ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2015 р.Справа № 916/4791/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Ярош А.І.,

суддів Шевченка В.В., Ліпчанської Н.В.,

при секретарі судового засідання Максиміхіній Ю.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: Крайнюк О.А., за довіреністю;

від відповідача: не з'явився, повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Чорноморська» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроінвестгруп»

на рішення господарського суду Одеської області від 11 лютого 2015 року

по справі № 916/4791/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроінвестгруп»

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Чорноморська»

про зобов'язання здійснити поставку 123,36 тон сільськогосподарської продукції та стягнення 239198,63 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроінвестгруп» звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Чорноморська» про зобов'язання здійснити поставку 123,36 тон сільськогосподарської продукції та стягнення 239198,63 грн., з яких153 927,41 грн. внаслідок невиконання зобов'язання передбаченого договором поставки у встановлені договором строки, 45000 грн. штрафу за прострочення поставки товару, 10 242,83 грн. 3% річних, 30 028,39 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Одеської області від 11 лютого 2015 року по справі № 916/4791/14 (суддя Демешин О.А.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю „Агрофірма Чорноморська" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Агроінвестгруп": 08 коп. боргу; 45000 гривень штрафу та 900гривень судового збору. В решті позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позов в частині стягнення 08 коп., виходячи з того, що позивач скористався, передбаченим ст.693 ЦК України та п.6.1. договору правом вимагати повернення, сплачених відповідачу коштів, а останній частково поставив позивачу продукцію на суму 153927,41 грн. та повернув частину коштів в розмірі 296072,51грн. Загалом відповідач виконав свої зобов'язання на суму 449 999,92 грн.

Враховуючи ту обставину, що відповідачем була частково здійснена поставка продукції та повернуті кошти в розмірі вартості недопоставленої продукції, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині зобов'язання здійснити поставку сільськогосподарської продукції кількістю 123,36 тон на загальну суму 296 072, 51 грн. та стягнення коштів на суму 153927,33 грн. (153 927,41 грн. - 0,08 грн.) внаслідок не виконання зобов'язання передбаченого Договором поставки № ТР 5 С/02 від 20 травня 2013 року - є безпідставними, оскільки подвійне виконання зобов'язання у відносинах поставки та купівлі-продажу чинним законодавством не передбачено.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних витрат, суд першої інстанції зауважив, що вони не підлягають задоволенню, оскільки повернення суми авансу не є грошовим зобов'язанням.

Разом з тим, суд стягнув 45000 грн. штрафу, зважаючи на обґрунтованість такої вимоги, відмовивши в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності, з огляду на переривання відповідачем строку частковою оплатою штрафу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроінвестгруп» звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Одеської області скасувати частково та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначає про те, що повернення сплачених покупцем грошових коштів помилково віднесено до виконання зобов'язання, в той час як відповідно до умов договору таке повернення є санкцією за порушення постачальником своїх зобов'язань, саме тому дана умова міститься в розділі 6 «Відповідальність» договору поставки.

Скаржник вважає, що повернення грошових коштів є штрафною санкцією, та не звільняє відповідача від обов'язку виконання зобов'язання в натурі, тобто здійснити поставку ячменю на суму 296 072,51 грн., та повернути грошові кошти в сумі 153 927,41 грн.

Крім того, апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в стягненні 3% річних та інфляційних втрат, з огляду на те, що стягнення з постачальника суми попередньої оплати не вважається грошовим зобов'язанням.

На думку апелянта, сторони уклали договір в розумінні ЦК України, який породив у відповідача грошове зобов'язання в разі невиконання сторонами договору поставки з його вини.

Крім того, з прийнятим рішенням також не погодилось Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Чорноморська», яке звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині стягнення штрафу в сумі 45000 грн.

Скаржник не погоджується з висновками суду про переривання строку позовної давності у зв'язку з оплатою відповідачем штрафу.

Скаржник наполягає на тому, що штраф не є обов'язком особи в розумінні ст.264 ЦК України, а лише видом неустойки за порушення зобов'язання, на яке розповсюджується позовна давність в один рік. Отже, стягнення штрафу з СТОВ «Агрофірма Чорноморська» після спливу строку позовної давності не відповідає законодавству.

Представник Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Чорноморська» в судове засідання не з'явився, про час дату та місце судового засідання повідомлений належним чином. При цьому, 21.04.2015 року до суду надійшло від нього клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю бути присутнім в судовому засіданні.

