РІШЕННЯ

"16" квітня 2015 р.Справа № 921/289/14-г/15
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Андрусик Н.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКОМ", м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Постолівська", с.Постолівка Гусятинського району Тернопільської області

про стягнення 526219,44грн пені, 855671,90грн 30% річних та 1244427,90грн штрафу (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог №31-03/15 від 31.03.2015р. (вх.№9464 від 02.04.2015р.),

за участю представників:

позивача: Невальонна Н.М., уповноважена, довіреність №б/н від 20.11.2014р.;

відповідача: Свірський Т.В., уповноважений, довіреність №б/н від 06.03.2014р.

В судовому засіданні представникам сторін роз'яснено їх права та обов'язки у відповідності до приписів ст.ст. 20, 22, 811 ГПК України.

За відсутності відповідного клопотання технічна фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКОМ", м.Київ, звернувся - 11 березня 2014 року (згідно відтиску штемпеля відділення поштового зв'язку на поштовому конверті) до господарського суду Тернопільської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Постолівська", с.Постолівка Гусятинського району Тернопільської області, про стягнення основного боргу в сумі 2948911,59 грн, 546128,84грн - штрафу, 145313,92грн - пені та 335 695,87грн - 30 % річних, посилаючись на неналежне виконання останнім умов договору поставки №Тр250213/02 від 25.02.2013р.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 26.05.2014р. (суддя Галамай О.З.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.12.2014р., позовні вимоги задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.02.2015р. частково задоволено касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Постолівська"; рішення господарського суду Тернопільської області від 26.05.2014р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.12.2014р. скасовано в частині вимог про стягнення 30% річних, штрафних санкцій та судового збору з посиланням на приписи ст.233 ГК України, ст.536 ЦК України та п.3 ст.83 ГПК України, а справу в означеній частині направлено на новий судовий розгляд до господарського суду Тернопільської області у іншому складі суду.

В результаті автоматизованого розподілу справ, справу №921/289/14-г/15 передано на розгляд судді Андрусик Н.О. та згідно ухвали від 27.02.2015р. матеріали даної справи прийнято до провадження, а судове засідання призначено на 17.03.2015р. з подальшим відкладенням та оголошенням перерви в засіданнях, на підставі статті 77 ГПК України, востаннє, на 16.04.2015р.

В ході розгляду справи позивачем 02 квітня 2015 року подано заяву №31-03/15 від 31.03.2015р. (вх.№9464) про збільшення розміру позовних вимог, згідно з якою товариство просить стягнути з відповідача 2626319,24грн, з яких: 526219,44грн пені, нарахованої за період з 11.11.2013р. по 31.03.2015р., 855671,90грн 30% річних за період з 11.11.2013р. по 31.03.2015р. та 1244427,90грн штрафу (25% від суми несплаченого платежу відповідності до умов договору).

Враховуючи, що при новому розгляді суд керується нормами ГПК України, які регулюють загальні правила розгляду позовних вимог, відповідно, і сторони користуються правами, передбаченими ст.22 ГПК України на загальних підставах, у зв'язку з цим подана позивачем заява прийнята до розгляду як така, що відповідає правам сторони в господарському процесі, оплачена судовим збором, подана до прийняття рішення по справі.

Позивач додатково обґрунтував правовими нормами заявлені вимоги щодо стягнення 30% річних, пені та штрафу, враховуючи висновки суду касаційної інстанції, викладені в постанові від 11.02.2015р. по даній справі та з посиланням на судову практику Вищого господарського суду України та Верховного Суду України. Також представник позивача в судовому засіданні звертає увагу суду на те, що товариством також понесено збитки внаслідок несвоєчасно проведеного відповідачем розрахунку за отриманий товар по договору, оскільки ТОВ "УКРАГРОКОМ" придбаває товар у інших контрагентів за іноземну валюту, тому враховуючи, що курс долара та євро по відношенню до національної валюти України значно зріс впродовж листопада 2014 року - лютого 2015 року, то заявлені санкції не є збагаченням кредитора, а є коштами, що частково покриють втрати позивача.

