ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2015 р.Справа № 922/569/15

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Аюпова Р.М.

судді: Жельне С.Ч. , Лаврова Л.С.

при секретарі судового засідання Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредо Солюшнс", м. Київ
до 1. Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", м. Харків , 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-авто", с. Тернова
про визнання недійсним договору
за участю представників сторін:

Представник позивача - не з'явився;

Представник 1-го відповідача - Юрченко С.О., дов від 23.12.2014р.;

Представник 2-го відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредо Солюшнс", м. Київ, звернувся до господарського суду з позовом до першого відповідача - Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", м. Харків, другого відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-авто", с. Тернова, в якому просить суд визнати недійсним з моменту його вчинення кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 0 від 03.05.2007р., укладений між АКІБ "УкрСиббанк" (правонаступник ПАТ "УкрСиббанк") та ТОВ "Інтер-Авто", з усіма його змінами, доповненнями та додатковими угодами.

Ухвалою господарського суду від 31.01.2015р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 16.02.2015р. о 10:45 год.

Ухвалою господарського суду від 27.03.2015р. для розгляду справи призначено судову колегію.

Відповідно до розпорядження заступника голови господарського суду від 27.03.2015р. для розгляду справи призначено судову колегію, у складі: головуючий суддя Аюпова Р.М., судді Жельне С.Ч., Лаврова Л.С.

У призначене судове засідання 21.04.2015р. представник позивача не з'явився, про причину неявки суд не повідомив. Додаткових доказів по справі не надав.

Представник першого відповідача у судовому засіданні 21.04.2015р. проти позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні.

Представник другого відповідача у судове засідання 21.04.2015р. не з'явився, відзив на позов не надав, про причину неявки суд не повідомив. Про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином за адресою зазначеною у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, про що свідчать відмітки про направлення ухвал господарського суду про порушення провадження у справі та відкладення розгляду справи, які направлялись на адресу відповідача, при цьому враховані приписи Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Вищого господарського суду України від 10.12.2002 р. № 75 (з подальшими змінами). Як свідчать матеріали справи, ухвали суду, направлені на адресу другого відповідача, повернулись на адресу суду з відміткою відділення зв'язку "за закінченням терміну зберігання".

У постанові пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначає, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Таким чином, суд вважає, що відповідач -ТОВ "Інтер-Авто", належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Присутній в судовому засіданні 21.04.2015р. представник першого відповідача вважає за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні без участі представника позивача та другого відповідача, пояснив, що ним надані всі документи, які необхідні для розгляду справи по суті.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Ухвалами господарського суду Харківської області, під час розгляду справи, сторони попереджені про розгляд справи за наявними в ній матеріалами у разі неявки представників сторін у судове засідання та ненадання витребуваних судом документів. Враховуючи це, враховуючи також достатність часу, наданого позивачеві та відповідачеві для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника першого відповідача, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, 03.05.2007р. між АКІБ "УкрСиббанк", яке змінило найменування на ПАТ "УкрСиббанк" (банк) та TOB "Інтер-Авто" (позичальник) було укладено Кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії №0 (Договір).

Згідно з п. 1.1 Договору, банк зобов'язується надавати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у валютах, вказаних у цьому договорі, у формі поновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим в базовій валюті, що дорівнює 10000000,00 доларів США, у порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума дорівнює еквіваленту 50500000,00 грн., за курсом Національного банку України, на день укладення цього договору.

Як встановлено судом, банком, в рамках Кредитного договору, в повному обсязі виконані умови договору, шляхом надання кредитних коштів.

Позичальником, у термін, передбачений Кредитним договором - до 30.04.2009р., не було повернуто кредитні кошти, а також не здійснено плату за кредит, у термін, передбачений Кредитним договором.

14.03.2011р. ухвалою господарського суду Харківської області було порушено провадження у справі № 5023/1668/11 про банкрутство ТОВ "Інтер-Авто" за заявою ПАТ "Альфа-Банк".

Ухвалою господарського суду від 01.11.2011р. у справі № 5023/1668/11 було визнано грошові вимоги 4 конкурсних кредиторів, в тому числі ініціюючого кредитора та затверджено реєстр вимог кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер - Авто" (ідентифікаційний код 32722688) на загальну суму в розмірі ,39 грн., а саме вимоги:

1) Публічне акціонерне товариство "Альфа - Банк" - основний борг - 321 531 769,51 грн. (четверта черга задоволення); неустойка (пеня, штраф) - 31 765 800,81 грн. (шоста черга задоволення); витрати пов"язані з провадженням у справі про банкрутство - 321,00 грн. (перша черга задоволення);

2) Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" - основний борг - 571 605 057,96 грн. (четверта черга задоволення), неустойка (пеня, штраф) - 35 567 684,99 грн. (шоста черга задоволення); витрати пов"язані з провадженням у справі про банкрутство - 125,00 грн. (перша черга задоволення);

