ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2015 р. Справа № 917/282/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Кузнєцовій І.В.

за участю представників:

позивач - не з'явився;

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №2176П/1-35) на ухвалу господарського суду Полтавської області від 25 лютого 2015 року по справі №917/282/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Луксор-Агро", м. Полтава

до Публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро", м. Київ

про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського Полтавської області від 25 лютого 2015 року по справі (суддя Гетя Н.Г.) заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову задоволено. У порядку забезпечення позову зупинено стягнення на підставі виконавчого напису №114, виданого 30.01.2015 року приватним нотаріусом Дніпроперовського міського нотаріального округу Бондаренко В.Г. до моменту вирішення по суті спору по справі №917/282/15.

Відповідач з ухвалою господарського суду не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду зі скаргою в якій просить її скасувати, у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що зазначена ухвала є необґрунтованою та винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим, на його думку, підлягає скасуванню.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить ухвалу суду залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

Будучи належним чином повідомленими про дату і місце судового розгляду, у судове засідання учасники процесу не з'явились.

Позивач надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з зайнятістю представника.

Відповідно до пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК).

Колегія суддів, враховуючи викладене, ухвалила клопотання позивача про відкладення розгляду справи залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Вищого господарського суду України від 10.12.20002 р. за №75, та враховуючи 15-ти денний строк розгляду апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду, встановлений ст.102 Господарського процесуального кодексу України, вийти за межі якого не передбачено Господарським процесуальним кодексом України, вважає за можливе відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України розглянути справу за наявними матеріалами без участі представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом за заявою сторони, прокурора або з ініціативи господарського суду як гарантія реального виконання рішення суду.

Відповідно до статті 68 Господарського процесуального кодексу України питання про скасування забезпечення позову вирішується господарським судом, що розглядає справу, із зазначенням про це в рішенні чи ухвалі.

Вирішуючи питання про скасування забезпечення позову, слід ви ходити з того, що заходи забезпечення спрямовані на реальне вико нання рішення суду щодо відновлення порушених прав позивача. З цього питання у п. 10 роз'яснення Вищого арбітражного суду Ук раїни від 23.08.1994 р. № 02-5/611 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" зазначається таке: враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, господарський суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обстави ни, що спричинили застосування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 Господарського процесуального кодексу, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної

вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в

разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до п. 3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, суд не з'ясував яким чином відповідач може ухилятися від можливого виконання рішення, та як, взагалі повинно виконуватися таке рішення, якими доказами підтверджуються необхідність вжиття таких заходів забезпечення позову.

За приписами статей 66, 67 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду. Позов забезпечується, зокрема: накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Для вирішення питання про забезпечення позову господарський суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Таким чином, оскаржувана ухвала є не обґрунтованою та не містить даних, на підставі яких можна зробити висновок про необхідність вжиття заходу до забезпечення позову.

Втім розглянувши оскаржувану ухвалу, колегія суддів вважає, що суд попередньої інстанції, вирішуючи питання про забезпечення позову, не з'ясував питання та не навів фактичних обставин щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду при задоволенні позову.

Згідно п. 2 ч. 1. ст. 21 ЗУ «Про виконавче провадження» на відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України покладається виконання рішень, за якими сума зобов'язання становить десять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Як вбачається з оскаржуваного виконавчого напису № 114, сума зобов'язання становить більше десяти мільйонів гривень та складає 12 398 552, 21 долари США.

Отже, в силу п. 2 ч. 1. ст. 21 ЗУ «Про виконавче провадження», оскаржуваний виконавчий напис, виходячи з суми до стягнення, може виконуватися лише Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що розташований за адресою: 04053, м. Київ, вул. Артема, 73.

Таким чином, місцем виконання оскаржуваного виконавчого напису є м. Київ.

В свою чергу, відповідач - ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» знаходиться за адресою: 01601, м. Київ, вул. Мечникова, 3.

Згідно з ч. З ст. 15 ГПК України справи у спорах за участю боржника і стягувана про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса розглядаються господарським судом за місцезнаходженням відповідача або за місцем виконання виконавчого напису нотаріуса за вибором позивача.

Виходячи з того, що оскаржуваний виконавчий напис виконується у місті Києва, у якому також знаходиться та зареєстрований відповідач, в силу ст. ч. З ст. 15 ГПК України дана справа є підсудною виключно господарському суду міста Києва, що свідчить про порушення правил територіальної підсудності встановлено ст. 15 ГПК України.

Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 104 ГПК України порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо рішення прийнято господарським судом з порушенням правил предметної або територіальної підсудності, крім випадків, передбачених у частині третій статті 17 цього Кодексу.

В свою чергу, посилання позивача до того, що акт опису та арешту складено в с. Вирішальном, Лохвицького району Полтавської області, а отже місце виконання виконавчого напису - Полтавська область, є абсолютно безпідставним, оскільки, позивач такими доводами намагається ввести суд в оману, замінити місце виконання виконавчого напису (Київ) та місце проведення окремих виконавчих дій.

У даному випадку, виконавче провадження відкрито в м. Києві, арешт на майно боржника накладено в м. Києві (постанова про арешт майна боржника), що спростовує доводи позивача щодо місця виконання виконавчого напису нотаріуса.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала господарського суду прийнята при неповному з'ясуванні обставин справи, у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 68, 99, 101, пунктом 2 статті 103, п. 1 ч. 1 ст. 104, ст. 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити.

Ухвалу господарського суду Полтавської області від 25 лютого 2015 року по справі №917/282/15 скасувати. У задоволенні заяви ТОВ «Луксор-Агро» про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.

Повний текст постанови підписано 27.04.2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.