Представник відповідача заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (вх.№8139 від 17.03.2015р.) та, спираючись на приписи ст.551 Цивільного кодексу України, ст.233 Господарського кодексу України та ст.83 Господарського процесуального кодексу України, просить суд зменшити розмір штрафних санкцій у даній справі на 95%. В обґрунтування даного клопотання відповідач зазначив скрутне фінансове становище Агрофірми, наявність арештованих рахунків в банківських установах органом ДВС, наявність значної кредиторської та дебіторської заборгованостей та існування невиконаних зобов'язань за договорами фінансового лізингу, укладених Агрофірмою у 2011-2012 роки, в підтвердження чого надано довідку про заборгованість №149 від 01.04.2015р., копії договорів фінансового лізингу №3569L12/00-LD від 27.03.2012р. з додатками; №2970L11/00-LD від 11.08.2011р. з додатками, копії актів звірки взаєморозрахунків між відповідачем та кредиторами, накази Міністерства аграрної політики та продовольства України №242 від 24.06.2014р. та №394 від 26.06.2013р., витяг з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, звіт про фінансовий стан станом на 31.12.2014р., звіт про рух коштів за 2014р. В частині нарахованих 30% річних представник просить відмовити у їх стягненні, оскільки вважає дані вимоги відсотками, нарахованими згідно ст.536 ЦК України за користування чужими коштами, а не санкціями, передбаченими статтею 625 ЦК України, що застосовуються за порушення грошового зобов'язання.

Поряд з цим, представник відповідача у судовому засіданні 16.04.2015р. заявляв усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості сторонам врегулювати спір в позасудовому порядку. Однак, заслухавши думку представника позивача, котрий заперечив проти клопотання, зазначивши, що переговори між сторонами з приводу даної заборгованості ведуться протягом останнього року, проте безрезультатно, суд відхиляє його та вважає, що сторонам надано достатньо часу для вирішення питання, в тому числі щодо врегулювання спору мирним шляхом (розгляд справи відкладався неодноразово), взято до уваги закінчення строку розгляду спору, встановленого статтею 69 ГПК України, та враховано, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого не є надання можливості сторонам врегулювати спір, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Водночас, суд звертає увагу сторін на те, що згідно правил, встановлених Господарським процесуальним кодексом України (ст.121 ГПК України) та Законом України "Про виконавче провадження", сторони не позбавлені права укласти мирову угоду й на стадії виконання судового рішення, дотримуючись певного порядку.

Розглянувши матеріали справи та додатково представлені сторонами документи, заслухавши доводи та заперечення представників сторін, господарський суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

25 лютого 2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКОМ", як Продавцем, та товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Постолівська", як Покупцем, укладено договір поставки на умовах товарного кредиту №Тр250213/02 (далі - договір), за умовами якого Продавець зобов'язався передати у власність Покупця товар (насіння, добрива з мікроелементами для позакореневого підживлення, засоби захисту рослин), а Покупець, у свою чергу - прийняти товар та оплатити його вартість.

Найменування товару, його кількість, терміни поставки та оплати, базис поставки та ціна визначаються у специфікаціях до цього договору, які є його невід'ємною частино (п.1.2 договору).

Відповідно до п.1.4 договору факт поставки та передачі товару від продавця до покупця фіксується шляхом складання та підписання накладних (або актів приймання-передавання) повноважними представниками сторін.

Згідно з умовами договору поставки на умовах товарного кредиту №Тр250213/02 від 25.02.2013р. між сторонами 28.02.2013р. укладено Додаток №1 на загальну суму 4008912,01грн, Додаток № 2 на загальну суму 1748377,98грн, Додаток № 3 на загальну суму 698 016,00грн та 17.04.2013р. Додаток №5 на загальну суму 458850,00грн.

