РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2015Справа №910/6821/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Квазар-Мікро»

До Публічного акціонерного товариства «Енергобанк»

Про зобов'язання вчинити дії

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

Від позивача: Краснокутська Т.О. - представник за довіреністю;

Від відповідача: Сердюк Б.Л. - представник за довіреністю;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Квазар-Мікро» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» про зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, в порушення, укладеного між сторонами договору банківського рахунку №2501 від 03.06.2014 року, не перерахував кошти згідно поданих позивачем платіжних доручень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.03.2015 порушено провадження у справі № 910/6821/15-г, розгляд справи призначено на 17.04.2015 року.

16.04.2015 року до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

В судовому засіданні 17.04.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 17.04.2015 року подав відзив на позовну заяву та надав усні пояснення по справі, відповідно до яких проти позову заперечував, посилаючись на те, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 12.02.2015 року № 96 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.02.2015 року № 29 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Енергобанк», згідно з яким запроваджено тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві «Енергобанк» строком на три місяці з 13.02.2015 року по 12.05.2015 року включно. В зв'язку з чим та на підставі п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» просив суд відмовити в задоволенні вимог позивача, як кредитора банку.

В судовому засіданні 17.04.2015 року на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.06.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Квазар-Мікро» (клієнт, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Енергобанк» (банк, відповідач) укладено договір банківського рахунку № 2501, відповідно до п.1.1 якого банк зобов'язується відкрити клієнту поточний мультивалютний рахунок № 2501 та здійснювати розрахунково-касове обслуговування рахунку відповідно до чинного законодавства України, нормативно-правових актів Національного банку України та умов цього договору, а також надавати клієнту інші послуги, передбачені чинним законодавством України та тарифами банку для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до п. 1.2 договору, банк відкриває рахунок клієнту на підставі наданої заяви про відкриття поточного рахунку встановленої банком форми та інших документів відповідно до вимог чинного законодавства України та нормативно-правових актів НБУ та здійснює обслуговування рахунку клієнта на підставі цього договору.

Згідно з п. 1.3 договору, банк приймає і зараховує на рахунок(ки) клієнта грошові кошти, що йому надходять, виконує розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум в межах залишків коштів на рахунку, надає довідки та здійснює інші операції за рахунком у порядку та на умовах, передбачених чинним законодавством України, цим договором та тарифами банку. Надання банком клієнту послуг, які безпосередньо не відносяться до розрахунково-касового обслуговування та/або не передбачені тарифами банку, здійснюються на підставі окремих договорів.

Відповідно до п. 1.4.1 договору, платіжні доручення клієнта та інші платіжні документи, які надійшли до банку протягом операційного часу, виконуються банком в день їх надходження, а у разі надходження таких документів після закінчення операційного часу - не пізніше наступного робочого дня. Банк має право за бажанням клієнта та при наявності технічної можливості виконувати платіжні доручення та інші розрахункові документи, що отримані від клієнта після закінчення операційного часу, в день їх отримання відповідно до діючих тарифів банку.

Згідно з п. 2.1.1 договору, банк має право використовувати кошти клієнта, які зберігаються на його рахунку, відповідно до чинного законодавства України та нормативних актів НБУ, гарантуючи право клієнта безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Відповідно до п. 2.1.3 договору, банк має право тимчасово зупиняти/обмежувати операції по рахунку клієнта у випадках, передбачених чинним законодавством України.

Клієнт має право подавати до банку розрахункові документи на паперових носіях або у вигляді електронних розрахункових документів, у разі використання системи дистанційного обслуговування рахунку (п. 2.2.1); самостійно розпоряджатися коштами на своєму рахунку з дотриманням вимог чинного законодавства України, крім випадків, передбачених чинним законодавством України та цим договором (п. 2.2.2); вимагати своєчасного і повного здійснення розрахунків та надання інших послуг, що обумовлені цим договором (п. 2.2.5 Договору).

Банк зобов'язаний здійснювати розрахункові операції по рахунку клієнта відповідно до вимог чинного законодавства України та цього договору на підставі належним чином оформлених платіжних документів клієнта та виключно в межах залишку грошових коштів на рахунку клієнта, якщо інше не встановлено окремими договорами між банком і клієнтом (п. 2.3.4); забезпечувати своєчасне зарахування коштів на рахунок клієнта (п. 2.3.5).

Відповідно до п. 9.1 Договору, він укладений на невизначений строк та набуває чинності з дні його укладення в письмовій формі.

07.08.2014 року між сторонами укладено додатковий договір №2501 про відкриття окремого поточного рахунку, відповідно до умов якого банк відкриває клієнту окремий поточний рахунок №2501.980 для зарахування страхових коштів для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам та здійснює його обслуговування відповідно до чинного законодавства України.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором банківського рахунку.

Відповідно до частини 1 статті 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно зі статтею 1068 Цивільного кодексу України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом (ст. 1074 Цивільного кодексу України).

Позивач звернувся до відповідача з платіжними дорученнями: №19 від 24.02.2015 року на суму 11 527,68 грн. (призначення платежу «надання позики згідно дог від 24.02.2015 року для погашення заборгованості за кредитною карткою»), №20 від 25.02.2015 року на суму 258 311,42 грн. (призначення платежу «перерахування коштів для ведення господарської діяльності»).

Зазначені платіжні доручення відповідачем не були виконані, в зв'язку з чим позивач надіслав відповідачу вимогу №27-02/2015 від 27.02.2015 року про виконання платіжних доручень, проте зазначена вимога залишена відповідачем без задоволення.

10.03.2015 року позивач звернувся до відповідача з платіжним дорученням №5 на суму 21 876,95 грн. (призначення платежу «кошти на СКР співроб. Руденко І. для випл.відп.з вагітності і пологів зг.Уг.№301.5-28/132 від 14.04.2011р.»).

Проте, зазначене платіжне доручення повернуто відповідачем без виконання.

Як зазначав позивач, станом на день розгляду справи в суді подані позивачем платіжні доручення відповідач не виконав, що також не заперечувалось відповідачем.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 12.02.2015 року № 96 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.02.2015 року № 29 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Енергобанк», згідно з яким з 13.02.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Енергобанк».

Тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві «Енергобанк» запроваджено строком на три місяці з 13.02.2015 року по 12.05.2015 року включно.

Положеннями статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який встановлює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Отже, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Питання запровадження та здійснення тимчасової адміністрації регулюються розділом VII Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Пунктом 1 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Проте, у п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що у цьому Законі термін «вкладник» вживається у значені «фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката».

Отже, враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття «вкладник» у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Разом із цим, вказаний Закон не дає визначення поняття «кредитор банку». Визначення терміну «кредитор банку» міститься у статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

За приписами ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі.

Відповідно до статті 177 Цивільного кодексу України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно з ч. 1 ст. 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Отже, враховуючи наведені вище положення, та, зокрема, положення статей 177, 190, 509 ЦК України, зобов'язання щодо виконання платіжних доручень є майновим зобов'язанням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 25.03.2015 року у справі № 3-24гс15.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене та враховуючи, що вимоги позивача про перерахування коштів, які знаходяться на його рахунках у відповідача є саме вимогами кредитора банку, в силу імперативних приписів п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Квазар-Мікро» до Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» про зобов'язання вчинити дії (виконати платіжні доручення).

Судовий збір, відповідно до положень статті 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Спичак О.М.

Дата підписання рішення

22.04.2015 року