РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2015Справа №910/3241/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ»

до Дочірнього підприємства «УКРАВТОГАЗ» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

про стягнення 128 185, 76 грн.

Суддя Бондарчук В.В.

Представники:

від позивача: Растєгаєва Ю.В.;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «УКРТРАНСГАЗ» (далі-позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства «УКРАВТОГАЗ» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 128 185, 76 грн., з якої: 92 275, 44 грн. - основний борг, 16 609, 58 грн. - пеня, 8 319, 96 грн. - 3 % річних, 4 521, 50 грн. - інфляційні втрати, 6 459, 28 грн. - 7 % штрафу від простроченої суми.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати поставленого товару за договором № 125-Л/55-Л поставки продукції від 01.06.2010 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.02.2015 р. порушено провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 02.03.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У судовому засіданні 02.03.2015 р. представник відповідача надав заяву про застосування строку позовної давності, обґрунтовуючи тим, що поставка продукції, згідно видаткових накладних, відбулася 01.06.2010 р., відповідно при відсутності платежу в зазначений строк, з наступного дня позивачу стало відомо про порушення його прав, у зв'язку з чим, строк позовної давності сплинув 01.06.2013 р., тому просить суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Також, відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та пояснює, що розрахунково-платіжним документом виступає рахунок-фактури, який передбачає виставлення певних сум до оплати, про що домовились сторони договору, так рахунок-фактури щодо оплати за договором або видаткові накладні на адресу відповідача не направлялись.

У судовому засіданні 02.03.2015 р. оголошувалась перерва до 02.04.2015 р.

02.04.2015 р. через загальний відділ діловодства суду представник позивача подав письмові пояснення, в яких зазначає, що згідно акту звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013 р. відповідач визнав загальну суму боргу перед позивачем у розмірі 535 632, 36 грн., тож підписання представником відповідача акту звірки взаємних розрахунків, свідчить про вчинення відповідачем дії по визнанню суми боргу вказаної в акті, а отже і є дією, яка перериває строк позовної давності.

У судовому засіданні 02.04.2015 р. оголошувалась перерва до 16.04.2015 р.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, однак був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином, що підтверджується розпискою про оголошення перерви.

Приймаючи до уваги, що представник відповідача був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 16.04.2015 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.06.2010 р. між Дочірнім підприємством «УКРАВТОГАЗ» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та Дочірньою компанією «УКРТРАНСГАЗ» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» укладено договір № 125-Л/55-Л поставки продукції, умовами якого передбачено, що позивач зобов'язується в порядку та на умовах, визначених даним договором, передати у власність відповідача, паливно-мастильні матеріали, згідно специфікацій, які додаються до даного договору та є невід'ємними його частинами, а відповідач зобов'язується прийняти і оплатити продукцію.

У відповідності з п.1.2. статуту Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ», затвердженого рішенням установчих зборів Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ» від 25.12.2012 р., товариство є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків Дочірньої компанії «УКРТРАНСГАЗ» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Відповідно до п. 3.3. договору, загальна сума даного договору визначається за сумою всіх специфікацій до нього і складає 93 290, 22 грн., в тому числі ПДВ 15 548, 37 грн.

Згідно п. 3.4. договору, відповідач оплачує позивачу 100 % вартості продукції протягом (не зазначено) днів з дати поставки зазначеної продукції шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача.

Умовами п. 4.7. договору передбачено, що датою поставки продукції визначається дата, вказана в накладній про прийняття продукції відповідачем.

Пунктом 5.2. договору визначено, що за порушення строків оплати продукції, визначених п. 3.4 даного договору, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,1 % від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Даний договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2010 р.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання умов договору було поставлено відповідачеві продукцію на загальну суму 92 275, 44 грн., що підтверджується накладними:

№ 16 від 01.06.2010 р. на суму 474, 30 грн.;

№ 126 від 01.06.2010 р. на суму 9 291, 42 грн.;

№ 127 від 01.06.2010 р. на суму 3 917, 52 грн.;

№ 128 від 01.06.2010 р. на суму 39 133, 80 грн.;

№ 129 від 01.06.2010 р. на суму 3 803, 82 грн.;

№ 152 від 01.06.2010 р. на суму 33 566, 40 грн.;

№ 125 від 01.06.2010 р. на суму 2 088, 18 грн., які підписані представниками сторін та скріплені їх печатками (копії в матеріалах справи).

Проте, відповідач за поставлений товар не розрахувався, внаслідок чого за останнім утворилась заборгованість у розмірі 92 275, 44 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару, зокрема, щодо погашення заборгованості у розмірі 92 275, 44 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 16 609, 58 грн. - пені, 8 319, 96 грн. - 3 % річних, 4 521, 50 грн. - інфляційних втрат та 6 459, 28 грн. - 7 % штрафу від простроченої суми.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 125-Л/55-Л поставки продукції від 01.06.2010 р., суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він і є договором поставки.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною другою статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за договором належним чином, поставив відповідачеві товар на загальну суму 92 275, 44 грн., який прийнятий останнім по товарним накладним без зауважень.

Однак відповідач оплати поставленого товару в повному обсязі не провів, доказів зворотного суду не надав.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Разом з тим, враховуючи, що відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, суд відзначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі права чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 року)

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом 13.02.2015 р. (згідно поштового штемпеля на конверті), тоді як право позивача про стягнення заборгованості в розмірі 92 275, 44 грн. виникло з 02.06.2010 р., тобто позивач звернувся до суду вже після спливу трирічного загального строку позовної давності для захисту свого порушеного права.

При цьому, господарський суд також вважає за необхідне зазначити, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Відповідно до п.2.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Однак, у даному випадку позивач своїм правом, що передбачене ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України не скористався, клопотання про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними в процесі судового розгляду справи не подав.

Разом з тим, доводи позивача про переривання строку позовної давності судом визнаються необґрунтованими, оскільки акт звірки взаєморозрахунків між сторонами підписаний 30.09.2013 р., тобто після спливу строку позовної давності, при цьому в акті зазначена загальна сума заборгованості, у томі числі за іншими зобов'язаннями, ототожнити які не вбачається за можливе.

Таким чином, суд приходить до висновку, що строк позовної давності позивачем пропущений.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 16 609, 58 грн. - пені, 8 319, 96 грн. - 3 % річних, 4 521, 50 грн. - інфляційних втрат та 6 459, 28 грн. - 7 % штрафу від простроченої суми, суд відзначає.

У відповідності до ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 266 Цивільного кодексу України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме. Але якщо позовна давність спливла за основною вимогою, то вважатиметься, що вона спливла і стосовно додаткової вимоги (абзац 3 п. 5.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

У відповідності до п. 5.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 Цивільного кодексу України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні вимог про стягнення 16 609, 58 грн. - пені, 8 319, 96 грн. - 3 % річних, 4 521, 50 грн. - інфляційних втрат та 6 459, 28 грн. - 7 % штрафу від простроченої суми.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, суд вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 20.04.2014 р.

Суддя Бондарчук В.В.