РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2015Справа №910/27918/14

За позовомПублічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні

позивачаФонд гарантування вкладів фізичних осіб
провизнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину
Головуючий суддя Босий В.П.

Судді: Літвінова М.Є.

Яковенко А.В.

Представники сторін:

від позивача:Ногай Д.С.
від відповідача:Телещак Н.М.
від третьої особи:Костюков Д.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Порто-Франко» (надалі - «Банк») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» (надалі - «Товариство») про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений 27.08.2014 р. між сторонами договір факторингу №5 є нікчемним, оскільки вартість відступленого на користь відповідача права вимоги за таким договором є значно нижчою за його ринкову вартість, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати такий договір недійсним та застосувати наслідки його недійсності.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.12.2014 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 19.01.2015 р.

13.01.2015 р. до канцелярії суду від позивача надійшла заява про забезпечення позовну, в якій позивач просив суд вжити заходи до забезпечення позову у вигляді заборони відповідачу вчиняти певні дії, накладення арешту на нерухоме майно, яке належить третім особам та накладення арешту на рахунки відповідача у справі в межах ціни позову.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Дослідивши матеріали справи, суд відмовляє в задоволенні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову, оскільки позивачем не надано доказів, з якими приписи ст. 66 Господарського процесуального кодексу України пов'язують можливість вжиття заходів забезпечення позову.

В судовому засіданні 19.01.2015 р. представником відповідача заявлене клопотання про припинення провадження у справі у зв'язку з наявністю рішення суду між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Судом в задоволенні вказаного клопотання відмовлено з огляду на відсутність підстав для застосування приписів п. 2 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України у даній справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.01.2015 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, розгляд справи відкладено на 11.02.2015 р.

10.02.2015 р. представником відповідача до канцелярії суду подані заперечення на позовну заяву, в яких відповідач вказував на безпідставність заявленого позивачем позову з огляду на те, що оскаржуваний правочин вчинений уповноваженою особою Банку з дотримання приписів чинного законодавства України та є обов'язковим для виконання сторонами.

Розгляд справи неодноразово відкладався з незалежних від суду обставин.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.03.2015 р. вирішено розгляд справи здійснювати колегіально у складі трьох суддів.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 11.03.2015 р. для здійснення колегіального розгляду справи визначено наступних суддів: Босий В.П. (головуючий), судді Яковенко А.В, Літвінова М.Є.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.03.2015 р. справу прийнято до провадження колегією суддів та призначено до розгляду на 20.04.2015 р.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання з'явилися, надали документи та пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання з'явилася, на виконання вимог ухвал суду надала пояснення по справі, заявила клопотання про призначення у справі судової експертизи та зобов'язання позивача надати додаткові докази.

В задоволенні вказаних клопотань судом відмовлено з огляду на недоведеність відповідачем існування необхідності проведення судової експертизи та зобов'язання позивача надати додаткові докази.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.08.2014 р. між Банком в особі представника Баланюка Віктора Володимировича (клієнт) та Товариством (фактор) було укладено договір факторингу №5 (надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору клієнт зобов'язується передати у власність фактору, а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 1.2 Договору назва боржника за первинним договором, відносно якого передаються права:

- Товариство з обмеженою відповідальністю «Нотлексінвест»; місцезнаходження - м. Одеса, вул. Жуковського, 33, оф. 501; ; номер та дата кредитного договору: №759/4-12 від 29.10.2012 р., а також усі додаткові угоди до нього; кінцевий термін погашення кредиту за кредитним договором: 02.03.2015 р.; сума невиконаного грошового зобов'язання за кредитним договором: 479 139,55 дол. США;

- Горбенко Л.Г.; ІНН боржника за кредитним договором: ; номер та дата кредитного договору: №523/2-08 від 31.03.2008 р.; сума кредиту: 300 000,00 грн.; кінцевий термін погашення кредиту за кредитним договором: 30.03.2018 р.; сума невиконаного грошового зобов'язання за кредитним договором: 143 003,45 грн.

За змістом розділу 2 Договору сума фінансування за цим договором, визначена сторонами як сума у розмірі 22 000,00 грн. Фактор здійснює перерахування клієнту суми фінансування на протязі 30 робочих днів з дати підписання цього договору.

На виконання умов Договору, згідно акту приймання-передачі прав вимоги за Договором клієнт передав (відступив) право вимоги факторові, а фактор прийняв право вимоги; клієнт і фактор визнали, що відступлення прав вимоги набуває чинності безпосередньо з моменту підписання ними цього акту.

26.09.2014 р. на підставі постанови Правління Національного банку України від 26.09.2014 р. №610 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації у Банку №103 від 26.09.2014 р., розпочато з 29.09.2014 р. процедуру виведення Банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

Спір у справі виник у зв'язку із наявністю підстав для визнання недійсним Договору.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як на підставу для визнання недійсним Договору позивач вказує на те, що такий правочин є нікчемним, тобто таким, недійсність якого встановлена приписами ч 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 2 ст. ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Як вбачається із матеріалів справи, 26.09.2014 р. на підставі постанови Правління Національного банку України від 26.09.2014 р. №610 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» до категорії неплатоспроможних» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації у Банку №103 від 26.09.2014 р., розпочато з 29.09.2014 р. процедуру виведення Банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

Після запровадження у Банку тимчасової адміністрації, Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було встановлення факт укладання з Товариством Договору, за змістом якого на користь відповідача Банком було передано право вимоги за 2 кредитними договорами.

За змістом п. 2.1 Договору сума фінансування за цим договором, визначена сторонами як сума у розмірі 22 000,00 грн.

Підпунктом 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав, зокрема, банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Тобто, нікчемність правочинів, перевірку яких здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ставиться в залежність від звичайної вартості послуг, та порівнюється із відповідною вартістю, яка визначена сторонами в договорі, яка в свою чергу, має бути або вищою, або нижчою на 20%.

Пункт 14.1.71 Податкового кодексу України, дає визначення поняттю звичайної ціни, за яким звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Згідно з пунктом 14.1.219. Податкового кодексу України ринкова ціна - ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, обов'язок доказування та подання доказів, відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

На підтвердження того факту, що відчуження Банком за спірним Договором на користь відповідача у справі права вимоги відбулося за ціною, меншою за звичайну, позивачем надано суду звіт про експертну оцінку ринкової вартості прав грошової вимоги, складений Товариством з обмеженою відповідальністю «Експертна компанія «Професіонал» (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності Фонду державного майна України на виконання експертних оцінок майна та майнових прав №14108/12 від 24.12.2012 р.).

За змістом ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Відповідно до наведеного звіту ринкова вартість права грошової вимоги за кредитними договорами №759/4-12 від 29.10.2012 р. та №523/2-08 від 31.03.2008 р., які є предметом Договору, станом на 27.08.2014 р. становить 1 012 101,00 грн.

Тобто, визначена за результатами оцінки вартість права грошової вимоги за кредитними договорами №759/4-12 від 29.10.2012 р. та №523/2-08 від 31.03.2008 р. є значно більшою, аніж вартість, за якою відповідне право вимоги було відчужено на користь відповідача за спірним Договором.

В ході розгляду справи відповідачем було заявлено клопотання про призначення судової експертизи, в якому відповідач на вирішення експерта просив поставити питання визначення ринкової вартості грошової вимоги за Договором станом на момент його укладення.

Відповідно до ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 р. №4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» відзначається, що у разі коли наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Оскільки в матеріалах справи наявний звіт про оцінку права грошової вимоги, яке було відчужено за спірним правочином, матеріали справи містять документи на підтвердження повноважень суб'єкта оціночної діяльності на здійснення такої діяльності, а відповідачем жодних доказів, які б містили суперечливі вказаному звіту відомості щодо вартості відчужених прав вимоги не надано, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданого клопотання та призначення у справі судової експертизи.

