ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2015 р. Справа № 921/1401/14-г/4

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузя В.Л.

суддів Галушко Н.А.

Орищин Г.В.

При секретарі судового засідання Петрик К.О.

розглянувши апеляційну скаргу за вих. № 16 від 12.02.15 Приватного підприємства "Бекерай", м. Кременець

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 05.02.15

у справі № 921/1401/14-г/4

за позовом Приватного підприємства "Захід-Хліб-Збут-2002", м. Тернопіль

до відповідача Приватного підприємства "Бекерай" , м. Кременець

про стягнення заборгованості на суму 571 133,89 грн.

за участю представників:

від позивача - Іванців Ю.С.- представник (довіреність від 21.11.14 )

від відповідача - Панченко А.В.- представник (довіреність від 06.01.15 за № 3)

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 921/1401/14-г/4 розподілено до розгляду в складі колегії - головуючий суддя Кузь В.Л., судді Галушко Н.А., Орищин Г.В.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 05.02.15 у справі № 921/1401/14-г/4 (суддя Бурда Н.М.) позов задоволено, стягнуто з Приватного підприємства "Бекерай" на користь Приватного підприємства "Захід-Хліб-Збут-2002" 571 133 грн. 89 коп. заборгованості, з яких: 279 328 грн. 63 коп. боргу, 53 564 грн. 98 коп. пені, 33 451 грн. 56 коп. інфляційних втрат, 13 445 грн. 87 коп. 3% річних, 191 342 грн. 85 коп. штрафу та 11 422 грн. 69 коп. в повернення сплаченого судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 05.02.15 у справі № 921/1401/14-г/4 та зупинити провадження у справі до моменту розгляду пов'язаної з нею справи № 921/17/15-г/7, у випадку визнання недійсним п. 6.3. договору № 0214125 від 14.12.12 скасувати рішення місцевого господарського суду і прийняти нове рішення, яким позов задоволити в частині стягнення 379 791,04 грн. заборгованості, а щодо стягнення штрафу в розмірі 191 342,85 грн. відмовити; у випадку відмови в задоволенні позову ПП "Бекерай" про визнання недійсним

п. 6.3. договору № 0214125 від 14.12.12 - змінити рішення місцевого господарського суду в частині зменшення на підставі п. 3 ст. 83 ГПК України розміру штрафу до 15 % - 41 899,29 грн., а в решті позову відмовити.

При цьому, скаржник зіслався на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення, оскільки:

- суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення пов'язаної з нею справи № 921/17/15-г/7 за позовом ПП "Бекерай" до ПП "Захід-Хліб-Збут-2002" про визнання недійсним п. 6.3. договору № 0214125 від 14.12.12, яким передбачалося нарахування штрафу в розмірі 15 % в разі невиконання покупцем (ПП "Бекерай") зобов'язання по оплаті партії товару, оскільки, на думку скаржника, до моменту вирішення справи № 921/17/15-г/7 у суду першої інстанції були відсутні правові підстави вважати доведеними вимоги позивача у даній справі стосовно нарахування та стягнення з відповідача штрафу на підставі п. 6.3. договору від 14.12.12;

- суд першої інстанції не дослідив обставин, які були викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву № 15 від 04.02.15, та докази, якими було обґрунтовано клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки відповідач просив суд врахувати фінансовий стан підприємства, розмір штрафу нарахованого позивачем у відношенні до суми основного боргу, на підтвердження чого подав докази щодо незадовільного фінансового стану підприємства.

30 березня 2015 року представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін з підстав його законності та обґрунтованості.

01 квітня 2015 року представник відповідача подав на розгляд суду клопотання про зупинення провадження у даній справі до моменту розгляду пов'язаної з нею справи № 921/17/15-г/7.

У судовому засіданні 01.04.15 за згодою сторін було оголошено перерву до 22.04.15.

Перед початком судового засідання позивач на розгляд суду апеляційної інстанції подав належним чином засвідчену світлокопію постанови Львівського апеляційного господарського суду від 06.04.15 у справі № 921/17/15-г/7 за позовом ПП "Бекерай" до ПП "Захід-Хліб-Збут-2002" про визнання недійсним п. 6.3. договору № 0214125 від 14.12.12, якою рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.02.15, яким було відмовлено в позові, залишено без змін. В силу вимог ст. 105 ГПК України дана постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

У зв'язку з вищенаведеним, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для задоволення поданого клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

Представники сторін у судових засіданнях навели свої доводи та міркування з приводу поданої апеляційної скарги та відзиву на неї.

Згідно з ч.2 ст. 85 та ч.1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 22.04.15 оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників сторін, Львівський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення Господарського суду Тернопільської області від 05.02.15 у справі № 921/1401/14-г/4, з огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 14.12.12 між Приватним підприємством "Захід-Хліб-Збут-2002" (далі - постачальник) та Приватним підприємством "Бекерай" (далі - покупець) було укладено договір поставки № 021412 (далі - договір), згідно з умовами якого постачальник зобов'язався в порядку та на умовах визначених цим договором постачати (передавати у власність) покупця продукцію, яка визначена цим договором, а покупець зобов'язується приймати товар та своєчасно здійснювати його оплату.

Відповідно до п. 3.5 договору передача товару від постачальника покупцю здійснюється за видатково-прибутковою накладною, яка має відповідати замовленню, та в якій сторони зазначають найменування товару, що постачається, кількість, узгоджену ціну товару та загальну вартість товару, що постачається.

За умовами п.п. 4.1, 4.3.-4.5 договору ціна товару (з урахуванням ПДВ) вказується у накладних на товар; оплата товару здійснюється шляхом перерахування вартості товару покупцем на рахунок постачальника і здійснюється протягом 14 календарних днів з моменту поставки товару. Оплата проводиться у національній валюті України - гривні.

Відповідно до п. 9.1. договору, він вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.13 або до повного виконання сторонами всіх зобов'язань по цьому договору.

Умовами п.9.2 договору дія цього договору автоматично продовжується на один рік, якщо жодна із сторін не попередить іншу сторону про припинення його дії протягом 30 календарних днів до закінчення строку дії договору.

Сторони не подали доказів про непродовження дії договору на наступний - 2014 рік.

За умовами договору перехід права власності та ризиків на товар з постачальника на покупця відбувається в момент відвантаження товару на складі покупця (п. 3.4. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору № 021412 від 14.12.12, позивач в період з 02.01.13 по 15.08.14 поставив відповідачу, а відповідач відповідно до довіреностей на одержання товарно-матеріальних цінностей прийняв товар - борошно на загальну суму 2 633 192,50 грн., що підтверджується належним чином засвідченими копіями видаткових накладних: № 6 від 02.01.2013р., №69 від 19.01.2013р, №120 від 29.01.2013р., №321 від 20.03.2013р., №403 від 06.04.2013р., №440 від 17.04.2013р., №441 від 17.04.2013р., №489 від 25.04.2013р., №508 від 03.05.2013р., №670 від 31.05.2013р., №679 від 01.06.2013р., №712 від 07.06.2013р., №740 від 12.06.2013р., №816 від 21.06.2013р., №864 від 01.07.2013р., №911 від 08.07.2013р., №930 від 12.07.2013р., №1017 від 29.07.2013р., №1080 від 09.08.2013р., №1146 від 19.08.2013р., №1253 від 31.08.2013р., №1315 від 09.09.2013р., №1355 від 13.09.2013р., №1402 від 19.09.2013р., №1499 від 02.10.2013р., №1543 від 08.10.2013р.,№1570 від 14.10.2013р., №1650 від 28.10.2013р., №1791 від 19.11.2013р., №1797 від 20.11.2013р., №1961 від 10.12.2013р., №1981 від 14.12.2013р., №2047 від 24.12.2013р., №110 від 23.01.2014р., №20 від 06.02.2014р., №298 від 20.02.2014р., №314 від 21.02.2014р., №382 від 06.03.2014р., №424 від 13.03.2014р., №508 від 24.03.2014р., №604 від 03.04.2014р.,№618 від 07.04.2014р., №718 від 17.04.2014р., №736 від 22.04.2014р., №871 від 09.05.2014р., №956 від 22.05.2014р., №970 від 23.05.2014р., №1210 від 26.06.2014р., №1211 від 26.06.2014р., №1282 від 09.07.2014р., №1327 від 16.07.2014р., №1391 від 22.07.2014р., №1537 від 07.08.2014р., №1547 від 07.08.2014р., №1603 від 15.08.2014р., товарно-транспортних накладних №6/02 від 02.01.2013р., №19/1 від 19.01.2013р, №1/29 від 29.01.2013р., №3/20 від 20.03.2013р., №1/06 від 06.04.2013р., №2/17 від 17.04.2013р., №3/17 від 17.04.2013р., №8/25 від 25.04.2013р., №2/03 від 03.05.2013р., №3/31 від 31.05.2013р., №2/01 від 01.06.2013р., №8/07 від 07.06.2013р., №4/12 від 12.06.2013р., №6/21 від 21.06.2013р., №4/01 від 01.07.2013р., №3/08 від 08.07.2013р., №1/12 від 12.07.2013р., №8/29 від 29.07.2013р., №1/09 від 09.08.2013р., №3/19 від 19.08.2013р., №3/09 від 09.09.2013р., №4/13 від 13.09.2013р., №4/19 від 19.09.2013р., №5/02 від 02.10.2013р., №4/08 від 08.10.2013р., №5/14 від 14.10.2013р., №2/28 від 28.10.2013р., №2/19 від 19.11.2013р., №3/20 від 20.11.2013р., №5/10 від 10.12.2013р., №1/14 від 14.12.2013р., №3/24 від 24.12.2013р., №2/23 від 23.01.2014р., №3/06 від 06.02.2014р., №1/20 від 20.02.2014р., №2/21 від 21.02.2014р., №2/06 від 06.03.2014р., №2/13 від 13.03.2014р., №8/24 від 24.03.2014р., №6/03 від 03.04.2014р.,№3/07 від 07.04.2014р., №7/17 від 17.04.2014р., №4/22 від 22.04.2014р., №1/09 від 09.05.2014р., №1/22 від 22.05.2014р., №4/23 від 23.05.2014р., №1/26 від 26.06.2014р., №2/26 від 26.06.2014р., №5/09 від 09.07.2014р., №1/16 від 16.07.2014р., №10/22 від 22.07.2014р., №5/07 від 07.08.2014р., №9/07 від 07.08.2014р., №3/15 від 15.08.2014р., що підписані представниками сторін.