Як стверджує позивач і це випливає з матеріалів справи, на виконання умов договору поставки та Додатків №1, 2, 3 від 28.02.2013р., №5 від 17.04.2013р. останнім поставлено відповідачеві товар, що підтверджується видатковими накладними №Тр000016 від 18.03.2013р. на суму 499164,00грн, №Тр000003 від 03.04.2013р. на суму 1634147,99грн, №Тр000036 від 17.04.2013р. на суму 811200,00грн, №Тр000167 від 27.05.2013р. на суму 1064400,00грн, №Тр000011 від 07.05.2013р. на суму 566863,74грн, №Тр000012 від 07.05.2013р. на суму 43085,85грн, №Тр000037 від 17.04.2013р. на суму 458850,00грн.

05.08.2013р. між сторонами укладено додаткову угоду до договору поставки №Тр250213/02 від 25.02.2013р., відповідно до якої змінено п.2.2 договору та викладено його в такій редакції: "Покупець здійснює оплату Товару шляхом перерахування грошових коштів в гривнях на банківський рахунок Продавця, або у інший законний спосіб, у терміни: до 12 серпня 2013 року - 2500000,00грн; до 25 вересня 2013 року - 1000000,00грн; до 15 жовтня 2013 року - 633911,59грн.

Оплата товару проводиться в терміни, вказані в специфікаціях до даного договору поставки (п.2.5 договору).

Згідно п.3 Додатку №1 від 28.02.2013р. до договору поставки №Тр250213/02 від 25.02.2013р. сторони домовились, що оплата товару проводиться в термін до 10.11.2013р.

09.09.2013р. відповідачем проведено частково оплату за отриманий товар в сумі 100000,00грн, що підтверджується випискою з банку від 09.09.2013р. та листом відповідача №130 від 19.02.2014р.

25.11.2013р. сторонами підписано Протокол про взаємозалік коштів, відповідно до якого сторони домовилися, що станом на 25.11.2013р. заборгованість відповідача перед позивачем складає 4977711,59грн відповідно до договору поставки №Тр250213/02 від 25.02.2013р., а заборгованість позивача перед відповідачем складає 1933800,00грн відповідно до договору №022801 від 28.02.2013р.

Керуючись ст. 601 ЦК України сторони дійшли згоди зарахувати зустрічні однорідні вимоги за зобов'язаннями, визначеними в п.1 та п.2 цього протоколу, i таким чином з моменту підписання цього протоколу вважатимуть, що:

- зобов'язання позивача є таким, що припинено у повному обсязі, заборгованості позивача перед відповідачем немає;

- зобов'язання відповідача є таким, що припинено частково, заборгованість відповідача перед позивачем складає 3043911,59грн.

Крім того, у грудні 2013-го, лютому-березні 2014 року відповідачем здійснено часткову оплату товару на загальну суму 95000,00грн. Зокрема, 06.12.2013р. оплачено 40000,00грн, що підтверджується випискою з банку від 06.12.2013р. та листом №131 від 19.02.2014р.; 10.12.2013р. оплачено 5000,00грн, що підтверджується випискою з банку від 10.12.2013р. та листом №129 від 19.02.2014р.; 05.03.2014р. оплачено 50000,00грн, що підтверджується випискою з банку від 05.03.2014р.

Дані обставини були встановлені господарським судом при вирішення даного спору та прийнятті рішення 26.05.2014 року, відповідно, з відповідача стягнуто заборгованість в сумі 2948911,59грн, що виникла на підставі договору №Тр250213/02 від 25.02.2013р.

Також судом присуджено до стягнення 546128,84грн штрафу, 145313,92грн пені, 335695,87грн - 30% річних, як правомірно заявлені та вірно обраховані, та 73080грн судового збору.

Водночас, частково скасовуючи рішення місцевого та апеляційного господарського судів із передачею справи на новий розгляд в частині розгляду вимог про стягнення 30% річних та нарахованих штрафних санкцій, Вищим господарським судом у постанові від 11.02.2015р. вказано, що при новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно встановити наявність правових підстав для стягнення 30% річних та можливість зменшення розміру штрафних санкцій на підставі ст.233 ГК України та п.3 ст.83 ГПК України.

