КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2015 р. Справа№ 910/27390/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Полтавське управління геофізичних робіт"

на рішення Господарського суду м. Києва

від 12.02.2015

у справі №910/27390/14 (суддя - Бондаренко Г.П.)

за позовом Державного підприємства "Полтавське управління геофізичних робіт", м. Полтава,

до Державного геофізичного підприємства "Укргеофізика", м. Київ,

про визнання договору недійсним,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Туман Є.О. - представник (довіреність №14/09 від 12.01.2015),

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Полтавське управління геофізичних робіт" (надалі - ДП "Полтавське управління геофізичних робіт", позивач) звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Державного геофізичного підприємства "Укргеофізика" (надалі - ДГП "Укргеофізика", відповідач) про визнання договору від 25.03.2013 № 29/03/49-13 недійсним на підставі статті 230 Цивільного кодексу України у зв'язку із вчиненням правочину під впливом обману.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 12.02.2015 у справі № 910/27390/14 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду, Державне підприємство "Полтавське управління геофізичних робіт" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 12.02.2015 та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням судом норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.03.2015 апеляційну скаргу прийнято до апеляційного провадження судовою колегією у складі: головуючого - судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Сухового В.Г., розгляд справи призначено на 06.04.2015.

У судовому засіданні 06.04.2015 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України було відкладено розгляд справи на 27.04.2015 у зв'язку з неявкою в судове засідання уповноваженого представника позивача.

В судовому засіданні представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, а рішення суду законним та мотивованим. Просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити оскаржуване рішення без змін.

Скаржник свого уповноваженого представника у судове засідання не направив, хоча про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення даній особі поштового відправлення.

Вислухавши думку представника відповідача щодо можливості розгляду апеляційної скарги без участі представника позивача, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами та за відсутності позивача.

27.04.2015 року в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, між позивачем (в тексті договору - підрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Райагрострой перспектива» (в тексті договору - замовник) було укладено договір підряду № 22 від 08.05.2012, відповідно до умов якого замовник доручив, а підрядник прийняв на себе зобов'язання виконати комплекс промислово-геофізичних робіт у свердловинах замовника.

Договір підряду від 08.05.2012 № 22, за твердженням позивача, був укладений Товариством з обмеженою відповідальністю «Райагрострой перспектива» на виконання договору № 595 від 08.06.2012, укладеного останнім з Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз», згідно якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Райагрострой перспектива» зобов'язалося виконати промислово-геофізичні і геолого-технологічні роботи на структурі Субботіна, на підставі замовлень із зазначенням номерів свердловин.

Відповідно до пункту 2.2. договору № 595 до виконання промислово-геофізичних і геолого-технічних робіт на структурі Субботіна, підрядником на підставі договору № 22 від 08.06.2012 залучається Державне підприємство "Полтавське управління геофізичних робіт" (надалі - субпідрядник). Роботи обумовлені умовами договору будуть виконуватися силами геофізичних та каротажних загонів субпідрядника.

За твердженнями позивача, для виконання робіт за вищезазначеними договорами 25.03.2013 між Державним підприємством "Полтавське управління геофізичних робіт" (в тексті договору - сторона 1) та Полтавською експедицією по геофізичним дослідженням у свердловинах Державного геофізичного підприємства "Укргеофізика" (в тексті договору - сторона 2) було укладено договір № 29/03/49-13 (надалі - договір), відповідно до пункту 1. якого з метою економії матеріально-технічних ресурсів сторін, сторони зобов'язались спільно діяти для виконання промислово-геофізичних робіт в свердловинах, в т.ч. прострілювально-вибухових робіт.

Пунктом 2. договору встановлено, що у випадку наявності замовлення на виконання промислово-геофізичних робіт у однієї із сторін, дана сторона виступає замовником, а інша виконавцем.

Відповідно до пункту 2.1. договору, сторона 1, зокрема, надає замовлення на повне або часткове (відповідно до необхідності) виконання промислово-геофізичних робіт, в т. ч., прострілювально-вибухових робіт в свердловинах, в присутності керівника вибухових робіт та підривника. Сторона 2, згідно пункту 2.2. договору, забезпечує якісне та своєчасне виконання робіт у відповідності до замовлення.

В пункті 4.1. договору сторони погодили, що передача-прийняття обсягів виконаних робіт здійснюється на підставі актів-нарядів за фактично виконані роботи.

Договір набирає чинності з моменту підписання і діє у частині виконання і здачі робіт до 31.12.2013 року включно, а у частині розрахунків - до повного виконання зобов'язань (пункт 7.1. договору).

Позивач, заявляючи вимогу про визнання недійсним спірного договору наголосив на тому, що виконання прострілювально-вибухових робіт на об'єкті ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» здійснювалося тільки працівниками позивача, оскільки працівники відповідача не були допущені на морські судна та морську бурову платформу, у зв'язку з не проходженням ними спеціального навчання та відсутністю необхідних документів для отримання допуску на зазначені об'єкти, а відповідно, не могли виконувати обумовлені спірним договором роботи.

Оскільки, за твердженнями позивача, відповідачем були приховані від позивача зазначені обставини під час укладання договору, відтак, наявні підстави для визнання недійсним спірного договору на підставі 230 Цивільного кодексу України у зв'язку із вчиненням правочину під впливом обману.

Заперечуючи позовні вимоги, відповідачем до матеріалів справи було надано копію акту приймання-передачі від 08.04.2013, підписаного позивачем та Полтавською експедицією по геофізичним дослідженням у свердловинах відповідача, скріпленого печатками сторін, згідно якого на виконання договору №29/03 від 25.03.2013 відповідачем були виконані, а позивачем прийняті прострілювально-вибухові роботи на суму 421 915,20 грн, копії банківських виписок по рахунку №7201 за 29.05.2013 та за 02.07.2013, якими підтверджується оплата позивачем відповідачеві 20 000,00 грн за прострілювально-вибухові роботи із призначенням платежу «згідно рахунку 20-04 від 08.04.2013», копію наряду № 634П від 28.03.2013 на прострілювально-вибухові роботи в свердловині № 31 площі Архангельська, які з 28.03.2013 до 31.03.2013 виконувалися працівниками відповідача - Шматко С.М. та Квіткою І.Д.

В свою чергу позивач зазначив, що акт приймання-передачі виконаних робіт від 08.04.2013 був підписаний директором підприємства помилково та надав, на підтвердження вказаного, копію висновку за результатами проведення службової перевірки щодо обставин та законності підписання між сторонами актів здачі-приймання робіт.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 Цивільного кодексу України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Позивач, звертаючись з позовом до суду зазначав, що договір № 29/03/49-13 від 25.03.2013 був укладений внаслідок введення позивача в оману з боку відповідача, а тому вказаний договір є недійсним на підставі статті 230 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 Цивільного кодексу України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Пунктом 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом омани, необхідна наявність факту введення особи в оману з метою спонукання до укладення правочину (наявність умислу), що і має бути доведено позивачем. При цьому, встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину на підставі статті 230 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що спірний договір укладено з метою економії матеріально-технічних ресурсів сторін щодо спільної діяльності для виконання промислово-геофізичних робіт в свердловинах. При цьому, за умовами договору, у випадку наявності замовлення на виконання промислово-геофізичних робіт у однієї із сторін, дана сторона виступає замовником, а інша - виконавцем. Отже, виконавцем робіт згідно договору може бути як відповідач, так і позивач.

Крім того, спірний договір не містить положень про проведення робіт саме на морських платформах, а також не містить посилань ані на договір підряду №22 від 08.05.2012, ані на договір № 595 на виконання робіт від 08.06.2012.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду, що відповідно до умов договору під час його укладення не ставилося питання про наявність у відповідача дозволів на здійснення прострілювально-вибухових робіт на морських платформах, а факт відсутності у відповідача вказаних дозволів не є обставиною, яка має істотне значення для вчинення сторонами спірного правочину.

Відсутність у відповідача необхідних дозволів на проведення прострілювально-вибухових робіт на морських платформах позивач підтверджує документами, із яких вбачається факт направлення позивачем своїх працівників для виконання перфораційних робіт на свердловині № 31 Архангельської площі. Проте, до матеріалів справи позивачем не додано належних доказів того, що працівники відповідача дійсно не були допущені на морські судна та морську платформу ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз».

Також, відповідно до умов договору позивач надає замовлення на повне або часткове виконання промислово-геофізичних робіт в присутності керівника вибухових робіт та підривника. Тобто, за умовами п. 2.1. договору роботи виконуються відповідачем в присутності працівників позивача. Отже, факт направлення позивачем своїх працівників на об'єкт виконання робіт не свідчить про виконання ними робіт за договором.

Як встановлено судом першої інстанції виконання відповідачем та прийняття позивачем робіт за оспорюваним договором підтверджується первинним документом - актом прийняття-передачі, підписаним у двосторонньому порядку та скріпленим печатками підприємств, який оформлений відповідно до вимог законодавства.

Крім того, матеріали справи свідчать, що вказані роботи частково оплачувалися позивачем в травні та липні 2013 року, що свідчить про визнання позивачем факту прийняття робіт за спірним договором.

Твердження позивача про те, що факт виконання робіт саме працівниками останнього підтверджується актом від 02.04.2013 № 115, підписаним представниками позивача як субпідрядника та ПАТ «ЧОРНОМОРНАФТОГАЗ» як замовника та на якому відсутній підпис відповідача, колегія суддів находить безпідставними та необґрунтованими, оскільки відповідач не має будь-яких договірних відносин із замовником та виконував роботи на підставі договору, укладеного останнім безпосередньо з позивачем.

Крім того, відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним (пункт 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Посилання ДП "Полтавське управління геофізичних робіт" як на підставу визнання спірного договору недійсним на те, що відповідачем введено позивача в оману шляхом ненадання інформації щодо відсутності у працівників відповідача відповідних допусків на морські судна і морські платформи для виконання прострілювально-вибухових робіт та не проходження ними відповідних навчань, колегія суддів находить безпідставними, виходячи з того, що на момент укладання спірного договору позивач вправі був перевірити наявність у відповідача документів, які б дозволяли йому виконувати вказані роботи.

Доводи позивача про те, що акт виконаних робіт від 08.04.2013 був підписаний помилково, оскільки не був погоджений відповідними службами позивача, судовою колегією відхиляються, оскільки посадова особа, яка його підписувала була ознайомлена зі змістом цього акта та усвідомлювала правові наслідки його підписання.

Враховуючи зазначене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що подані докази не доводять як наявності умислу у відповідача ввести позивача в оману, щоб спонукати його до укладання спірного договору, істотності обставин відсутності у працівників відповідача необхідних дозволів для допуску на морські судна, так і факту замовчування відповідачем при укладенні спірного договору відповідної інформації.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм, колегія суддів дійшла висновку про правомірність оспорюваного договору та відсутність у даному випадку обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним.

Господарський суд у відповідності до статті 43 Господарського процесуального кодексу України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 12.02.2015 у справі №910/27390/14 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Державного підприємства "Полтавське управління геофізичних робіт" має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 96, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Полтавське управління геофізичних робіт" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №910/27390/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №910/27390/14 залишити без змін.

3. Матеріали №910/27390/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

В.Г. Суховий