КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2015 р. Справа№ 910/29420/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 - представник за довіреністю від 19.02.2015

від відповідача: Гаврилюк О. О. - представник за довіреністю № 251 від 24.03.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2015

у справі № 910/29420/14 (суддя Ярмак О. М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк»

про стягнення 48 645 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 47 000 грн., яка становить частину з коштів, які перебували на банківському рахунку позивача, відкритому у відповідача за укладеним сторонами договором про відкриття банківського рахунку та здійснення розрахунково-касового обслуговування № НОМЕР_1 від 10.01.2012, та яку позивач платіжним дорученням № 104 від 10.11.2014 доручив відповідачу перерахувати на інший банківський рахунок, та пені в сумі 1 645 грн. Також позивач просить покласти на відповідача судові витрати на послуги адвоката в сумі 2 000 грн. та витрати на отримання, на виконання вимог ухвали суду від 31.12.2014, витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців в сумі 57,80 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.02.2015 у справі № 910/29420/14 позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 517 грн. пені та 57,80 грн. інших витрат, пов'язаних з розглядом справи (витрати на отримання, на виконання вимог ухвали суду від 31.12.2014, витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - примітка суду), в решті позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 47 000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що:

- заявлені до стягнення кошти є коштами, які знаходяться на рахунку позивача № НОМЕР_1, відкритому у відповідача за спірним договором, в той час як з аналізу вказаного договору та норм законодавства слідує, що банк у відносинах з позивачем як клієнтом має немайнове зобов'язання щодо здійснення розрахунково-касового обслуговування рахунку № НОМЕР_1, у т.ч. виконання переказу коштів за дорученням клієнта, що містяться у розрахунковому документі - платіжному дорученні № 104 на перерахування коштів у сумі 47 000 грн., з рахунку клієнта № НОМЕР_1 на його рахунок № НОМЕР_2, відкритий у Івано-Франківській філії ПАТ КБ «Приватбанк» МФО 336677;

- правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта передбачені ст. 1073 ЦК України, згідно якої у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом;

- невиконання банком доручення позивача щодо перерахування коштів по платіжному дорученню № 104 від 10.11.2014 не свідчить про набуття вказаних коштів банком у власність та наявність заборгованості перед позивачем на вказану суму, в той час як позивач не позбавлений права захистити свої права та інтереси шляхом зобов'язання відповідача здійснити вказану розрахунково-касову операцію.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача пені, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п.32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними, а отже, враховуючи невиконання відповідачем платіжного доручення позивача № 104 від 10.11.2014, позивач має право на стягнення з відповідача пені, проте позовні вимоги про стягнення пені підлягають частковому задоволення за період з 10.11.2014 по 20.11.2014 (до часу введення тимчасової адміністрації у відповідача).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача судових витрат на послуги адвоката в сумі 2 000 грн., суд першої інстанції зазначив про те, що розгляд даної справи було здійснено без участі представника позивача, всі документи, подані суду позивачем, в т.ч. і позовна заява, підписані самим позивачем особисто, в той час як доказів надання адвокатом ОСОБА_5 адвокатських послуг позивачу щодо підготовки та ведення даної справи, у т.ч. шляхом оформлення акту приймання виконаних робіт, суду не надано.

Не погоджуючись з рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2015 по справі за її позовом скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 зазначила, що оспорюване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та не відповідає законності, в обґрунтування чого послалася на те, що спосіб захисту порушеного і невизнаного право обраний нею у відповідності до ст. 16 ЦК України, а відтак, суд першої інстанції неправомірно відмовив у позові щодо стягнення 47 000 грн.

Також позивач зазначив про те, що введення тимчасової адміністрації не звільняє відповідача від відповідальності через неможливість виконання зобов'язання та відшкодування збитків, у даному випадку пені.

Щодо відсутності доказів надання послуг адвоката позивач пояснив, що його представник по довіреності ОСОБА_2 не зміг бути присутнім в судовому засіданні 24.02.2015, оскільки був зайнятий в Апеляційному суді Харківської області, а позивач, в силу стану здоров'я (інвалід ІІ групи) та значної відстані між Києвом та Івано-Франківськом, на міг бути безпосередньо присутнім, в зв'язку з чим просив суд першої інстанції відкласти судове засідання на інше число, де б зазначений представник подав суду першої інстанції акт виконаних робіт (щодо послуг адвоката - примітка суду), проте суд першої інстанції не відклав розгляд справи, а розглянув її 24.02.2015, з огляду на що вказаний акт виконаних робіт позивач подав разом з апеляційною скаргою.

Ухвалою від 01.04.2015 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив та просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

10.01.2012 позивач як клієнт та відповідач як банк уклали договір про відкриття банківського рахунку та здійснення розрахунково-касового обслуговування № НОМЕР_1 (далі Договір), яким встановлено, що відповідач відкриває позивачу поточний рахунок № НОМЕР_1 у 980 (валюта рахунку) (980 є кодом української гривні відповідно до 6-го видання ISO 4217 - примітка суду) та здійснює його розрахунково-касове обслуговування відповідно до чинних законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України.

Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами, на виконання Договору відповідач відкрив позивачу рахунок № НОМЕР_1.

