РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2015Справа №910/5080/15-г

За позовом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства

Дніпровського району м. Києва

До Фізичної особи-підприємця Петровський Ігор Євгенович

Про стягнення 2 536, 94 грн.

Суддя Картавцева Ю.В.

Представники:

від позивача Зацепін С.С. - представник (дов. № 47-3 від 05.01.2015 р.)

від відповідача Літвінов О.Б. - представник (дов. №2139 від 16.04.2015р.)

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Петровський Ігор Євгенович про стягнення заборгованості за комунальні послуги у розмірі 14 417,83 грн. (9175,77 грн. - основний борг, 3703,27 грн. - інфляційні втрати, 1538,79 грн. - 3% річних).

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов'язання з оплати вартості наданих послуг за договором про надання комунальних послуг №2325 від 10.03.2008 р., внаслідок чого і утворилась вказана заборгованість.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2015 р. порушено провадження у справі №910/5080/15-г, розгляд справи призначено на 16.03.2015 р.

У судовому засіданні 16.03.2015 р. представник відповідача подав суду відклик на позов, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову з підстав того, що в травні 2009 року спірне приміщення було продано, а отже підстави для нарахування вартості комунальних послуг відповідачеві відсутні. При цьому, відповідач також вказує на відсутність будь-яких первинних документів на підтвердження факту надання послуг, як-от актів звіряння тощо. Крім того, спірний договір був укладений терміном по 01.11.2008 р., а отже строк його дії протягом спірного періоду закінчився.

За таких обставин, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача у даному судовому засіданні усно заявив клопотання про відкладення розгляду справи. Дане клопотання судом задоволено, у зв'язку з чим судом оголошено перерву до 06.04.2015 р.

У судових засіданнях оголошувались перерви.

У судовому засіданні 14.04.2015 р. представник позивача подав суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 2536, 94 грн. (1115, 04 грн. основного боргу, 1026, 17 грн. інфляційних втрат та 395, 73 грн. 3% річних) за період з лютого 2009 р. по квітень 2009 р.

Розглянувши вказане клопотання у судовому засіданні 14.04.2015 р., суд зазначає таке.

Ч. 4 ст. 22 ГПК України визначено, що позивач до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

За таких обставин заява позивача про зменшення розміру позовних вимог приймається до розгляду.

У судовому засіданні 14.04.2015 р. оголошено перерву до 24.04.2015 р.

Представник позивача у судовому засіданні 24.04.2015 р. подав суду додаткові пояснення на підтвердження викладеного у позові.

Представник відповідача в свою чергу подав суду відзив на уточнену позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти вимог з тих підстав, що послуги, за несплату вартості яких позивач просить суд стягнути заборгованість, відповідачеві не надавались.

В судовому засіданні 24.04.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, -

ВСТАНОВИВ:

10.03.2008 р. між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва (позивач) та Фізичною особою-підприємцем Петровським Ігорем Євгеновичем (споживач, відповідач) укладено договір № 2325 про надання комунальних послуг.

Відповідно до п. 1.1. цього договору, позивач зобов'язався транспортувати по внутрішньобудинкових мережах споживачу в нежилому приміщенні площею 63,60 кв.м. за адресою м. Київ, вул. Малишка 15/1, яке використовується під офіс, туристичну агенцію, магазин непродовольчих товарів, комунальні послуги, а також виставляти споживачеві платіжні документи за договором, приймати на власний рахунок кошти від споживача та перераховувати їх виробникам і постачальникам комунальних послуг.

Відповідно до п. 2.2. договору споживач повинен до 10 числа поточного місяця сплатити за комунальні послуги (гаряче і холодне постачання, водовідведення, центральне опалення, електроенергія) поточного місяця в сумі, що визначається на рівні сум минулого місяця. Перерахунок за фактично спожиті комунальні послуги здійснюється на підставі табулярів та груп рахунків, що надходять від постачальників комунальних послуг.

Згідно з п. 5.5. договору, цей договір діє з 10.03.2008 р. по 01.11.2008 р.

При цьому, 01.11.2008 р. між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва (позивач) та Фізичною особою-підприємцем Петровським Ігорем Євгеновичем (споживач, відповідач) укладено договір № 2335 фактичного використання наданих комунальних послуг.