В порушення взятих на себе договірних зобов'язань відповідач частково оплатив отриманий товар на суму 2 353 863,90 грн., внаслідок чого у нього виник борг щодо несплаченої вартості товару, який на час звернення з позовом до суду становив 279 328,63 грн. Доказів на погашення цієї суми боргу або доказів на її спростування ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції відповідачем не подано.

Як вбачається з матеріалів справи, ПП "Бекерай" листом №76 від 15.10.13 повідомило позивача у справі про те, що у зв'язку із важкою фінансовою ситуацією, що склалась на підприємстві, зобов'язується здійснити погашення 213 200,63 грн. боргу за отриманий товар згідно з умовами договору № 021412 від 14.12.12 частинами згідно графіку погашення до 14.03.14, однак за станом на день заявлення позову взятих на себе зобов'язань щодо оплати вартості отриманого товару не виконав (Т. І а.с. 161).

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас, ст.174 ГК України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, позивач виконав свої зобов'язання за укладеним договором поставки № 021412 від 14.12.12 в частині поставки товару, натомість відповідач за отриманий товар у повному обсязі не розрахувався.

Зважаючи на наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 279 328,63 грн.

Крім того, в матеріалах справи міститься акт звіряння взаємних розрахунків, відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем за станом на жовтень 2014 року складала 284 328,63 грн., яка після часткової оплати товару на суму 5 000 грн. (виписка по рахунку ПП "Захід-Хліб-Збут-2002"), та за станом на час звернення з позовом до суду становила 279 328,63 грн. Даний акт підписаний представниками сторін та скріплений печатками без зауважень ( Т. І а.с. 39).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідач, як під час розгляду справи в суді першої, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції визнав наявність у нього перед позивачем боргу в розмірі 279 328,63 грн., який виник внаслідок неоплати отриманого за договором борошна (Т. І а.с.а.с. 178, 182 , Т. ІІ а.с. 12).

Щодо задоволення місцевим господарським судом позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені, штрафу, інфляційних витрат та 3 % річних судова колегія зазначає наступне:

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, у т.ч. неустойкою.

Статтею 549 ЦК України визначено поняття, згідно з яким неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

У відповідності до змісту ст. 230 ГК України, штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною першою цієї ж статті встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За прострочення виконання грошового зобов'язання на підставі ст. 625 ЦК України позивачем нараховано відповідачу 33 451,56 грн. інфляційних втрат за період з жовтня 2013 р. по грудень 2014 р. та три проценти річних від простроченої суми за період з 17.01.13 по 11.12.14, які згідно його розрахунку, складають відповідно 13 445,87 грн. (Т. І а.с.а.с. 10-13, 23-27).

Пунктом 6.2 договору сторони погодили, що у випадку прострочення оплати партії товару, покупець сплачує постачальникові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочення за кожен день прострочення.

Зважаючи на те, що відповідачем не виконано у повному обсязі взяті на себе за договором господарські зобов'язання в частині проведення повної оплати товару (борошна), а відтак місцевим господарським судом правомірно задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 53 564,98 грн., нарахованої по кожній видаткові накладній окремо (Т. І. а.с. 14-17).

Крім того сторони погодили, що у випадку невиконання покупцем взятого на себе зобов'язання по оплаті партії товару понад 14 календарних днів із дня закінчення граничного терміну оплати, він додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 15 % від суми вартості поставленої партії товару (п. 6.3 договору).

