КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2015 р. Справа№ 911/4259/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Лубківська А. С. - представник за довіреністю від 08.01.2014

від відповідача: Давидова О. М. - представник з довіреністю НАВ 124354 від 23.07.2014

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Помазун Ірини Іванівни

на рішення Господарського суду Київської області від 18.12.2014

у справі № 911/4259/14 (суддя Саванчук С. О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аларітпром»

до Фізичної особи-підприємця Помазун Ірини Іванівни

про стягнення 47 262,92 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 47 262,92 грн. за договором найму нерухомого майна №б/н/322 від 01.11.2012, яка складається з заборгованості по орендній платі за вказаним договором за період з листопада 2013 року по липень 2014 року включно в сумі 39 683,25 грн. та заборгованості по комунальних платежах за період з жовтня 2013 року по липень 2014 року в сумі 7 579,67 грн.

З матеріалів справи, а саме з ухвали Господарського суду Київської області від 20.11.2014, слідує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач звертався до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог, проте вказаною ухвалою зазначену заяву повернуто позивачу без розгляду з посиланням на приписи п. 6 ч. 1 ст. 63 ГПК України.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 106 ГПК України ухвала про повернення позовної заяви відноситься до ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення місцевого господарського суду.

Сторонами ухвалу Господарського суду Київської області від 20.11.2014 у цій справі не оскаржено, що виключає можливість її перегляду апеляційним судом у цьому провадженні.

За таких обставин, враховуючи повернення судом першої інстанції заяви про збільшення розміру позовних вимог та набрання законної сили вказаною ухвалою, предметом позову у цій справі є позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 47 262,92 грн. за договором найму нерухомого майна №б/н/322 від 01.11.2012

Рішенням Господарського суду Київської області від 18.12.2014, повний текст якого підписаний 23.12.2014, у справі № 911/4259/14 позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 38 600 грн. заборгованості з орендної плати за договором найму нерухомого майна від 01.11.2014 № б/н/322, в задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що позивачем належним чином доведений факт невиконання відповідачем свого обв'язку по оплаті орендної плати за спірний період, проте, частково задовольняючи вказані вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено передачі в оренду відповідачу приміщення площею 247,5 кв.м. згідно з умовами додаткової угоди від 01.02.2014 до спірного договору, а відтак, у відповідача відсутній обов'язок зі сплати орендної плати за користування зазначеним приміщенням у розмірі 4 950 грн. щомісячно.

Відмовляючи у задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по оплаті комунальних платежів за спірний період, суд першої інстанції зазначив про те, що позивачем не обґрунтовано належними та допустимими доказами розрахунок заборгованості з оплати вартості комунальних послуг, та не доведено, що він в порядку, встановленому спірним договором, передавав відповідачеві для сплати відповідні рахунки на оплату комунальних послуг.

Не погоджуючись з рішенням, Фізична особа-підприємць Помазун Ірини Іванівни звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 18.12.2014 по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аларітпром» до Фізичної особи-підприємця Помазун Ірини Іванівни про стягнення 47 262,92 грн. заборгованості за договором оренди та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач послався на те, що оспорюване рішення не відповідає нормам процесуального та матеріального прав, а також фактичним обставинам справи.

В обґрунтуванні апеляційної скарги відповідач послався на ті саме обставини, що й під час розгляду справи по суті судом першої інстанції, а саме на те, що відповідач не підписував додаткову угоду від 01.02.2014 до спірного договору та акт зведення взаєморозрахунків, а також на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги твердження відповідача про те, що з 01.02.2014 приміщення, передача якого в оренду є предметом спірного договору, відповідачем не використовувалось за призначенням через те, що позивач чинив перешкоду у користування вказаного приміщення, а відтак, відповідач, в силу приписів ч. 6 ст. 762 ЦК України, звільняється від плати за користування спірним приміщенням протягом зазначеного періоду.

Для з'ясування вказаних обставин, на думку відповідача, суд першої інстанції мав задовольнити заявлене відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції клопотання про призначення судових почеркознавчої та технічної експертизи (для з'ясування питання щодо непідписання відповідачем додаткової угоди від 01.02.2014 до спірного договору та акту зведення взаєморозрахунків - примітка суду), а також про виклик в судове засідання працівника відповідача в порядку ст. 30 ГПК України (для з'ясування питання щодо вчинення позивачем перешкод у користуванні відповідачем спірним приміщенням - примітка суду).

Ухвалою від 26.03.2015 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябухи В. І. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Помазун Ірини Іванівни прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

01.11.2012 позивач як наймодавець та відповідач як наймач уклали договір найму нерухомого майна від 01.12.2012 № б/н/322 (далі Договір) (а.с. 10-11 т. 1), відповідно до умов якого позивач зобов'язався передати, а відповідач прийняти у тимчасове платне користування (найм) нежиле приміщення загальної площею 167 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Автопаркова, 7-б.

Пунктом 5.1. Договору встановлено, що позивач передає, а відповідач приймає предмет оренди протягом 2 днів з дати підписання Договору.

Передання відповідачеві предмету оренди оформлюється актом приймання-передачі між позивачем та відповідачем (пункт 5.4 Договору).

На виконання умов Договору, позивачем передано, а відповідачем прийнято в оренду приміщення площею 167 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Автопаркова, 7-б, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією акту здачі-приймання до Договору від 01.11.2012 (а.с. 12 т. 1), який підписано уповноваженими представниками та скріплено вібитками печаток обох сторін.

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що Договір вступає в силу з 01.11.2012 і діє до 31.10.2013.

Додатковою угодою від 01.11.2013 до Договору (а.с. 13 т. 1) сторони дійшли взаємної згоди продовжити строк дії Договору з 01.11.2013 по 31.12.2014. Також сторони зазначили про те, що в подальшому, щороку, Договір вважається продовженим на календарний рік, якщо до 30 листопада відповідного року не буде заявлено однією з сторін про закінчення дії Договору.

Сторонами не заперечуються факти підписання Договору, передачі у найм за його умовами спірного приміщення та продовження строку дії Договору шляхом підписання відповідної додаткової угоди.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що відповідач свої обов'язки по сплати орендної плати виконував неналежним чином, з огляду на що заборгованість по сплаті орендної плати Договором за період з листопада 2013 року по липень 2014 року включно становить 39 683,25 грн.

Суд першої інстанції вказані позовні вимоги задовольнив частково, що колегія суддів, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, вважає вірним з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст.11 ЦК України).

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) до яких відноситься спірний Договір наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частина 1 ст. 762 ЦК України встановлює, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до п. 3.1 Договору, розмір орендної плати за весь предмет оренди становить 3 300 грн. за один місяць оренди, з урахуванням ПДВ.

Позивач посилається на те, що 01.02.2014 сторонами підписано додаткову угоду до Договору (а.с. 14 т. 1), якою сторони внесли зміни до Договору, збільшивши площу приміщень, які передаються в оренду за Договором до 247,5 кв.м., та, відповідно, збільшивши розмір місячної орендної плати за користування вказаними приміщенням до 4 950 грн.

Саме з посиланням на вказану додаткову угоду позивач з лютого 2014 року по липень 2014 року нараховує відповідачу орендну плату в розмірі 4 950 грн. щомісячно.

Відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції проти підписання вказаної угоди заперечив, зазначивши, що як підпис відповідача на вказаній угоди, так і відтиск печатки йому не належать, з огляду на що звернувся до суду з клопотаннями про призначення почеркознавчої та технічної експертизи документів (а.с. 87-90 т. 1), висновки у яких і мали б довести факт не підписання відповідачем вказаної додаткової угоди.

Суд першої інстанції зазначені клопотання не задовольнив, з чим колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Частина 1 ст. 795 ЦК України встановлює, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 5.4 Договору сторони погодили, що передання відповідачу предмету оренди оформлюється актом приймання-передачі між позивачем та відповідачем.

Отже, як відповідно до приписів чинного законодавства, так і відповідно до умов Договору, які є обов'язковими для сторін, передання позивачем відповідачу приміщення має бути оформлено відповідним актом приймання-передачі, який і є доказом передачі приміщення в орендне користування.

Матеріали справи не містять акту здачі-приймання позивачем відповідачу спірного приміщення загальною площею 247,5 кв.м., так само, як і будь-яких інших доказів передачі вказаного приміщення, в той час як відповідач проти отримання ним у користування приміщення такої площі заперечує.

Колегія, суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведений факт передачі відповідачу в орендне користування приміщення загальною площею 247,5 кв.м., з огляду на що нарахування плати за користування приміщенням такої площі не є правомірним.

За таких обставин, встановлення факту справжності підпису відповідача та відбитку його печатки на додатковій угоді до Договору від 01.02.2014 не впливає на вирішення спору по суті, тому суд першої інстанції обґрунтовано не задовольнив клопотання відповідача про призначення почеркознавчої та технічної експертизи документів щодо вказаних приміщень.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що в період з листопада 2013 року по липень 2014 року орендна плата за умовами Договору має бути нарахована виходячи з її місячного розміру 3 300 грн., тобто в сумі, встановленій п. 3.1 Договору.

Щодо посилань відповідача на те, що з 01.02.2014 приміщення, передача якого в оренду є предметом Договору, відповідачем не використовувалось за призначенням через те, що позивач чинив перешкоду у користуванні вказаним приміщенням, а відтак, відповідач, в силу приписів ч. 6 ст. 762 ЦК України, звільняється від плати за користування спірним приміщенням протягом зазначеного періоду, слід зазначити таке.

Пунктом 4.1.2 Договору передбачено обов'язок позивача не чинити перешкод відповідачеві у користуванні предметом оренди, а п. 4.4.1 - право відповідача користуватися предметом оренди відповідно до його призначення та умов Договору.

За твердженнями відповідача, 01.02.2014 приміщення, передача в оренду якого є предметом Договору, позивачем закрито, що унеможливило його використання відповідачем.

Частина 1 ст. 33 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В даному випадку саме на відповідача, в силу приписів ст. 33 ГПК України, покладений обов'язок довести те, що з 01.02.2014 позивач чинив перешкоди у користування відповідачем приміщення, передача якого в оренду, є предметом Договору, внаслідок чого відповідачем сказане приміщення не використовувалось.

Частина 1 ст. 32 ГПК України встановлює, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч. 2 ст. 32 ГПК України ці дані встановлюються такими засобами:

- письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів;

- поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

На підтвердження факту неможливості використання ним спірного приміщення з 01.02.2014 відповідачем не надано жодного доказу.

Водночас для з'ясування вказаного факту відповідач у відзиві на позов (а.с. 59-60 т. 1) просив викликати для дачі пояснень свідка Білошицького Євгена Олеговича, а у поданому в суді першої інстанції клопотанні про виклик посадової особи підприємства для дачі пояснень по суті справи (а.с. 85-86 т. 1) - працівника підприємства Віноградова Олега Ернестовича.

Проте, чинне процесуальне законодавство не передбачає можливості участі в судовому процесі у господарській справі свідків що, відповідно, виключає можливість викликати в судове засідання з розгляду господарської справи особу в якості свідка, тому суд першої інстанції правомірно не викликав в судове засіданні в якості свідка Білошицького Євгена Олеговича.

Щодо виклику в судове засідання працівника підприємства Віноградова Олега Ернестовича слід зазначити таке.

Згідно з приписами ст. 30 ГПК України в судовому процесі можуть брати участь посадові особи та інші працівники підприємств, установ, організацій, державних та інших органів, коли їх викликано для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи. Ці особи мають право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, брати участь в огляді та дослідженні доказів. Зазначені особи зобов'язані з'явитись до господарського суду на його виклик, сповістити про знані їм відомості та обставини у справі, подати на вимогу господарського суду пояснення в письмовій формі.

В частині 2 п. 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що у частині першій ст. 30 ГПК йдеться про можливість участі в судовому процесі лише посадових осіб та інших працівників підприємств, установ, організацій, державних та інших органів, тобто осіб, зв'язаних з відповідними підприємствами (установами, організаціями, органами) трудовими відносинами на основі трудового договору (контракту). Тому якщо певна фізична особа (громадянин) не є посадовою особою чи іншим працівником підприємства (установи, організації, органу), в тому числі в разі, якщо зазначені відносини припинилися до моменту вирішення спору господарським судом, то вона не підпадає під дію відповідної норми ГПК.

Відповідачем не надано як пояснень щодо того, працівником якого підприємства є Віноградова Олег Ернестович, так і доказів на підтвердження таких обставин (витяг з трудової книжки, копія наказу про призначення на роботу, тощо), що унеможливлює виклик зазначеної особи для дачі пояснень в порядку ст. 30 ГПК України.

Водночас колегія суддів зауважує на тому, що відповідач не був позбавлений права надати Віноградову Олегу Ернестовичу довіреність для представництва власних інтересів в суді, з огляду на що той мав би можливість брати участь в судових засіданнях та надавати пояснення по справі.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про виклик посадової особи підприємства для дачі пояснень по суті справи.

Також колегія суддів звертає увагу відповідача на те, що, виходячи з особливостей господарського процесу, пояснення працівників щодо неможливості використання відповідачем спірного приміщення з 01.02.2014 внаслідок дії позивача мають бути підтверджені документальними доказами (акти, складні за участю інших юридичних осіб, відповідні звернення до позивача з претензіями щодо неможливості використання спірного приміщення, звернення до правоохоронних органів тощо), проте таких доказів відповідачем суду не надано.

Отже, наявними в матеріалах справи доказами не підтверджується факт неможливості використання відповідачем з 01.02.2014 приміщення, передача якого в оренду є предметом Договору, через перешкоди, які йому чинив позивач, а тому матеріалами справи підтверджується, що за умовами Договору за користування приміщенням площею 167,00 кв. в період з листопада 2012 року (дата передачі приміщень в оренду за Договором - примітка суду) по липень 2014 року відповідач мав сплатити позивачеві оренду плату в сумі 69 300 грн. (3 300 грн.*21місяць).

Згідно з п. 3.2. Договору, розрахунок проводиться відповідачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позивача без надання наймодавцем рахунків-фактур тощо до 05 числа поточного місяця.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З наданої на запит суду першої інстанції довідки ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (а.с. 174-175 т. 1) слідує, що відповідачем з призначенням «сплата найму нерухомого майна згідно договору б/н від 01 листопада 2012 року» здійснено перерахування грошових коштів на рахунок позивача у розмірі 30 700 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що неоплаченою за спірний період залишилась орендна плата в сумі 38 600 грн. (69 300-30 700).

За обставин, що склалися, суд першої інстанції правомірно частково задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі за Договором за період з листопада 2013 року по липень 2014 року включно в сумі 38 600 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Окрім заборгованості по орендній платі, позивач заявляє до стягнення заборгованість по комунальних платежах за період з жовтня 2013 року по липень 2014 року в сумі 7 579,67 грн. Позивач зазначає, що вказана заборгованість складається з плати за користування електроенергією, опаленням, каналізацією, водою, телефонним зв'язком та за утримання прибудинкової території.

Згідно з пунктом 3.3. Договору до суми орендної плати не входять платежі за користування електроенергією, опаленням, каналізацією, водою, телефонним зв'язком та платежі за утримання прибудинкової території і оплачуються згідно з виставленими рахунками, на умовах 100 % передплати.

У позові позивач стверджує, що за період з 01.11.2012 по 31.07.2014 виставив відповідачу рахунків за надані житлово-комунальні послуги на загальну суму 21 326,12 грн.

З наданого позивачем розрахунку ціни позову (а.с. 179-180 т. 1) слідує, що грошові кошти в сумі 21 326,12 грн. він визначає як плату за експлуатаційні витрати, в той час як в наданих суду першої інстанції актах здачі-прийняття робіт (надання послуг) (а.с. 183-202 т. 1), складених позивачем без участі відповідача, позивач визначає суму експлуатаційних витрат виходячи з кількості кВ*г, що свідчить про те, що вказана сума є вартістю електроенергії та/або опалення.