3) Публічне акціонерне товариство "Сведбанк" - основний борг - 319 540 644,35 грн. (четверта черга задоволення), неустойка (пеня, штраф) - 7 506 494,22 грн. (шоста черга задоволення); витрати пов"язані з провадженням у справі про банкрутство - 125,00 грн. (перша черга задоволення);

4) Публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк" в особі Відділення "Київська регіональна дирекція" ПАТ "ВТБ Банк" - витрати пов"язані з провадженням у справі про банкрутство - 125,00 грн. (перша черга задоволення).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.05.2013р. у справі № 5023/1668/11 було замінено кредитора TOB «Інтер-Авто» ПАТ «Сведбанк» на його правонаступника TOB «Кредо Солюшнс». Зобов'язано ліквідатора внести до реєстру вимог кредиторів TOB «Інтер-Авто» відомості про заміну кредитора ПАТ «Сведбанк» на його правонаступника TOB «Кредо Солюшнс».

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.09.2014р. у справі №5023/1668/11 було замінено кредитора TOB «Інтер-Авто» ПАТ «Альфа Банк» в частині основного боргу в розмірі 321531769,51 грн. (четверта черга задоволення) та неустойки (пеня, штраф) в розмірі 3778317,21 грн. (шоста черга задоволення) на його правонаступника TOB «Кредо Солюшнс». Зобов'язано ліквідатора внести до реєстру вимог кредиторів TOB «Інтер-Авто» відомості про заміну кредитора ПАТ «Альфа Банк» на його правонаступника TOB «Кредо Солюшнс».

Таким чином, позивач став кредитором TOB "Інтер-Авто", внаслідок заміни кредиторів - Публічного акціонерного товариства "Альфа Банк" та Публічного акціонерного товариства "Сведбанк".

Звертаючись до господарського суду Харківської області, позивач просить визнати недійсним кредитний договір №0, укладений 03.05.2007р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (повним правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк") та TOB "Інтер-Авто".

Підставою для подання позову позивач вказує те, що спірний Кредитний договір порушує його права та охоронювані законом інтереси, як кредитора у справі № 5023/1668/11 про банкрутство ТОВ "Інтер-Авто", посилається на недійсність Кредитного договору та зазначає про встановлення відповідальності з порушенням законодавчих вимог, про втручання у підприємницьку діяльність позичальника, встановлення зобов'язань, не передбачених юридичною природою договору, відсутності усіх істотних умов, передбачених законодавством, про помилку позичальника при укладенні договору.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), ….. мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 13 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом".

Згідно частини 3 статті 16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до вимог статті 54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Позивач у даній справі просить визнати недійсним, з моменту його вчинення, Кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 0 від 03.05.2007р., укладений між АКІБ "УкрСиббанк" (правонаступник ПАТ "УкрСиббанк") та ТОВ "Інтер-Авто", з усіма його змінами, доповненнями та додатковими угодами.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України, а саме:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку права та охоронювані законом інтереси позивача оскаржуваним Кредитним договором не були та не могли бути порушені, адже правочин було укладено до отримання позивачем статусу кредитора по справі, а також до моменту створення самого позивача, як юридичної особи.

Так, частиною 4 статті 87 Цивільного кодексу України унормовано, що юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації.

Згідно частини 4 статті 91 Цивільного кодексу України, цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення.

В матеріалах справи містяться відомості щодо підприємства позивача, зокрема в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, з яких вбачається, що позивач був зареєстрований в даному Реєстрі лише 03.05.2012 року, тобто майже через п'ять років після укладення (посвідчення, реєстрації) Кредитного договору, який є предметом даного судового провадження та оскаржується позивачем.

Звертаючись до господарського суду, позивач також зазначає, що Кредитний договір порушує його права та охоронювані законом інтереси, як кредитора у справі № 5023/1668/11 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-Авто".

Так, ухвалою господарського суду від 01.11.2011р. у справі № 5023/1668/11 було визнано грошові вимоги 4 конкурсних кредиторів, в тому числі ініціюючого кредитора та затверджено реєстр вимог кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер - Авто" (ідентифікаційний код 32722688) на загальну суму в розмірі ,39 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.05.2013р. у справі № 5023/1668/11 було замінено кредитора TOB «Інтер-Авто» ПАТ «Сведбанк» на його правонаступника TOB «Кредо Солюшнс». Зобов'язано ліквідатора внести до реєстру вимог кредиторів TOB «Інтер-Авто» відомості про заміну кредитора ПАТ «Сведбанк» на його правонаступника TOB «Кредо Солюшнс».

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.09.2014р. у справі №5023/1668/11 було замінено кредитора TOB «Інтер-Авто» ПАТ «Альфа Банк» в частині основного боргу в розмірі 321531769,51 грн. (четверта черга задоволення) та неустойки (пеня, штраф) в розмірі 3778317,21 грн. (шоста черга задоволення) на його правонаступника TOB «Кредо Солюшнс». Зобов'язано ліквідатора внести до реєстру вимог кредиторів TOB «Інтер-Авто» відомості про заміну кредитора ПАТ «Альфа Банк» на його правонаступника TOB «Кредо Солюшнс».

Таким чином, позивач став кредитором TOB "Інтер-Авто", внаслідок заміни кредиторів - Публічного акціонерного товариства "Альфа Банк" та Публічного акціонерного товариства "Сведбанк".

Відповідно до пункту 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 19.05.2013 року, визначено, якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду, для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі гоже бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювани законом інтереси порушує цей правочин.

Отже, станом на дату укладення (посвідчення, реєстрації) Кредитного договору, права та охоронювані законом інтереси позивача не могли бути порушені, з огляду на те, що позивач не є стороною Кредитного договору, умови Кредитного договору взагалі не стосуються прав та обов'язків позивача, так і з огляду на відсутність самого позивача як юридичної особи.

Відповідно до статті 26 закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, що підлягає застосуванню у справі про банкрутство ТОВ "Інтер-Авто"), усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, за винятком об'єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об'єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку.

Отже, оспорення Кредитного договору не вплине на черговість задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство ТОВ "Інтер-Авто" та, відповідно, жодним чином не сприятиме захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача, на що останній посилається, як на наявність права для звернення до суду по даній справі.

В спростування доводів позивача щодо визнання недійсним Кредитного договору, оскільки він не містить усіх істотних умов, які є обов'язковими для нього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В обґрунтування правових підстав для визнання спірного Кредитного договору недійсним позивач вказує на те, що: 1) положення Кредитного договору суперечать ст. 61 Конституції України, 2) договір передбачає втручання у підприємницьку діяльність позичальника, 3) в договір включено зобов'язання, які не впливають безпосередньо з відносин по наданню кредитних коштів, 4) умови договору порушують права та законні інтереси позичальника і третіх осіб, 5) несправедливі умови договору, які порушують норми ст. 509 ЦК України, 6) встановлена необгрунтована комісія, 7) договір не містить усіх істотних умов, передбачених законодавством, 8) має місце помилка позичальника, при укладенні договору.

Однак наведені позивачем обґрунтування не можуть бути підставами для визнання спірного Договору недійсним, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно частин 1, 2, 3 статті 91 Цивільного кодексу України, юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України, однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Як встановлено судом, сторони за Кредитним договором, в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов, що підтверджується їх підписанням.

Умови Кредитного договору відповідають положенням чинного законодавства та основним засадам цивільного законодавства, в тому числі принципу свободи договору, вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину - сторонами договору дотримані.

Більше того, як свідчать матеріали справи, Кредитний договір виконаний сторонами.

Так, ПАТ "УкрСиббанк" надавалися кредитні кошти, в обумовлених договором сумах, ТОВ "Інтер-Авто" отримувалися кредитні кошти, та сплачувалися суми за Кредитним договором.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України, викладених у постанові "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013р. ( далі - Постанова №11), визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 627 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки, відповідно до договору.

Керуючись ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1. припинення зобов'язання, внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2. зміна умов зобов 'язання;

3. сплата неустойки;

4. відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частиною 1 статті 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або, якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 207 ГК України, господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути, на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до пункту 2.10 Постанови № 11, у силу припису статті 204 ЦК України, правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Згідно із пунктом 2.1. Постанови № 11, правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Також згідно із пунктом 2.2. Постанови № 11, за загальним правилом, не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов.

Відповідно до пункту 3.9. Постанови № 11, під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину, предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому, істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилась, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилась особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача.

Відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладені обставини, приписи закону і те, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на належних доказах і спростовуються матеріалами справи, позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність оспорюваного Кредитного договору, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Щодо заяви першого відповідача про застосування строку позовної давності (вх. № 6096), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Статтею 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; 3) про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (ст. 362 цього Кодексу); 4) у зв'язку з недоліками проданого товару (ст. 681 цього Кодексу); 5) про розірвання договору дарування (ст. 728 цього Кодексу); 6) у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти (ст. 925 цього Кодексу); 7) про оскарження дій виконавця заповіту (ст. 1293 цього Кодексу).

Згідно з частинами 2 - 4 статті 267 Цивільного кодексу України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, яка застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно п.2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За таких обставин, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, підстави для застосування позовної давності та наслідків її спливу - відсутні. При цьому, слід зауважити, що відмова у задоволенні позову, саме з підстав пропуску позовної давності, можлива лише у разі встановлення обґрунтованості позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України, відповідно до якої, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 12, 22, 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 24.04.2015 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя Р.М. Аюпова С.Ч. Жельне Л.С. Лаврова

справа № 922/569/15