Відповідно до п. 1.1. зазначеного договору, позивач зобов'язався транспортувати по внутрішньо будинкових мережах нежилого приміщення площею 63,60 кв.м. за адресою м. Київ, вул. Малишка 15/1, яке використовується під офіс, туристичну агенцію, магазин непродовольчих товарів, комунальні послуги, а також виставляти споживачеві платіжні документи за договором, приймати на власний рахунок кошти від споживача та перераховувати їх постачальній організації.

Відповідно до п. 2.2. договору споживач повинен до 10 числа поточного місяця сплатити за комунальні послуги (гаряче і холодне постачання, водовідведення, центральне опалення, електроенергія) поточного місяця в сумі, що визначається на рівні сум минулого місяця (останнього опалювального місяця). Перерахунок за фактично спожиті комунальні послуги здійснюється на підставі табулярів та групрахунків, що надходять від постачальників комунальних послуг.

При цьому, суму по кожному виду комунальних послуг пред'являють до сплати платіжною вимогою-дорученням за три банківські дні до моменту їх оплати. Споживач отримує платіжні вимоги-доручення під розпис відповідальної особи.

Згідно з п. 5.5. Договору, цей договір діє з 01.11.2008 р. до моменту укладання основного договору про надання комунальних послуг.

Позивач вважає, що відповідачем не сплачено за надані послуги теплопостачання за період з лютого по квітень 2009 р., у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 1115, 04 грн. основного боргу, а також 1026, 17 грн. інфляційних втрат та 395, 73 грн. 3% річних (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог).

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Отже внаслідок укладення договору № 2325 та № 2335 між сторонами виникли цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до Закону України "Про теплопостачання" постачання теплової енергії є господарською діяльністю, яка полягає у надані теплової енергії споживачам за допомогою технічних засобів транспортування з обов'язком останніх щомісячно оплачувати теплопостачальній організації фактично отриману теплову енергію.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Відповідно до частини сьомої зазначеної статті не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язанням є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом, згідно з п. 5.5. договору фактичного використання наданих комунальних послуг від 01.11.2008 р., цей договір діє з 01.11.2008 р. до моменту укладення основного договору про надання комунальних послуг. З огляду на відсутність доказів укладення іншого (основного) строкового договору про надання комунальних послуг, суд вважає Договір № 2335 від 01.11.2008 р. чинним протягом спірного періоду.

За таких обставин, доводи відповідача в цій частині не приймаються судом.

За змістом ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 Цивільного кодексу України).

Із документів, зокрема на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме копії облікових карток за період з лютого 2009 р. по квітень 2009 р. ПАТ «Київенерго», фактично вбачається надання відповідних послуг останнім як первинним послугонадавачем позивачеві на підставі укладеного між ними договору.

При цьому, розмір несплачених відповідачем послуг теплопостачання позивач визначає на підставі документу - розробка по груп. рахунку на споживання теплопостачання, що складений та підписаний лише інженером виробничо-технічного відділу.

Разом з тим, позивач серед підстав позову зазначає порушення відповідачем умов договору, укладеного власне між сторонами даного спору, в частині невиконання обов'язку щодо сплати позивачеві (як посередникові) вартості послуг теплопостачання, які в свою чергу були надані іншою особою - первинним надавачем послуг.

Відтак, суд вважає за необхідне звернути увагу на умови договору № 2335, невиконання яких і стало підставою для звернення позивачем до суду, а саме п. 2.2., відповідно до якого споживач повинен до 10 числа поточного місяця сплатити за комунальні послуги (гаряче і холодне постачання, водовідведення, центральне опалення, електроенергія) поточного місяця в сумі, що визначається на рівні сум минулого місяця (останнього опалювального місяця). Суму по кожному виду комунальних послуг пред'являють до сплати платіжною вимогою-дорученням за три банківські дні до моменту їх оплати. Споживач отримує платіжні вимоги-доручення під розпис відповідальної особи.

За таких обставин, умовою виникнення у відповідача як споживача обов'язку з оплати вартості послуг теплопостачання є, по-перше, їх фактичне надання за адресою вул. Малишка 15/1, нежиле приміщення (площа договірного приміщення 63,60 м.кв.) із відповідним підтвердженням факту надання таких послуг, як-от платіжна вимога-доручення (що власне передбачено умовами договору) чи принаймні акт наданих послуг, рахунок із зазначенням вартості та обсягів отриманих послуг у приміщенні тощо.

По-друге, на основі аналізу норм чинного законодавства та умов договору № 2335, суд дійшов висновку, що для виникнення у відповідача обов'язку з оплати вартості наданих послуг необхідним є отримання останнім розрахункового документу з метою визначення власне суми (на рівні попереднього місяця, як передбачено договором), яка підлягає сплаті до 10 числа поточного місяця. При цьому, з огляду на те, що умовами спірного договору не передбачено обов'язку абонента самостійно отримувати розрахункові документи із підтвердженням наданих йому послуг, суд вважає, що обов'язок з пред'явлення платіжної вимоги-доручення в силу абз. 3 п. 2.2. договору покладено саме на позивача, а отже останній повинен забезпечувати їх надіслання чи отримання відповідачем іншим чином.

При цьому, на думку суду, належним в розумінні умов п. 2.2. договору підтвердженням пред'явлення вимоги-доручення споживачеві є розпис уповноваженої особи споживача.

Разом з тим, в підтвердження надання відповідачеві послуг за договором позивач надає копії облікових карток енергопостачальної організації за період з лютого 2009 р. по квітень 2009 р. з обсягами постачання теплової енергії за договором, укладеним між такою теплопостачальною організацією та позивачем.

Відповідно, за відсутності в матеріалах справи первинних (відносно спірного договору) документів на підтвердження отримання відповідачем у приміщенні за адресою вул. Малишка 15/1 послуг теплопостачання саме за договором № 2335, відсутні і докази пред'явлення таких документів позивачем відповідачеві протягом спірного періоду.

За таких обставин, доводи позивача про існування у відповідача заборгованості по сплаті послуг теплопостачання не підтверджуються матеріалами справи, оскільки несплата відповідачем імовірно нарахованих, не відомих йому сум коштів без жодних вказівок на період, обсяги та власне предмет надання послуг у приміщенні площею 63,60 кв.м. судом не вважається невиконанням умов договору № 2335.

Більше того, позивач зазначає про несплату відповідачем вартості наданих йому послуг теплопостачання протягом спірного періоду. При цьому, у судовому засіданні представник позивача пояснив, що спірна сума заборгованості розрахована із вартості наданих ПАТ «Київенерго» послуг у будинку за адресою м. Київ, вул. Малишка 15/1 загалом, пропорційно займаній відповідачем площі.

Разом з тим, матеріали справи містять акт комісії ЖРЕО-403, з якого вбачається, що станом на 04.02.2009 р. температура повітря у спірному приміщенні по вул. Малишка 15/1 становить +13,2, +13,8, +13,6, +14,2 градуси при тому, що температура повітря на улиці +2 гр.

З огляду також на вищенаведене, у суду відсутні підстави із достатньою достовірністю вважати доведеними обставини дійсного надання позивачем відповідачеві послуг теплопостачання у приміщенні площею 63,60 кв.м. за адресою м. Київ, вул. Малишка 15/1.

Зважаючи на все зазначене, суд приходить до висновку про відсутність доведеного належними та допустимими доказами факту надання саме відповідачеві послуг теплопостачання у спірний період за договором як підстави виникнення прав та обов'язків між сторонами спору та їх обсягу як підстави для оплати саме заявленої в позові вартості, а тому за відсутності таких доказів суд не вбачає жодного прострочення сплати коштів за договором відповідачем.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За відсутності належних доказів надання відповідачеві послуг за Договором та передання йому документів в підтвердження їх надання, несплата останнім заявленої позивачем суми не вважається судом невиконанням умов Договору.

Оскільки судом встановлено, що відповідачем не прострочено сплату заявленої позивачем суми основного боргу, то позовні вимоги про стягнення з відповідача пені, інфляційних збитків та 3% річних у зв'язку з несвоєчасним виконанням зобов'язання щодо сплати коштів мають похідний характер, а тому, відповідно, також не підлягають задоволенню.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заявленої суми коштів є необґрунтованими, не доведеними позивачем належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення

складено 29.04.2015 р.

Суддя Ю.В. Картавцева