Пунктом 2.1 Договору сторони погодили обов'язки відповідача, до яких, серед інших, віднесли обов'язки:

- належним чином виконувати умови Договору (п.п.2.1.1);

- своєчасно здійснювати розрахункові операції, приймання та видачу готівки, відповідно до чинного законодавства України та нормативно-правових актів Національного банку України (п.п.2.1.2);

- виконувати доручення відповідача, що міститься у розрахунковому документі у строки: в день його надходження, якщо документ надійшов протягом операційного часу відповідача та не пізніше наступного робочого дня, якщо документ надійшов після закінчення операційного часу (п.п. 2.1.3).

10.11.2014 позивач направив відповідачу для виконання платіжне доручення № 104 (а.с. 16) на перерахування коштів у сумі 47 000 грн. з рахунку позивача № НОМЕР_1 на його рахунок № НОМЕР_2, відкритий у Івано-Франківській філії ПАТ КБ «Приватбанк» МФО 336677.

Вказане платіжне доручення було прийнято відповідачем до виконання 10.11.2014, проте виконано не було, що сторонами не заперечується і підтверджується наданою позивачем довідкою ПАТ КБ «Приватбанк» № 2163380 від 18.02.2015 (а.с. 69), з якої слідує, що за період з 01.11.2014 по 17.02.2015 на рахунок позивача № НОМЕР_2 не надходили кошти у розмірі 47 000 грн. з рахунку № НОМЕР_1, відкритого у ПАТ «VAB» («Всеукраїнський Акціонерний Банк» - примітка суду).

З огляду на вказані обставини, позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 47 000 грн. та пеню в сумі 1 645 грн.

Суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 47 000 грн.

Рішення суду першої інстанції в цій частині колегія суддів вважає вірним по суті, проте не погоджується з його підставами з огляду на таке.

За інформацією, що міститься на офіційному сайті всесвітньої мережі Інтернет Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у відповідача 21.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію (http://www.fg.gov.ua/payments/vab-bank-100.html).

Вказаний факт сторонами не заперечується.

Відповідно до положень частини 2 ст. 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі Закон).

Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України (стаття 1 Закону).

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст.11 ЦК України).

Згідно з ч.3 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону є спеціальними, а Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Питання запровадження та здійснення тимчасової адміністрації регулюються розділом VII Закону.

Так, пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банків.

Закон не містить визначення поняття «кредитор банку».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитором банку є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Відповідно до п. 7.1.2 ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - це рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд (ч. 3 ст. 1066 ЦК України), проте, банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (ч. 2 ст. 1066 ЦК України).

Статтею 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1089 ЦК України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Отже, зобов'язальні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору банківського рахунка, мають майново-грошовий характер, а відтак, у цьому випадку позивач є кредитором за майновою вимогою щодо розпорядження належними йому коштами.

Вказаного висновку дійшов Верховний суд України в постановах від 25.03.2015 у справі № 910/9232/14 (3-24гс15) та від 01.04.2015 у справі № 910/5560/14, в той час як згідно з приписами ч. 1 ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач є кредитотром позивача та що на цей час у відповідача введено тимчасову адміністрацію, виконання ним платіжних доручень обмежується повноваженнями відповідача, передбаченими п.1 ч. 5 ст. 36 Закону.

При цьому, на позивача не розповсюджується норма п.1 ч.6 ст.36 Закону, де передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, оскільки позивач не є вкладником в розумінні Закону, під яким статтею 2 Закону, за будь-яких умов, розуміється фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності).

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 47 000 грн., яка становить частину з коштів, які перебували на банківському рахунку позивача, відкритому у відповідача за укладеним сторонами договором про відкриття банківського рахунку та здійснення розрахунково-касового обслуговування № НОМЕР_1 від 10.01.2012, та яку позивач платіжним дорученням № 104 від 10.11.2014 доручив відповідачу перерахувати на інший банківський рахунок, слід відмовити.

Рішення суду першої інстанції в цій частині є вірним по суті і, незалежно від підстав відмови у позові, скасуванню не підлягає.

Відповідно до п.п.1, 3 ч.5 ст.36 Закону, під час тимчасової адміністрації задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку та нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, не здійснюється, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

З огляду на вказані правові норми, враховуючи, що у задоволенні вимог про стягнення суми основного боргу позивачу відмовлено, позовні вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 1 645 грн. також не підлягають задоволенню. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2015 у справі № 910/29420/14 підлягає зміні, в задоволенні позову відмовляється повністю.

З огляду на підстави зміни рішення суду першої інстанції, а також враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задоволенню не підлягає, судові витрати по справі, в тому числі витрати на послуги адвоката в сумі 2 000 грн., витрати на отримання, на виконання вимог ухвали суду від 31.12.2014, витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців в сумі 57,80 грн., та витрати на подачу апеляційної скарги, відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України покладаються на позивача.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог судом відмовлено у повному обсязі і правових підстав для покладення судових витрат позивача на відповідача не вбачається, доданий позивачем до апеляційної скарги додатковий доказ на підтвердження надання позивачу послуг адвоката, а саме акт надання інформаційно-консультаційних робіт № 01 від 23.02.2015, колегією суддів до уваги не приймається як такий, що не має значення для справи.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2015 у справі № 910/29420/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2015 у справі № 910/29420/14 змінити.

3. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2015 у справі № 910/29420/14 в такій редакції:

« В позові відмовити повністю.».

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/29420/14.

Повний текст постанови складено: 27.04.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій