Господарський суд Чернігівської області
======================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

Іменем України

від 28 квітня 2015 року по справі №927/513/15

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Т.Г.Оленич

розглянуто у відкритому судовому засіданні справу №927/513/15

за позовом: приватного підприємства «Арлан», вул. О. Бідного, 1, кв.3, м. Полтава, 36004

до відповідача: дочірнього підприємства «Національна акціонерна компанія «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія», вул. Шевченка, 15, м. Чернігів, 14000

про стягнення 47792грн.70коп.

у відсутності представників сторін, які в судове засідання не з'явилися.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача 24816грн.92коп. пені, нарахованої за період з 01.12.2012 по 01.03.2015, 5726грн.98коп. трьох процентів річних, нарахованих за період з 01.12.2012 по 01.03.2015, та 17248грн.80коп. інфляційних нарахувань, обчислених за період з 01.12.2012 по 01.03.2015.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов'язання з оплати послуг вартістю 82480грн., наданих в період з 23 березня 2012 року по 05 листопада 2012 року на підставі укладеного між сторонами договору №8 від 23.03.2012 на надання послуг із забезпечення перепускного режиму, навіть після прийняття господарським судом Чернігівської області рішення від 09.01.2013 по справі №5028/13/80/2012 про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 82480грн., 3% річних в сумі 774грн.35коп. та індексу інфляції в сумі 53грн.02коп.

Відповідач письмового відзиву на позов не надав. В силу ст.75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у ній матеріалами.

В засідання господарського суду, яке відбулось 28.04.2015, представники сторін не з'явились.

23 квітня 2015 року від позивача надійшли пояснення б/н від 23.04.2015, в яких він підтримав позовні вимоги та просив провести засідання без його участі за наявними у справі матеріалами.

27 квітня 2015 року від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв'язку з неможливістю юриста підприємства прибути на судове засідання через перебування на засіданні Чернігівського окружного адміністративного суду по справі №825/1276/15-а.

Вказане клопотання судом відхиляється з наступних підстав.

За змістом ст.28 Господарського процесуального кодексу України юридичну особу - сторону в господарському процесі можуть представляти керівник, інші особи, повноваження, яких визначені законодавством або установчими документами; особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації; адвокат.

Тобто, відсутність одного представника не позбавляє відповідача права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні керівника юридичної особи, а також іншого представника з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (ст.ст.32-34 Господарського процесуального кодексу України). Вищевказана правова позиція викладена в абз.2 п.3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Доказів неможливості явки в судове засідання керівника відповідача або іншого представника, неможливості розгляду справи без його участі відповідач суду не представив, а тому, враховуючи неявку представника в попереднє судове засідання, дане клопотання розцінюється судом як дії, направлені на затягування вирішення спору по суті та зловживання стороною своїми процесуальними правами.

Оскільки явка представників сторін не визнавалась господарським судом обов'язковою, тому відповідно до ст.22 Господарського процесуального кодексу України участь в господарських засіданнях є правом сторін, яке останні реалізовують на власний розсуд. Враховуючи, що сторони не скористались правом на участь в засіданні господарського суду, неявка їх представників не є перешкодою для вирішення спору по суті в даному судовому засіданні, в зв'язку з цим з метою уникнення затягування вирішення спору суд вважає за можливе здійснити розгляд справи у відсутності представників сторін в засіданні господарського суду за наявними у ній матеріалами.

У зв'язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі ч.8 ст.81-1 Господарського процесуального кодексу України не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, суд ВСТАНОВИВ:

09 січня 2013 року господарським судом Чернігівської області за результатами розгляду справи №5028/13/80/2012 за позовом приватного підприємства «Арлан» до дочірнього підприємства «Національна акціонерна компанія «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» про стягнення 82480грн. боргу, 4895грн.49коп. індексу інфляції, обчисленого за період з березня по листопад 2012 року, 8372грн.28коп. пені, нарахованої за період з 05.04.2012 по 01.12.2012, та 1674грн.46коп. 3% річних, нарахованих за період з 05.04.2012 по 01.12.2012, за прострочення оплати послуг, наданих на підставі договору №8 від 23.03.2012 на надання послуг із забезпечення перепускного режиму, прийнято рішення.

Вищевказаним рішенням встановлено факт порушення відповідачем, як замовником за договором, зобов'язання в частині своєчасної оплати послуг, наданих позивачем, як виконавцем за договором, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенні частково та з дочірнього підприємства «Національна акціонерна компанія «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» на користь приватного підприємства «Арлан» стягнуто борг в сумі 82480грн., 3% річних в сумі 774грн.35коп., індекс інфляції в сумі 53грн.02коп. та 1666грн.14коп. судового збору. В частині стягнення пені в сумі 8372грн.28коп., індексу інфляції в сумі 4842грн.47коп. та 3% річних в сумі 900грн.11коп. відмовлено.

Як вбачається із бази даних «Діловодство спеціалізованого суду» станом на день винесення даного рішення скарг на рішення господарського суду Чернігівської області від 09.01.2013 по справі №5028/13/80/2012 не зареєстровано. Доказів оскарження, зміни та скасування рішення господарського суду Чернігівської області від 09.01.2013 по справі №5028/13/80/2012 в ході розгляду даної справи сторонами не надано, а тому в силу ст.115 Господарського процесуального кодексу України вказане рішення є обов'язковим на всій території України і виконується у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

22 січня 2013 року на примусове виконання рішення від 09.01.2013 по справі №5028/13/80/2012 господарським судом видано наказ. Як вбачається із змісту даного наказу рішення, на виконання якого він видавався, набрало законної сили 22 січня 2013 року.

05 березня 2013 року заступником начальника Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №36807478 з виконання наказу господарського суду Чернігівської області №5028/13/80/2012 від 22.01.2013.

За повідомленням позивача станом на день звернення до господарського суду з даним позовом рішення господарського суду Чернігівської області від 09.01.2013 по справі №5028/13/80/2012 відповідачем не виконано, на підтвердження чого надано лист Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції №35А/1 від 17.04.2015, в якому підтверджено факт перебування на виконанні наказу господарського суду Чернігівської області №5028/13/80/2012 від 22.01.2013 та зазначено, що «утримання по наказу господарського суду Чернігівської області №5028/13/80/2012 від 22.01.2013 станом на 17.04.2015 не проводилось».

Оскільки заборгованість за послуги, надані на підставі договору №8 від 23.03.2012 на надання послуг із забезпечення перепускного режиму, до цього часу не погашена, позивачем нараховано відповідачу: пеню за період з 01.12.2012 по 01.03.2015 у сумі 24816грн.92коп., 3% річних за період з 01.12.2012 по 01.03.2015 у сумі 5726грн.98коп. та інфляційні нарахування за період з 01.12.2012 по 01.03.2015 у сумі 17248грн.80коп. Вказані нарахування позивач і просить стягнути з відповідача в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, статтею 35 Господарського процесуального кодексу України визначено підстави, за яких учасники судового процесу звільняються від обов'язку доказування. Зокрема, відповідно до частини 3 вищеназваної статті Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи, що у справі №5028/13/80/2012 та у даній справі беруть участь ті самі особи, факти, які встановлені рішенням господарського суду у справі №5028/13/80/2012 та входять до предмету доказування в межах даної справи, є преюдиціальними та не підлягають доведенню знову в межах даної справи.

Таким чином, факт наявності боргу у сумі 82480грн. за послуги, надані позивачем відповідачу на підставі договору №8 від 23.03.2012 на надання послуг із забезпечення перепускного режиму, не підлягає доведенню при розгляді даної справи.

Відповідач докази виконання рішення суду в добровільному порядку або докази стягнення на користь позивача присуджених за рішенням суду грошових коштів у виконавчому провадженні в ході розгляду даної справи в місцевому господарському суді не надав.

Загальні умови припинення господарських зобов'язань визначені в ст.202 Господарського кодексу України. Відповідно до ч.3 названої статті до відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Як вбачається зі змісту договору №8 від 23.03.2012, в ньому відсутня така умова про припинення зобов'язань, які виникли між сторонами у зв'язку з його укладенням, як винесення судового рішення про стягнення боргу за цим договором.

Аналіз ст.ст.202-205 Господарського кодексу України та ст.ст.599-601, 604-609 Цивільного кодексу України, якими визначені підстави припинення зобов'язання, свідчить про відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судового рішення щодо вимог кредитора.

Частиною 1 ст.202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. При цьому, за загальним правилом, належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Згідно зі ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 у справі №3-57гс10 (№10/25), від 04.07.2011 у справі №3-65гс11 (№13/210/10), від 12.09.2011 у справі №3-73гс11 (№6/433-42/183), від 14.11.2011 у справі №3-116гс11 (№12/207), від 23.01.2012 у справі №3-142гс11 (№ 37/64).

Відповідно до ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що фактично рішення господарського суду Чернігівської області від 09.01.2013 по справі №5028/13/80/2012 до цього часу не виконано, вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за прострочення відповідачем оплати послуг є правомірною.

Разом з тим, здійснивши перевірку правильності обчислення позивачем інфляційної складової боргу та трьох процентів річних, суд встановлює, що вказані нарахування здійсненні позивачем не на суму боргу за надані послуги, а на всю суму грошових коштів, в тому числі індекс інфляції, 3% річних та судовий збір, стягнутих за рішенням господарського суду Чернігівської області від 09.01.2013 по справі №5028/13/80/2012, що є неправомірним, з огляду на таке:

За змістом ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України підставою для застосування до боржника відповідальності у вигляді трьох процентів річних та інфляційних нарахувань є прострочення виконання грошового зобов'язання.

Визначаючи правову природу грошового зобов'язання суд виходить з приписів ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ч.2 названої статті Кодексу зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Наведена правова позиція викладена в підп.1.1. п.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

В той же час, як встановлено судом вище, інфляційні нарахування та проценти річні, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та стимулюють боржника до належного виконання грошового зобов'язання.

Грошове зобов'язання відповідача щодо оплати отриманих від позивача послуг виникло у зв'язку з укладенням між сторонами договору №8 від 23.03.2012 на надання послуг із забезпечення перепускного режиму.

В даному випадку нові зобов'язальні правовідносини між сторонами із рішення господарського суду Чернігівської області від 09.01.2013 по справі №5028/13/80/2012 не виникають, так як вони відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України вже виникли на підставі договору, а рішення суду лише підтверджує наявність правовідносин між сторонами і вносить в них ясність та визначеність, та за змістом ст.16 Цивільного кодексу України є одним із способів захисту прав, які вже виникли і щодо яких виник спір.

Прийняття судом рішення про стягнення втрат від інфляції та 3% річних не змінює їх правової природи як заходу відповідальності та не перетворює у грошове зобов'язання, оскільки вони носять допоміжний характер по відношенню до основного зобов'язання та залежать від нього (нараховуються на суму основного зобов'язання).

Отже, нарахування трьох процентів річних та інфляційних нарахувань на стягнуті за рішенням суду індекс інфляції, 3% річних є неправомірним та є фактично подвійним притягненням до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме порушення, що суперечить ст.61 Конституції України.

Суми судового збору взагалі належать до судових витрат за розгляд справи в суді, які не носять матеріально-правового характеру, а їх стягнення здійснюється відповідно до процесуальних норм того судочинства, в межах якого розглядається спір. Тому нарахування втрат від інфляції та процентів річних на стягнуту за рішенням суду суму судового збору також є неправомірним.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що після винесення судом рішення про стягнення основного боргу та нарахованих на нього 3% річних, інфляційних втрат, в подальшому позивач має право нараховувати 3% річних та втрати від інфляції лише на суму основного боргу.

Як вказано в абз.3 підп.3.2. п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Як зазначено в п.2 інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» та листа Верховного Суду України №62-97р від 03.04.1997 «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Разом з тим, як свідчить розрахунок, який містяться в позовній заяві, при обчислені інфляційної складової боргу позивачем не здійснювались відповідні нарахування за місяці, в які інфляція була відсутня (мала місце дефляція); сума боргу з урахуванням індексу інфляції обчислювалась за кожний місяць прострочення виконання зобов'язання окремо, а не множилась на сукупний індекс інфляції за весь період прострочення платежу.

Як вбачається з розрахунку інфляційних, який міститься в позовній заяві, фактично втрати від інфляції нараховані позивачем з грудня 2012 року по лютий 2015 року включно.

Судом встановлено, що розмір інфляційної складової боргу, обчисленої на суму основного боргу у розмірі 82480грн. за період з грудня 2012 року по лютий 2015 року, становить 30112грн.53коп., що є більшим, аніж заявлено позивачем до стягнення.

Однак відповідно до господарсько-процесуального законодавства при зверненні до суду позивач самостійно визначає обсяг порушення свого права та спосіб його захисту, а суд лише оцінює наявність підстав для захисту в межах заявленої вимоги. Враховуючи, що позивачем не подано клопотання про вихід суду за межі позовних вимог, з огляду на принцип рівності сторін перед судом та законом суд невправі самостійно змінювати (збільшувати) розмір позовних вимог.

Таким чином, вимога про стягнення інфляційних нарахувань, розглядається судом в межах заявленого розміру.

Як вбачається із кількості днів прострочення (820днів), зазначених позивачем у розрахунку 3% річних, який міститься в позовній заяві, фактично вказані нарахування здійсненні позивачем за період з 01.12.2012 по 28.02.2015, а не по 01.03.2015, як зазначено у розрахунку.

Судом встановлено, що розмір 3% річних, нарахованих на суму основного боргу у розмірі 82480грн. за період з 01.12.2012 по 28.02.2015, становить 5558грн.35коп.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт несплати відповідачем позивачу 82480грн. боргу, за послуги надані на підставі договору №8 від 23.03.2012 на надання послуг із забезпечення перепускного режиму, навіть після стягнення вказаного боргу за рішення господарського суду Чернігівської області від 09.01.2013 по справі №5028/13/80/2012, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідач інфляційних нарахувань та процентів річних є правомірними, однак задовольняються в наступних розмірах: в частині стягнення інфляційних нарахувань - в повному обсязі (17248грн.80коп.), оскільки позивачем допущено помилку при обчисленні інфляційної складової боргу, внаслідок чого сума, заявлена до стягнення, є меншою, аніж та, яка фактично існувала, за визначений позивачем період прострочення виконання зобов'язання; в частині стягнення 3% річних - частково в сумі встановленій судом, а саме 5558грн.35коп.

Відповідно до положень ст.ст.610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Порушення боржником взятих на себе зобов'язань призводить до настання певних правових наслідків, які полягають у застосуванні встановлених законом та договором мір відповідальності, зокрема і у сплаті неустойки.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов'язання.

Частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

В силу ст.547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Як вбачається із змісту договору №8 від 23.03.2012 на надання послуг із забезпечення перепускного режиму, в ньому відсутня умова про забезпечення виконання зобов'язання пенею, що також встановлено в рішенні господарського суду Чернігівської області від 09.01.2013 по справі №5028/13/80/2012. Доказів укладення окремого правочину щодо забезпечення виконання зобов'язань за договором №8 від 23.03.2012 пенею в ході розгляду справи сторонами суду не надано.

Оскільки сторонами недодержано встановлену законом форму правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання, підстави для стягнення з відповідача пені за порушення виконання зобов'язання відсутні, а тому у задоволенні вказаної вимоги має бути відмовлено повністю.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 17248грн.80коп. інфляційних нарахувань та 5558грн.35коп. трьох процентів річних.

Відповідно до ч.1 ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з платіжного доручення №1009 від 12.03.2015 за подання даного позову до господарського суду позивачем сплачено 1875грн. судового збору, що є на 48грн. більше, аніж встановлено законом.

У зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог, судовий збір у розмірі, що підлягав сплаті за подання даного позову має бути відшкодований позивачу за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у сумі 871грн.86коп. В іншій частині (955грн.14коп.) судовий збір покладається на позивача. Переплачена сума судового збору, а саме 48грн., на підставі п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України за ухвалою суду.

Керуючись ст.ст.202-205, Господарського кодексу України, ст.ст.11, 509, 524, 533-535, 546-549, 598-601, 604-609, 610, 611, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст.22, 28, 32, 33, 35, 49, 75, 82-85, 111-28 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з дочірнього підприємства «Національна акціонерна компанія «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія», вул. Шевченка, 15, м. Чернігів, 14000 (ідентифікаційний код 01431535) на користь приватного підприємства «Арлан», вул.О.Бідного, 1, кв.3, м. Полтава, 36004 (ідентифікаційний код 33203253, р/р 9386 в Полтавському ГРУ «Приватбанк», МФО 331401) 17248грн.80коп. інфляційних нарахувань, 5558грн.35коп. трьох процентів річних та 871грн.86коп. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Суддя Т.Г. Оленич