Відповідно до ст.11112 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, господарський суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. При цьому суд виходив з наступних міркувань.

Згідно вимог ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають з договорів, тобто носять диспозитивний характер. Це полягає в обов'язку сторін договору виконувати взяті на себе зобов'язання, визначені умовами договору.

Предметом даного судового розгляду, як зазначалося вище, є вимоги про стягнення з відповідача 2626319,24грн, з яких: 526219,44грн пені, нарахованої за період з 11.11.2013р. по 31.03.2015р., 855671,90грн 30% річних, нарахованих за аналогійний період та 1244427,90грн штрафу, що становить 25% від суми допущеного простроченого платежу (4977711,59 грн.) з підстав неналежного виконання відповідачем умов договору поставки на умовах товарного кредиту №Тр250213/02 від 25.02.2013р.

За своєю правовою природою, укладений між сторонами 25 лютого 2013 року договір є договором поставки, а дані правовідносини між сторонами регулюються положеннями ст.712 ЦК України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст.712 ЦК України). Загальними положеннями про купівлю-продаж (параграф 1 глави 54 ЦК України) передбачено право продавця вимагати оплати товару.

Даним правом позивач скористався, звернувшись до господарського суду про стягнення заборгованості за відпущений товар та неоплачений відповідачем як покупцем у визначений договором строк і по таких вимогах існує судове рішення, прийняте у даній справі 26.05.2014р., котре набрало чинності у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи та умов договору вбачається, що позивач на умовах товарного кредиту (з відстроченням платежу) передав у власність відповідачу товар в обумовлених сторонами кількості, якості, за ціною, чим виконав умови договору поставки від 25.02.2013р. В той же час, як встановлено судом згідно п.2.5 договору та специфікацій до договору, сторонами встановлено відстрочення сплати вартості переданого товару, а саме визначено кінцевий строк оплати - до 10.11.2013р. (додатки №3, 5 від 25.02.2013 р. та 17.04.2013р. відповідно, а.с.28, 30 том І).

Правовий аналіз статей 524, 533-535, 625 ЦК України свідчить, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 цього Кодексу).

Відповідно до статті 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Отже, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Судом встановлено, що станом на день розгляду справи за відповідачем рахується борг з оплати вартості переданого йому товару на суму 448911,59грн.

Також під час розгляду даної справи судом (рішення від 26.05.2014р.), було досліджено та встановлено факт неналежного виконання відповідачем свого зобов'язання стосовно строків оплати вартості придбаного товару.

Відповідно до вимог статті 199 Господарського кодексу України виконання господарського зобов'язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України.

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань установленням окремого виду відповідальності.

Розглядаючи вимоги про стягнення 30% річних від суми простроченої заборгованості та наданий суду розрахунок цих вимог, господарський суд враховує наступне.

У розділі 5 договору невиконання чи неналежне виконання зобов'язань сторонами забезпечено штрафом, пенею та нарахуванням 30% річних (ст.625 ЦК України).

Так, пунктом 5.3 договору поставки сторонами встановлено, що у випадку прострочення Покупцем платежу, сплата якого передбачена відповідно до умов цього договору, Покупець на вимогу Продавця сплачує останньому 30 відсотків річних від простроченої суми, керуючись положеннями частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Отже, з умов договору чітко видно, що сторонами передбачено нарахування відсотків саме за порушення грошового зобов'язання, що регулюються приписами статті 625 ЦК України.

Так, ч.1 названої статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч.2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи ст.625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних.

Проте, пунктом 5.3 сторонами змінено розмір процентної ставки з трьох до тридцяти відсотків річних від простроченої суми, які застосовуються з дати прострочки оплати вартості товару (закінчення строку товарного кредиту).

Між тим, виконуючи вказівки суду касаційної інстанції при розгляді даної справи щодо встановлення правових підстав для стягнення 30% річних, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Підставою для сплати процентів річних за ч.2 ст.625 ЦК України є прострочення боржником грошового зобов'язання.

Водночас, згідно статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором.