При цьому, з розрахунку не зрозуміло, з чого саме складається сума 21 326,12 грн., яку в позовній заяві позивач визначає як вартість житлово-комунальних послуг, так само як і не надано пояснень щодо підстав нарахування відповідачу вартості житлово-комунальних послуг саме у вказаному позивачем розмірі та доказів надання таких послуг.

Водночас з наданої на запит суду першої інстанції довідки ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (а.с. 174-175 т. 1) слідує, що відповідачем із призначенням платежу «сплата за відшкодування електроенергії» перераховано позивачу грошові кошти в сумі 17 353,87 грн.

Також, позивачем до матеріалів справи долучено акти здачі-приймання робіт (наданих послуг) за період з листопада 2012 року до червня 2014 року, які не підписані відповідачем та не скріплені відбитками його печатки, і до матеріалів справи не додано доказів їх передачі відповідачу, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що такі акти не є належними доказами для встановлення обсягів послуг, що отримані саме відповідачем, та їх вартості.

Крім того, за умовами Договору, відповідач здійснює оплату комунальних послуг згідно з виставленими позивачем рахунками, проте матеріали справи не містять як доказів виставлення таких рахунків, так і доказів направлення їх відповідачу.

Додані позивачем до матеріалів справи рахунки на оплату електроенергії та акти приймання-передачі товарної продукції (активної електроенергії) за спірний період (а.с. 124-173 т. 1), що надавались Публічним акціонерним товариством «Київенерго» Товариству з обмеженою відповідальністю Київська виробничо-будівельна фірма «Інтурист», у якого позивач орендує спірні приміщення, до уваги бути прийняті не можуть, оскільки, як вірно зазначено судом першої інстанції, загальна площа приміщень, на яку постачальником електроенергії нараховувалась оплата послуг, більша, ніж та, що передана відповідачу, а відтак, у суду відсутня можливість встановити, який саме обсяг електроенергії надавався у приміщенні, що орендовано відповідачем.

Отже, єдиним доказом на підтвердження наявності заборгованості з платежів за комунальні послуги є розрахунок, що наданий позивачем до матеріалів справи, в той час як суми, що вказані позивачем у вказаному розрахунку, не підтверджені первинними документами чи рахунками, виставлення яких, відповідно до умов Договору, є обов'язком позивача.

Акт зведення взаєморозрахунків за період з 01.11.2012 по 31.01.2014, копію якого додано позивачем до матеріалів справи (а.с. 24, 24 зворот т. 1), не є первинним документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а тому не може бути належним доказом для встановлення розміру заборгованості відповідача перед позивачем.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем належними та допустимими доказами не обґрунтовано розрахунок заборгованості з оплати вартості комунальних послуг.

Отже, з огляду на наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по комунальних платежах за період з жовтня 2013 року по липень 2014 року в сумі 7 579,67 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

При цьому, колегія суддів зауважує сторонам на тому, що за умовами Договору, згідно з виставленими позивачем рахунками відповідач має обов'язок сплатити позивачу платежі за користування електроенергією, опаленням, каналізацією, водою, телефонним зв'язком та платежі за утримання прибудинкової території, тобто позивач, у випадку дотримання ним встановленого Договором порядку направлення відповідних рахунків та за умови надання відповідних доказів на підтвердження факту надання таких послуг та їх вартості, при невиконанні відповідачем вказаного обов'язку не позбавлений права звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення оплати за такі послуги.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Помазун Ірини Іванівни задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду Київської області від 18.12.2014 у справі № 911/4259/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної скарги, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на Фізичну особу-підприємця Помазун Ірину Іванівну.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Помазун Ірини Іванівни на рішення Господарського суду Київської області від 18.12.2014 у справі № 911/4259/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 18.12.2014 у справі № 911/4259/14 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/4259/14.

Повний текст постанови складено: 27.04.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій