КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2015 р. Справа№ 910/26661/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі Філімоновій І.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Кисневий завод"

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2015року (повний текст якого складено 23.01.15року)

у справі №910/26661/14 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Кисневий завод"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервісна компанія "Шеврон"

про визнання недійсним договору оренди транспортних засобів

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду м. Києва передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Кисневий завод" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервісна компанія "Шеврон" про визнання недійсним договору оренди транспортних засобів № 7 від 05.06.2012

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір укладено та підписано від імені позивача Головою правління Нальотовим Іваном Петровичем з перевищенням повноважень, а тому він підлягає визнанню як недійсним, оскільки порушує вимоги п. 1 та п. 2 ст. 203 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.01.2015 у справі №910/26661/14 у позові відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент укладання спірного договору голова правління ПАТ Кисневий завод" мав необхідний обсяг повноважень для підписання правочину щодо надання в оренду транспортних засіб, оскільки статутом підприємства не передбачено отримання попередньої згоди від наглядової ради щодо правочинів пов'язаних з наданням транспортних засобів у оренду.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Публічне акціонерне товариство "Кисневий завод" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду м. Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

На підставі апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Кисневий завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2015 року, згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 09.02.2015р. порушено апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 24.03.15р.

В судове засідання 24.03.15р. з'явився представник позивача. Представник відповідача у судове засідання не з'явився.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.03.2015 року у зв'язку з неявкою представника позивача розгляд справи було відкладено на 07.04.2015 року.

В судове засідання 07.04.15р. з'явився представник відповідача. Представник позивача у судове засідання не з'явився.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.04.2015р. було задоволено клопотання представника відповідача про продовження розгляду апеляційної скарги та у зв'язку з неявкою представника позивача розгляд скарги відкладено на 21.04.2015р.

21.04.2015 року представником відповідача через відділ документального забезпечення було подано клопотання про розгляд справи без участі представника, мотивоване неможливістю явки у судове засідання через перебування представника ТОВ "ШЕВРОН" у відрядженні.

Представники сторін в судове засідання 21.04.2015 року не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника позивача.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 05.06.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервісна компанія "Шеврон" (орендодавець), в особі директора Хамазенко Анатолія Анатолійовича, що діє на підставі Статуту та Публічним акціонерним товариством "Кисневий завод" (орендар), в особі Голови Правління Нальотова Івана Петровича, що діє на підставі Статуту, укладено договір оренди транспортних засобів № 7, відповідно до умов якого орендодавець зобов'язується передати орендареві, а орендар зобов'язується прийняти в строкове платне користування транспортний засіб: МАЗ 533605-220, бортовий С, номер кузову Y3M1203, рік випуску 2008, колір білий, реєстраційний номер - АА 4925 КТ.

У відповідності до п. 1.2 договору, передача транспортних засобів оформляється актом приймання-передачі транспортних засобів.

У п. 3.1 договору сторони погодили, що орендар сплачує орендодавцеві плату в розмірі 10,00 грн. за 1 км. пробігу. Розрахунок за користування майном складається згідно актів виконаних робіт, шляхом перерахування коштів на рахунок орендодавця в строк до 15 числа місяця, наступного за оплатним після підписання акту.

За умовами п. 3.2 договору сторони за їх взаємною згодою, що оформлюється додатковою угодою до цього договору, вправі змінити розмір, форму, порядок, періодичність плати за користування майном.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та закінчується 31.07.2015 (п.6.2 договору).

На виконання умов даного договору за період з 31.07.2012 по 31.12.2013 Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервісна компанія "Шеврон" було передано транспортний засіб МАЗ 533605-220, реєстраційний номер - АА 4925 КТ в оренду позивачу, що підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг), які долучені до матеріалів справи та не заперечується позивачем.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд вважає що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 2 статті 20 Господарського суду України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законами.

За приписами статей 1 та 2 Господарського процесуального кодексу України звертаючись з позовами до господарських судів, підприємства, установи, організації реалізують надане їм право захищати в судовому порядку свої порушені або оспорюванні права та охоронювані законом інтереси у спосіб, передбачений, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України.

Згідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Позивач звернувся до господарського суду з позовною вимогою про визнання недійсним укладеного між сторонами договору від 02.03.2010р. купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №660.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203);

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203);

- правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч.4 ст. 203)

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ „Про захист прав споживачів" (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-ІУ), Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ „Про оренду землі" (в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV) та іншими актами законодавства.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Предметом спору у справі є вимога позивача про недійсність договору оренди транспортних засобів №7 від 05.06.2012, що укладений між сторонами; підставою позову визначено перевищення повноважень Головою Правління Нальотовим Іваном Петровичем, яким підписано зазначений договір без рішення Наглядової ради Товариства або Загальних зборів, як це передбачено п.п. 7 п. 9.3.13 ст. 9 Статуту Публічного акціонерного товариства "Кисневий завод".

Проаналізувавши укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервісна компанія "Шеврон" та Публічним акціонерним товариством "Кисневий завод" від 05.06.2012р договір оренди транспортних засобів № 7, колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції про відповідність даного договору положенням цивільного законодавства та відсутністю підстав для визнання його недійсним з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Згідно з положеннями статті 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 113 Цивільного кодексу України встановлено, що господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 Цивільного кодексу України акціонерне товариство - господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями.

Згідно ст. 154 Цивільного кодексу України установчим документом акціонерного товариства є його статут. Статут акціонерного товариства крім відомостей, передбачених статтею 88 цього Кодексу, має містити відомості про: розмір статутного капіталу; умови про категорії акцій, що випускаються товариством, та їхню номінальну вартість і кількість; права акціонерів; склад і компетенцію органів управління товариством та про порядок ухвалення ними рішень. У статуті акціонерного товариства мають також міститися інші відомості, передбачені законом.

Згідно з пп. 1, 2 ст. 159 Цивільного кодексу України вищим органом акціонерного товариства є загальні збори акціонерів. У загальних зборах мають право брати участь усі його акціонери незалежно від кількості і виду акцій, що їм належать. Виключною компетенцією загальних зборів акціонерів належить: 1) внесення змін до статуту товариства, у тому числі зміна розміру його статутного капіталу; 2) утворення та ліквідація наглядової ради та інших органів товариства, обрання та відкликання членів наглядової ради; 3) затвердження річного звіту товариства; 4) рішення про ліквідацію товариства.

До виключної компетенції загальних зборів статутом товариства і законом може бути також віднесене вирішення інших питань.

Питання, віднесені законом до виключної компетенції загальних зборів акціонерів, не можуть бути передані ними для вирішення іншим органам товариства.

Більш детальнішу компетенцію загальних зборів розкрито у положеннях ст. 33 Закону України «Про акціонерні товариства», згідно яких до виключної компетенції загальних зборів належить: визначення основних напрямів діяльності акціонерного товариства; внесення змін до статуту товариства; прийняття рішення про анулювання викуплених акцій; прийняття рішення про зміну типу товариства; прийняття рішення про розміщення акцій; прийняття рішення про збільшення статутного капіталу товариства; прийняття рішення про зменшення статутного капіталу товариства; прийняття рішення про дроблення або консолідацію акцій; затвердження положень про загальні збори, наглядову раду, виконавчий орган та ревізійну комісію (ревізора) товариства, а також внесення змін до них; затвердження інших внутрішніх документів товариства, якщо це передбачено статутом товариства; затвердження річного звіту товариства; розподіл прибутку і збитків товариства з урахуванням вимог, передбачених законом; прийняття рішення про викуп товариством розміщених ним акцій, крім випадків обов'язкового викупу акцій, визначених статтею 68 цього Закону; прийняття рішення про форму існування акцій; затвердження розміру річних дивідендів з урахуванням вимог, передбачених законом; прийняття рішень з питань порядку проведення загальних зборів; обрання членів наглядової ради, затвердження умов цивільно-правових договорів, трудових договорів (контрактів), що укладатимуться з ними, встановлення розміру їх винагороди, обрання особи, яка уповноважується на підписання договорів (контрактів) з членами наглядової ради; прийняття рішення про припинення повноважень членів наглядової ради, за винятком випадків, встановлених цим Законом; обрання членів ревізійної комісії (ревізора), прийняття рішення про дострокове припинення їх повноважень; затвердження висновків ревізійної комісії (ревізора); обрання членів лічильної комісії, прийняття рішення про припинення їх повноважень; прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства; прийняття рішення про виділ та припинення товариства, крім випадку, передбаченого частиною четвертою статті 84 цього Закону, про ліквідацію товариства, обрання ліквідаційної комісії, затвердження порядку та строків ліквідації, порядку розподілу між акціонерами майна, що залишається після задоволення вимог кредиторів, і затвердження ліквідаційного балансу; прийняття рішення за наслідками розгляду звіту наглядової ради, звіту виконавчого органу, звіту ревізійної комісії (ревізора); затвердження принципів (кодексу) корпоративного управління товариства; обрання комісії з припинення акціонерного товариства;

Вирішення інших питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів згідно із статутом товариства. Повноваження з вирішення питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів, не можуть бути передані іншим органам товариства.

Наглядова рада акціонерного товариства є органом, що здійснює захист прав акціонерів товариства, і в межах компетенції, визначеної статутом та Законом України "Про акціонерні товариства", контролює та регулює діяльність виконавчого органу (ч. 1 ст. 51 ЗУ "Про акціонерні товариства").

Статтею 161 Цивільного кодексу України передбачено, що виконавчим органом акціонерного товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є правління або інший орган, визначений статутом. Виконавчий орган вирішує всі питання діяльності акціонерного товариства, крім тих, що віднесені до компетенції загальних зборів і наглядової ради товариства. Виконавчий орган є підзвітним загальним зборам акціонерів і наглядовій раді акціонерного товариства та організовує виконання їхніх рішень. Виконавчий орган діє від імені акціонерного товариства у межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом. Виконавчий орган акціонерного товариства може бути колегіальним (правління, дирекція) чи одноособовим (директор, генеральний директор).

Як встановлено ст. 58 Закону України "Про акціонерні товариства").виконавчий орган (правління) акціонерного товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу належить вирішення всіх питань, пов'язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради. Виконавчий орган акціонерного товариства підзвітний загальним зборам і наглядовій раді, організовує виконання їх рішень.

За умовами статуту Публічного акціонерного товариства "Кисневий завод", в редакції, чинній на дату укладення спірного договору, вищим органом Товариства є Загальні Збори його учасників.

Згідно п. 9.2.1 Статуту органом, що здійснює захист прав акціонерів Товариства і в межах компетенції, визначеної цим Статутом та чинним законодавством, контролює та регулює діяльність Правління Товариства є Наглядова рада Товариства до виключної компетенції якої, згідно п. 9.2.7 Статуту належить, зокрема, ухвалення рішення про укладення, зміну, розірвання договорів, укладених на суму, що перевищує 80 00,00 грн. (за винятком договорів, пов'язаних з реалізацією Товариством продукції власного виробництва, договорів про надання в оренду основних засобів Товариства, таких як: тара, ємкості, транспортні засоби).

Відповідно до п.9.3.12 ст.9 Статуту позивача Голова Правління згідно з діючим законодавством та цим Статутом, зокрема, розпоряджається у межах встановлених Статутом Товариства майном Товариства, включаючи грошові кошти.

При цьому, згідно п.п. 7 п. 9.3.13 ст. 9 Статуту Голова Правління укладає, змінює, розриває договори (угоди) на загальну суму, що перевищує 80 000, 00 грн. (за винятком договорів, пов'язаних з реалізацією Товариством продукції власного виробництва, договорів про надання в оренду основних засобів Товариства, таких як: тара, ємкості, транспортні засоби), тільки після ухвалення відповідного рішення Наглядової ради Товариства або Загальними зборами.

Проаналізувавши п. 9.2-9.3 Статуту Публічного акціонерного товариства «Кисневий завод», колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про наявність у голови правління товариства належної компетенції на укладання договорів оренди транспортних засобів, оскільки статут не містить жодних грошових обмежень для голови правління при прийнятті рішення щодо надання основних засобів товариства (таких як транспортні засоби) в оренду третім особам, а отже на момент укладання спірного договору голова правління публічного акціонерного товариства" Кисневий завод" Нальотова І.П. мав необхідний обсяг повноважень для підписання такого правочину, внаслідок чого доводи позивача з цього приводу є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Згідно абз. 6, 7 п. 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.13 р. № 11, припис абзацу першого ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абз. 2 ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут. У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 Цивільного кодексу України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Відповідно п. 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Місцевим господарським судом встановлено, що позивач перераховував на виконання умов договору грошові кошти та використовував орендоване майно, та не заперечував проти дійсності оспорюваного правочину.

За таких обставин, спірний договір оренди транспортних засобів був схвалений позивачем, умови спірного договору виконувалися обома сторонами.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним та відповідно про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні суду повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, отже рішення відповідає вимогам чинного законодавства України, ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, підстав для його скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті державного мита за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Кисневий завод» залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 19.01.2015 року у справі № 910/26661/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/26661/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко