місцевого господарського суду клопотання (б/н від 26.01.2015 року) про розстрочення виконання рішення суду на 10 місяців рівними платежами (арк. справи 37). В рішенні суд першої інстанції помилково зазначив, що вказане клопотання подав позивач - Товариства з обмеженою відповідальністю «Провімі».

Обґрунтовуючи вказане клопотання відповідач посилався на специфіку господарської діяльності у сфері сільського господарства та важкий майновий стан товариства.

Відповідно до п.6 ст.83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити його виконання.

Згідно ч.1 ст.121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Пунктом 7.1.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012 року «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі.

Відповідно до п.7.2 наведеної вище Постанови підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

З огляду на наведене, розстрочка виконання судового рішення може бути встановлена судом лише за наявності виключних обставин, які ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що наведені відповідачем підстави для розстрочення судового рішення, а саме: специфіка господарської діяльності у сфері сільського господарства, не може вважатися доказом наявності обставин, які ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 27.01.2015 року по справі №921/1338/14-г/10.

Поряд з тим, заявник посилається на важкий майновий стан товариства, проте, до клопотання про розстрочення виконання судового рішення не долучає належних та допустимих доказів майнового стану підприємства, як то довідки банківських установ про залишок коштів на рахунках відповідача, звіти про фінансові результати діяльності підприємства, даних щодо наявності кредиторської заборгованості підприємства.

Вірним є висновок суду першої інстанції, що обставини, на які заявник посилається, лише вказують на несприятливість виконання рішення для нього у даний час та можливість настання для нього негативних наслідків у зв'язку з цим, а не на обставини, що унеможливлюють або утруднюють виконання рішення суду у даній справі.

З огляду на наведене, враховуючи, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність виключно виняткових обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні заяви відповідача (б/н від 26.01.2015 року) про розстрочку виконання рішення від 27.01.2015 року по справі №921/1338/14-г/10.

Щодо заяви відповідача про розстрочення виконання судового рішення (б/н від 16.03.2015 року), адресованої Львівському апеляційному господарському суду, то така залишається без розгляду, оскільки заява стосується розстрочення виконання рішення місцевого господарського суду, відтак, повинна подаватись до Господарського суду Тернопільської області. Питання про розстрочення виконання судового рішення вирішується тим судом, який приймав судове рішення, про розстрочення виконання якого просить заявник.

Поряд з тим, колегія суддів зазначає, що оскільки стаття 121 ГПК України не обмежує відповідне право господарського суду певним строком, воно може бути реалізоване у будь-який час після набрання рішенням законної сили і до його фактичного повного виконання, в межах строку пред'явлення наказу до виконання. Також не обмежується право заявника на повторне звернення з відповідною заявою, якщо вона вже розглядалася судом (п.7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012 року «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» із змінами та доповненнями).

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст.33 ГПК України, кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідачем протилежного не доведено.

Відтак, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд повно і всебічно перевірив всі обставини справи, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення.

Враховуючи наведене, доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є безпідставними.

Рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Як уже зазначено вище, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 26.02.2015 року у справі №921/1338/14-г/10 задоволено клопотання скаржника - ТзОВ «Агрофірма «Постолівська» та відстрочено останньому сплату судового збору за подання апеляційної скарги до прийняття рішення в даній справі.

Згідно із ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Підпунктом 1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру в розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Відповідно до п.п.4 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду становить 50 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, а у разі подання позовної заяви майнового характеру - 50 відсотків ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено розмір мінімальної заробітної плати станом на 1 січня 2015 року, що становить 1218 грн.

З огляду на наведене, враховуючи положення ст.ст.44, 49 ГПК України, з скаржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Постолівська» в доход Державного бюджету України слід стягнути 913,50 грн. - судового збору за розгляд Львівським апеляційним господарським судом апеляційної скарги на рішення Господарського суду Тернопільської області від 27.01.2015 року по справі №921/1338/14-г/10.

Керуючись ст.ст.101, 102, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 27.01.2015 року по справі №921/1338/14-г/10 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Постолівська» - без задоволення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Постолівська» (48236, Тернопільська область, Гусятинський район, с. Постолівка, ) в доход Державного бюджету України 913,50 грн. - судового збору за розгляд апеляційної скарги.

На виконання постанови Господарському суду Тернопільської області видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Матеріали справи №921/1338/14-г/10 повернути до Господарського суду Тернопільської області.

Повну постанову складено 29.04.2015 року

Головуючий-суддя Якімець Г.Г.

Судді Гнатюк Г.М.

Кравчук Н.М.