Як зазначено вище, рішенням Господарського суду Тернопільської області від 24.02.15 у справі № 921/17/15-г/7 (яке набрало законної сили відповідно до постанови Львівського апеляційного господарського суду від 06.04.15) було відмовлено в позові ПП "Бекерай" до ПП "Захід-Хліб-Збут-2002" про визнання недійсним п. 6.3. договору № 0214125 від 14.12.12.

Зважаючи на встановлені судом обставини справи та умови договору від 14.12.12, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що стягнення судом з відповідача штрафу в розмірі 15 %, що складає 191 342,85 грн. є правомірним та таким, що відповідає ст. 549 ЦК України та п. 6.3. договору (Т. І. а.с. 18-22). Судом апеляційної інстанції перевірено правильність проведеного позивачем розрахунку пені, річних, інфляційних втрат та штрафу і встановлена їх правильність та відповідність наявному в матеріалах справи розрахунку позивача. Відповідач не заперечив щодо правильності проведеного позивачем розрахунку сум позовних вимог.

Щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, стосовно недослідження судом першої інстанції обставин та поданих відповідачем доказів необхідності зменшення розміру штрафу до 15 % від суми основного боргу на підставі ст. 83 ГПК України, ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, Львівський апеляційний господарський суд зазначає наступне:

В обґрунтування необхідності зменшення судом першої інстанції розміру штрафу відповідач посилається на те, що підприємство у зв'язку з падінням купівельної спроможності населення 2013 та 2014 роки закінчило із збитком 2252 тис. грн. та 1533 тис. грн., а покладання на підприємство надмірно великих штрафних санкцій може призвести до повного припинення господарської діяльності у зв'язку з тим, що ПП «Бекерай» не зможе своєчасно здійснити попередню оплату за електроенергію та природний газ, що в свою чергу призведе до зупинки технологічних процесів та випуску готової продукції. На підтвердження даних доводів відповідач подав суду довідку № 12 від 03.02.15 про зменшення реалізації та звіти про фінансові результати та фінансовий стан за 2014 рік.

Відповідно до пункту 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

У разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій (ч. 1 ст. 233 ГК України). Аналогічне правило міститься й в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Право господарського суду зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, закріплено також в п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

Таким чином, законом надано право суду зменшити неустойку, яка є надмірною порівняно з наслідками порушення грошового зобов'язання, що спрямовано на встановлення балансу між мірою відповідальності і дійсного (а не можливого) збитку, що завданий правопорушенням, а також проти зловживання правом.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Дослідивши надані відповідачем в обґрунтування заявленого клопотання документи - фінансові звіти за 2014 року та довідку про зменшення обсягів реалізації продукції протягом грудня 2014 року та січня 2015 року, суд апеляційної інстанції встановив, що міра відповідальності у сплаті боржником 15 % штрафу за неналежне виконання зобов'язання погоджена ним при укладенні договору, дана умова договору визнана судом законною, що подані документи не є доказом того, що грошові зобов'язання за договором поставки не виконувались внаслідок незалежних від нього обставин і він вжив всіх необхідних заходів щодо належного виконання зобов'язання перед позивачем, а сума штрафних санкцій значно перевищує розмір завданих позивачу збитків. Окрім цього, суд враховує і інтереси другої сторони, яка внаслідок неотримання своєчасно грошових коштів від відповідача і у зв'язку з різким підвищенням цін на зернову продукцію понесла значні збитки.

З врахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для часткового скасування рішення суду першої інстанції та зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу до 15 % від суми основного боргу.

Крім того, відповідач не обґрунтував підстав зменшення розміру штрафу саме до 15 % з урахуванням обставин даної справи, майнових та інших інтересів сторін, ступеня виконання боржником своїх зобов'язань, в тому числі з врахуванням того факту, що поставка відповідачу товару, за який останній не розрахувався в повному обсязі, мала місце ще протягом січня 2013 року - серпня 2014 року.

Разом з тим, висновок суду першої інстанції про те, що в клопотанні від 04.02.15 про зменшення розміру штрафу до 15 % від суми боргу відповідач просив змінити методику нарахування штрафу, передбаченого п. 6.3. договору поставки від 14.12.12, а не зменшити його розмір, є помилковим та таким, що не відповідає матеріалам справи, проте не став підставою для прийняття неправильного судового рішення по суті.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, Львівський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Судовий збір слід покласти на скаржника в порядку ст.ст. 49,105 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу за вих. № 16 від 12.02.15 Приватного підприємства "Бекерай", м. Кременець залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 05.02.15 у справі № 921/1401/14-г/4 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 23.04.15.

Головуючий суддя Кузь В.Л.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Орищин Г.В.