РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2015Справа №910/7086/15-г

За позовомПублічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Житомиробленерго»
до1) Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» 2) Житомирської філії Публічного акціонерного товариства «Енергобанк»
простягнення 25466,78 грн.

СуддяСташків Р.Б.

Представники:
від позивача -Денисенко Л.В. (представник за довіреністю);
від відповідача -Колянчук А.І. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Енергопостачальна компанія «Житомиробленерго» (далі - позивач або Товариство) звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» (далі - відповідач-1 або Банк) та Житомирської філії Банку (далі - відповідач-2) про стягнення 25466,78 грн., що обліковуються на поточному рахунку позивача.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачами своїх зобов'язань за укладеним 12.12.2003 між Товариством та Житомирською філією Банка договором про розрахунково-касове обслуговування (далі - Договір банківського рахунку). Зокрема, позивач наголошує, що з його особового рахунку 21.01.2015 на підставі Договору банківського рахунку було списано для оплати праці чорнобильців за грудень 2014 року кошти у сумі 25466,78 грн., проте за призначенням Банк вказані кошти не перерахував, а тому позивач просить вказану суму коштів стягнути з Банка на його користь.

Банк позов не визнав, свої заперечення мотивував тим, що у нього з 13.02.2015 було запроваджено тимчасову адміністрацію, а тому з огляду на положення частини 5 статті 36 і статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кредиторська вимога позивача не підлягає задоволенню, оскільки Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) не прийняла рішення про продовження здійснення Банком операції з перерахування спірної суми коштів. При цьому, на думку відповідача, Товариство може задовольнити свої кредиторські вимоги лише у порядку передбаченому зазначеним Законом.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

12.12.2003 між Товариством (Клієнт) та Банком, в особі його Житомирської філії, було укладено Договір банківського рахунку, відповідно до якого Банк відкрив Клієнту поточний рахунок для здійснення його розрахунково-касового обслуговування на підставі цього Договору за дорученням Клієнта або за розпорядженням стягувачів у порядку передбачених чинним законодавством України.

Згідно з пунктом 2.3.7 Договору банківського рахунку Банк взяв на себе зобов'язання виконувати доручення Клієнта, що містяться в розрахунковому документі в день його надходження, але не пізніше наступного дня.

Відповідно до пунктів 2.3.2, 2.3.3 вказаного Договору Банк зобов'язаний своєчасно виконувати розрахунково-касові операції, забезпечувати своєчасне зарахування коштів на рахунок Клієнта.

Також 15.10.2008 між Банком та Товариством (Клієнт) було укладено додатковий договір № ІФ-01098 до Договору банківського рахунку про обслуговування за допомогою системи «Клієнт-банк», згідно з яким Банк зобов'язувався забезпечити оперативне ведення Клієнтом своїх рахунків у Банку та обмін технологічною інформацією за допомогою системи «Клієнт-Банк».

Пунктом 1.2 вказаного Додаткового договору передбачено, що під час здійснення розрахунків за допомогою систем «Клієнт-банк» застосовуються електронні розрахункові документи. Сторони визнають юридичну чинність електронних розрахункових документів, авторизованих за рахунок використання електронних цифрових підписів посадових осіб Клієнта, нарівні з юридичного чинністю відповідних платіжних документів на паперовій основі, оформлених відповідно до діючими в практиці безготівкових розрахунків правилами.

Даний Договір є невід'ємною частиною Договору банківського рахунку, вступив у силу з дати його підписання Сторонами і діє необмежений час (пункти 7.1, 8.2).

З пояснень представника позивача та наданої банківської виписки з рахунку Товариства № 303, відкритого у Житомирській філії Банку, убачається, що позивачем за допомогою системи «Клієнт-банк» було ініційовано платіж та з його особового рахунку 21.01.2015 було списано для оплати праці чорнобильців за грудень 2014 року суму 25466,78 грн. Проте за призначенням Банк вказані кошти не зарахував, чим порушив права Товариства.

У зв'язку із вказаним порушенням, позивач звернувся до відповідачів з претензією №08/2922 від 04.03.2015 на вище вказану суму, та вимагав у найкоротший термін, але не пізніше 10.03.2015 повернути перераховані кошти на розрахунковий рахунок Товариства №322, відкритий у іншому банку. Оскільки вказане доручення позивача Банк не виконав, то Товариство змушено звернутися до суду із даним позовом.

Відповідно до частини 1 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з частиною 3 статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (пункт 30.1 статті 30 зазначеного Закону).

Однак, вищевказане доручення позивача Банком у встановлений строк, усупереч вимогам діючого законодавства України та умовам Договору банківського рахунку, виконано не було.

Вказаним невиконанням було порушене майнове право позивача на вільне володіння та розпорядження належним останньому майном, яким, у розумінні статей 177, 190 ЦК України, є грошові кошти, у т.ч., враховуючи положення пункту 3.1 статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», які існують у формі записів на поточних рахунках позивача, відкритих у Банку.

Відповідно до частини 1 статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (стаття 41 Конституції України, стаття 321 ЦК України).

За приписами частини 2 статті 1066 ЦК України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Вказане положення закону відображено й у пункті 2.1.1 Договору банківського рахунку.

Судом встановлено, що всупереч вказаної норми Банк не зміг забезпечити право позивача на безперешкодне розпорядження своїми коштами, що знаходяться на його поточному рахунку, відкритому у Житомирській філії Банку.

Однак, позов до Банку не підлягає задоволенню виходячи із наступного.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 12.02.2015 № 96 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду 12.02.2015 прийнято рішення № 29 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк», згідно з яким у Банку з 13.02.2015 по 12.05.2015 (включно) запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відтак, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників.

Однак, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у цьому Законі термін «вкладник» вживається у значені «фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката».

Відтак, враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття «вкладник» у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Даний Закон не дає визначення поняття «кредитор банку». Визначення терміну «кредитор банку» міститься у статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Виходячи з положень частини 1 статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Пунктом 7.1.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Відтак, виходячи з аналізу вищенаведених положень та положень статті 509 ЦК України, позивач є кредитором банку за Договором банківського рахунку, зокрема щодо здійснення розрахунково-касового обслуговування, на якого поширюються обмеження встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому вимога позивача про перерахування залишку коштів, які знаходяться на його рахунку у відповідача, є саме вимогою кредитора та не може бути виконана відповідачем у силу зазначеної норми, у зв'язку із запровадженням у останнього тимчасової адміністрації.

Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд України у своїх постановах від 25.03.2015 у справі № 3-24гс15, від 01.04.2015 у справі № 3-25гс15 та від 01.04.2015 у справі № 3-34гс15, від 22.04.2015 у справі № 3-63гс15.

Зазначене є підставою для відмови у даному позові.

Розглядаючи спір по суті, судом враховано, що відповідно до пункту третього частини 2 статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

У матеріалах справі відсутні докази про те, що уповноважена особа Фонду дала дозвіл на продовження виконання Банком спірної банківської операції.

Суд зауважує, що позивач може захистити свої майнові права за Договором банківського вкладу в порядку передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Щодо позовних вимог до Житомирської філії Банку то суд зазначає наступне.

Статтею 21 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу. Зокрема, ними є підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (стаття 1 ГПК України).

Відповідно до частин 1, 3 статті 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Оскільки позивач при звернені до господарського суду визначив відповідачем-2 Житомирську філію відповідача-1, яка не є юридичною особою, то спір до Житомирської філії Банку не підлягає вирішенню в господарських судах України, а тому провадження до відповідача-2 підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини 1 статті 80 ГПК України.

Судовий збір відповідно до положень статті 49 ГПК України покладається на позивача та йому не відшкодовується.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 80, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Провадження у справі до Житомирської філії Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» припинити.

У позові до Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.04.2015

СуддяСташків Р.Б.