З огляду на викладене, є доведеним належними та допустимими в розумінні приписів ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України доказами факт укладення між сторонами Договору, за яким Банком на користь Товариства було відчужено право вимоги за ціною, нижчою від звичайних на 20 відсотків і більше.

За таких обставин суд приходить до висновку про існування підстав, з якими приписи частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачають нікчемність Договору.

Відповідно до п. 2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 р. №11 за змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову. Сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним). Поряд з тим законом не виключається можливість вирішення судом спорів, пов'язаних з визнанням нікчемних правочинів дійсними, у випадках, встановлених законом (частина друга статті 218, частина друга статті 220 ЦК України).

Наявне в матеріалах справи рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2014 р. у справі №522/22217/15-ц про визнання договорів дійсними та визнання прав іпотекодержателя судом не приймається до уваги, оскільки вказане рішення не набрало законної сили у встановленому Цивільним процесуальним кодексом України порядку (ухвала Апеляційного суду Одеської області від 10.02.2015 р. провадження №22-ц/785/2910/15).

На підставі викладеного та враховуючи висновок суду про нікчемність Договору, позовні вимоги про визнання недійсним такого Договору є правомірним та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно з ч. 5 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9 відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно акту приймання-передачі прав вимоги Банк передав право вимоги за Договором на користь Товариства.

Таким чином, з урахуванням факту визнання судом Договору недійсним, суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача про зобов'язання відповідача повернути на користь Банку право вимоги за Договором.

При цьому, підстави для зобов'язання позивача повернути на користь відповідача грошові кошти у розмірі 22 000,00 грн. відсутні з огляду на наступне.

В якості доказу оплати Товариством права вимоги за Договором представником відповідача надано суду копію платіжного доручення №3 від 08.09.2014 р. на суму 22 000,00 грн. з призначенням платежі «кор. рах. №0. Плата згідно договору-факторингу №5 від 27.08.2014 р. без ПДВ».

Відповідно до п. 3.1 Інструкції «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» затвердженої Постановою Правління НБУ від 21.01.2004 № 22 платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Згідно додатку 2, 8 зазначеної інструкції для заповнення реквізиту № 50 (дата надходження) зазначаються число, місяць та рік отримання банком платника розрахункового документа: цифрами у форматі ДД/ММ/РРРР або число зазначається цифрами ДД, місяць - словом і рік - цифрами РРРР, які засвідчуються підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку.

На поданому платіжному дорученні №3 від 08.09.2014 р. відсутній підпис відповідального виконавця та відбиток печатки Банку, що свідчить про недоведеність відповідачем факту сплати ним на користь Банку вартості фінансування за Договором у відповідності до його п. 2.1.

Більш того суд враховує долучену позивачем до матеріалів справи довідку Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації №34/3720 від 13.01.2015 р., з якої вбачається, що оплата за Договором, укладеним між Банком та Товариством, не здійснювалася.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність в матеріалах справи належних доказів виконання відповідачем умов Договору в частині здійснення оплати грошових коштів у розмірі 22 000,00 грн., що зумовлює відсутність зобов'язання останнього в частині повернення таких грошових коштів на користь Товариства.

Стосовно розподілу судових витрат суд відзначає наступне.

Частиною 3 статті 49 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір факторингу №5 від 27.08.2014 р., укладений між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Порто-Франко» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс».

3. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» (01010, м. Київ, вул. Миколи Гайцана, 6; ідентифікаційний код 38985197) повернути на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» (65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 10; ідентифікаційний код 13881479) права вимоги, отримані за договором факторингу №5 від 27.08.2014 р., укладеним між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Порто-Франко» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс». Видати наказ.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» (01010, м. Київ, вул. Миколи Гайцана, 6; ідентифікаційний код 38985197) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 2 436 (дві тисячі чотириста тридцять шість) грн. 00 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.04.2015 р.

Головуючий суддя В.П. Босий

Судді М.Є. Літвінова

А.В. Яковенко