Проценти річних за ст.625 ЦК України є формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання, оскільки за своїм характером відповідають всім ознакам цивільно-правової відповідальності і вимагають для свого застосування підстави відповідальності за порушення грошових зобов'язань. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Проценти, визначені статтею 536 ЦК України є платою за правомірне користування чужими коштами, яка сплачується за весь період користування грошима. Тоді як за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до статті 625 ЦК України, яка полягає в приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора у вигляді сплати 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, застосування процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами (стаття 536 ЦК України) за своєю правовою природою та підставами виникнення обов'язку сплатити грошові кошти відрізняється від процентів, передбачених ст.625 ЦК України, зміст яких полягає в застосуванні відповідальності за порушення грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України).

За даних обставин, суд вважає, що при укладенні договору сторони керувалися виключно положеннями статті 625 ЦК України, та, скориставшись наданим законом правом змінили у договорі розмір процентів річних, та визначили їх в розмірі 30% річних від простроченої суми. Про наведене також свідчить і той факт, що пункт 5.3 договору, який передбачає застосування відсотків річних міститься в розділі договору, що встановлює відповідальність сторін, а тому заперечення відповідача про те, що дані відсотки є процентами за користування чужими грошовим коштами, суд вважає помилковими.

Даючи оцінку доводам позивача в частині позовних вимог про стягнення 855671,90грн 30% відсотків за прострочення строку користування товарним кредитом, нарахованих за весь період прострочки, починаючи з дати виникнення заборгованості, тобто з 11.11.2013р. по 31.03.2015р., з урахуванням часткової сплати відповідачем боргу та дослідивши подані позивачем розрахунки позову в цій частині вимог, суд, здійснивши власний арифметичний розрахунок, вважає їх обґрунтованими, такими, що відповідають наведеним вище нормам закону, умовам укладеного між сторонами договору, а тому підлягають до задоволення в заявленій сумі.

Окрім того, належне виконання зобов'язань покупцем забезпечено сторонами у п.5.2 договору пенею в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, за кожний прострочений день, виходячи з суми прострочення зобов'язання та штрафом у розмірі 25 % від суми несплаченого платежу.

При цьому, сторони дійшли згоди, що нарахування штрафних санкцій не обмежується терміном їх нарахування, передбаченим п.6 ст.232 ГК України, а позовна давність до вимог про сплату (стягнення) штрафних санкцій (пені), нарахованих відповідно до умов договору, становить три роки (п.5.4 договору).

Зважаючи на ту обставину, що позивач звернувся з позовними вимогами в межах трьохрічного строку позовної давності, заявлені штраф та пеня нараховані з урахуванням узгодженого сторонами строку (частина шоста статті 232 ГК України), то слід дійти висновку, що дана умова договору відповідає положенням статей 6, 627, 259 ЦК України, за правилами якої сторони є вільними в укладенні договору та вправі змінити тривалість строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню в повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 4 статті 231 ГК України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Позивач просить стягнути з відповідача 526219,44грн пені за прострочення оплати Товару - засобів захисту рослин, що нараховується в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 11.11.2013р. по 31.03.2015р. (з урахуванням часткової сплати боргу відповідачем), тобто з дня, коли зобов'язання мало бути виконано до дня розгляду справи судом (подання заяви про збільшення розміру позовних вимог) та штраф у розмірі 25% від вартості неоплаченого товару, що за підрахунками позивача складає 1244427,90грн.

У відповідності до ст.549 ЦК України, штраф відноситься до різновидів неустойки поряд з пенею і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штраф обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Суд вважає, що положення пункту 5.2 договору не суперечать нормам законодавства, оскільки їх зміст встановлює механізм одноразового обчислення розміру штрафу, виходячи з факту прострочення виконання зобов'язань, і є відмінним від щоденного нарахування пені за весь період неналежного виконання грошового зобов'язання. Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України та, узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України.

Така ж правова позиція щодо стягнення штрафних санкцій та пені за невиконання господарського зобов'язання викладена у постановах Вищого господарського суду України №44/406 від 25.05.2006р. та №16/136-08 (39/171-07) від 20.11.2008р.

Оцінюючи дані позовні вимоги, господарський суд констатує, що розрахунок пені позивачем здійснено вірно, заявлені вимоги відповідають умовам укладеного договору, не суперечать чинному законодавству, строки позовної давності для стягнення штрафу та пені позивачем дотримано; доказів сплати даних штрафних санкцій відповідач суду не надав.

В силу приписів ст.ст. 11, 16, 509 ЦК України та ст.ст. 1, 2 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України) кредитору належить право у судовому порядку вимагати від боржника виконання його обов'язків.

Що стосується заявленого позивачем розміру штрафу, що складає 1244427,90грн, то суд констатує, що при здійсненні його розрахунку позивачем не врахованого тієї обставини, що відповідачем згідно виписки з особового рахунку позивача за 12.02.2014р., листа відповідача №129 від 19.02.2014р. (а.с.42-43, том 1) в рахунок погашення нарахованого штрафу було сплачено 191099,06грн, тому сума штрафу повинна бути розрахована з урахуванням сплаченої відповідачем суми, а саме: 4977711,59х25%-191099,06.

Статтею 43 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами, а в силу приписів ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням наведеного, задоволенню підлягає як обґрунтована та правомірна сума штрафу - 1053328,84грн.

Утім, відповідач просив суд стягнути лише 5% заявлених санкцій, посилаючись на ту обставину, що господарство є сільськогосподарським підприємством, інших джерел погашення боргу, крім доходів, отриманих від виробництва сільськогосподарської продукції не має; просить врахувати скрутне фінансове становище товариства, спричинене наявністю арештованих рахунків в банківських установах, наявністю значної кредиторської заборгованості (більше 14 млн. грн) та невиконаних зобов'язань за договорами фінансового лізингу, укладених Агрофірмою у 2011-2012 роках, в підтвердження чого відповідачем надано довідку про заборгованість №149 від 01.04.2015р., копії договорів фінансового лізингу №3569L12/00-LD від 27.03.2012р. з додатками; №2970L11/00-LD від 11.08.2011р. з додатками, копії актів звірки взаєморозрахунків між відповідачем та кредиторами, накази Міністерства аграрної політики та продовольства України №242 від 24.06.2014р. та №394 від 26.06.2013р., витяг з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, Баланс (звіт про фінансовий стан підприємства) станом на 31.12.2014р., звіт про рух коштів за 2014р., Статут Агрофірми.

Натомість позивач заперечив проти зменшення розміру неустойки та стверджує, що Товариством також понесено значні витрати у зв'язку з несвоєчасно проведеним відповідачем розрахунком за відпущений товар по договору. Дії відповідача призвели до необхідності отримання Товариством кредитних коштів в банківських установах з метою своєчасного здійснення в свою чергу, розрахунків зі своїми контрагентами, адже позивач не є власником засобів захисту рослин, а придбаває їх за іноземну валюту в інших виробників продукції. Значний ріст курсу валюти в період з листопада 2014 року по березень 2015 року негативно позначився на господарській діяльності Товариства, а тому заявлені штрафні санкції не є збагаченням його як кредитора, а є лише частковим погашенням понесених Товариством збитків. На підтвердження таких доводів позивачем долучено копії договорів про надання банківських послуг № CR13518/28-4 від 30.10.2014 року, кредитного договору (овердрафту) № 1-0003/13/11-ОVER від 25.01.2013 року, договору овердрафту № 015/42-0-1/948 від 20.12.2012 року, копії виписок по рахунках позивача, відкритих в ПАТ "ОТП БАНК", ПАТ "Райффайзен банк "Аваль", ПАТ "ФОРУМ БАНК", копії контрактів, укладених з Dow AgroSciences Switzeriand S.A. 16.11.2012 року, з TRUSTCHEM CO., LTD 21.09.2012 року, з Shanghai MIO Chemical Co LTD 13.09.2012 року, з ZHEJIANG CHANGXING ZHONGSHAN IMPORT & EXPORT CO., LTD 18.09.2012 року та копій вантажно-митних декларацій щодо поставки товару по даних контрактах, договору з ТОВ "Сингента" від 07.12.2012 року, тощо.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України суду надано право при прийнятті рішення у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені).

Зменшення розміру неустойки передбачено також ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" судам звернуто увагу, зокрема на те, що при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм закону та поданих сторонами доказів, суд вважає, що позивачем жодним чином не підтверджено наявність понесених Товариством збитків, внаслідок невиконання зобов'язань Відповідачем, відтак, запобігаючи збагаченню кредитора за рахунок боржника, не допускаючи заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником, суд зменшує суму пені та штрафу на 50 відсотків (штрафу до 526664,42грн та пені - до 263109,72грн).

При цьому, господарський суд враховує, що:

- фінансова криза, що склалася в Україні наприкінці 2014р., негативно вплинула на грошовий обіг та можливість вчасного виконання господарських зобов'язань на всіх без винятку суб'єктів підприємницької діяльності, що вплинуло і на розрахунки між сторонами по справі;

- штраф та пеня є лише санкціями за невиконання грошового зобов'язання, а не основним боргом, тому будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не вправі. При зменшенні розміру штрафу та пені позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі;

- крім стягнення штрафу та пені позивач нараховує та стягує проценти річних, які в десять разів перевищують їх розмір, встановлений законом, та які в певній мірі компенсують знецінення несплачених коштів відповідачем;

- відповідач не ухиляється від повернення заборгованості позивачу, навпаки, основний борг за договором від 25.02.2013 року Агрофірмою погашено в сумі 2 500 000грн. При цьому застосовано різні заходи щодо такого погашення (укладено договори про переведення боргу, зарахування зустрічних однорідних вимог, передача с/г техніки), що випливає з матеріалів справи та підтверджено сторонами в судових засіданнях;

- заявлена сума штрафу та пені в цілому складає 1770647,34 грн, що, на думку суду, є неспіврозмірним з розміром простроченого платежу на даний час (448 911,59грн);

- основним видом господарської діяльності та джерелом доходу відповідача є вирощування сільськогосподарських культур, прибуток від якої ставиться в залежність від погодних умов, кількісних і якісних характеристик врожаю, носить ризикований та сезонний характер.

За даних обставин, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, не заперечені належними доказами відповідачем у справі, підлягають до часткового задоволення шляхом примусового стягнення з відповідача 855671,90грн 30% річних, 526664,42грн штрафу та 263109,72грн пені.

Судові витрати, в силу ст.49 ГПК України, покладаються на сторін, пропорційно розміру задоволених вимог.

В судовому засіданні 16.04.2015р. представникам сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду відповідно до ст.85 ГПК України.

З огляду на наведене, керуючись ст.ст. 6, 11, 15, 16, 256, 258, 509, 525-526, 530, 533, 534, 536, 549, 551, 598, 599, 624, 625, 627, 629, 692, 694, 712 ЦК України, ст.ст. 173, 193, 199, 202, 216, 230, 231, 232, 233 ГК України, ст.ст. 1, 2, 42-47, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 811, 82-85, 116, 117 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Постолівська" (с.Постолівка Гусятинського району Тернопільської області, ідентифікаційний код 30787770) - 855671(вісімсот п'ятдесят п'ять тисяч шістсот сімдесят одну)грн 90коп. 30% річних, 526664(п'ятсот двадцять шість тисяч шістсот шістдесят чотири)грн 42коп. штрафу, 263109(двісті шістдесят три тисячі сто дев'ять)грн 72коп. пені та 70573 (сімдесят тисяч п'ятсот сімдесят три)грн 36коп. в повернення сплаченого судового збору на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Украгроком" (м.Київ, вул.Бориспільська, 7, ідентифікаційний код 30530159).

3. В решті позовних вимог - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

На рішення суду, яке не набрало законної сили, сторони, прокурор, треті особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено " 27" квітня 2015 року.

Суддя Н.О. Андрусик