Судова колегія зазначає, що таке клопотання заявляється представником відповідача вдруге, разом з тим, жодного обґрунтування клопотань про відкладення розгляду справи не наводиться. Враховуючи те, що судове засідання відкладалось 24.03.2015 року, у зв'язку з неявкою представника позивача, а також належне повідомлення позивача щодо розгляду апеляційної скарги, оскільки явка сторін не визнавалась обов'язковою, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду та відмову в задоволенні апеляційних скарг, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20.05.2013 року між Позивачем (Покупець) та Відповідачем (Постачальник) було укладено Договір поставки сільськогосподарської продукції №ТР 5-С/02, за яким Постачальник зобов'язується поставити, а Покупець прийняти та оплатити сільськогосподарську продукцію (товар), ціна та порядок її визначення, найменування, асортимент, строки і умови поставки якого передбачені в цьому Договорі та Додатках до цього Договору.

Як передбачено в Додатковій угоді №1 до Договору поставки від 20 травня 2013 року, а саме в п.1: Постачальник зобов'язується поставити 300 тон ячменю, початковою вартістю 1500 грн./тон на загальну суму 450000 (чотириста п'ятдесят тисяч) гривень.

Згідно п. 4 Додаткової угоди №1 до Договору поставки від 20 травня 2013 року загальна сума попередньої оплати становить 100 % від загальної Вартості Товару, що в грошовому виразі становить 450 000 гривень або в еквіваленті іноземної валюти 55 214,72 доларів 72 центи США та проводиться протягом 3-х (трьох) банківських днів з моменту укладення даної Додаткової угоди за умови наданих всіх документів відповідно до умов основного Договору.

На виконання умов договору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроінвестгруп» відповідно до умов договору виконало свої зобов'язання по передоплаті за продукцію в загальній сумі 450 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1555 від 20.05.2013 року на суму 375000грн. та платіжним дорученням №1610 від 23.05.2013 року на суму 75000 грн.

В свою чергу, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Чорноморська» повинно був поставити на користь Покупця загальну кількість Товару відповідно до умов основного Договору в термін до 31 липня 2013 року. (п. 2 Додаткової угоди до Договору поставки від 20 травня 2013 року).

Однак, відповідач здійснив поставку частини сільськогосподарської продукції на загальну суму 153927,41 грн., що підтверджується видатковими накладними №5/2 від 25.10.2013 року на суму 36 664,85 грн., №2 від 03.11.2013 року на суму 40 404,42 грн., №3 від 05.11.2013 року на суму 38 550,30 грн., №4 від 07.11.2013 року на суму 38 307,84 грн.. підписаними сторонами та скріпленими печатками підприємств.

Крім того, відповідач, відповідно до п. 6.1. Договору повернув позивачу грошові кошти на суму 296072,51 грн., що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача за 05.02.2014 року, а також сплатив штрафні санкції згідно пункту 6.1 договору в сумі 90 000 грн.

Позивач посилаючись на ст. 530, 549, 625 ЦК України та ст. 265, 231, 234 ГК України просить звернувся до суду з вимогою про зобов'язання відповідача здійснити поставку 123,36 тон сільськогосподарської продукції - ячменю ярого та стягнути з відповідача 153927,41 грн. грошових коштів, 45000 грн. штрафу за порушення строків поставки, а також 10242,83 грн. сплати 3% річних та 30028,39 грн. інфляційних за прострочення по грошовому зобов`язанню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Аналогічні положення містяться в ч. 1, ч. 7 ст. 193 ГК України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Проаналізувавши матеріали справи, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, з огляду на необґрунтованість позовних вимог щодо зобов'язання відповідача поставити товар та сплатити 153 927,41 грн., а також стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

За наслідками апеляційного перегляду судова колегія встановила, що умовами укладеного між сторонами договору відповідач зобов'язався поставити позивачу 300 тон ячменю в строк до 31.07.2013 року.

Однак, у встановлений строк продукцію поставлено не було, відповідач поставив лише 51 250 тон, на загальну суму 153 927,41 грн.

В подальшому, платіжним дорученням №2127 від 05.02.2014р. відповідач повернув позивачу грошові кошти у розмірі 296 072,51 грн., сплачені в якості передплати за товар.

Таким чином, суд першої інстанції цілком обґрунтовано розрахував, що відповідач виконав свої зобов'язання нам суму 449999,92 грн., отже його заборгованість перед позивачем складає 08 копійок (450000грн. - 449999,92 грн. = 08 коп.).

Доводи ТОВ «Агроінвестгруп» про те, що вимога про повернення сплачених покупцем грошових коштів є санкцією за порушення постачальником своїх зобов'язань, та не звільняє відповідача від обов'язку виконання зобов'язання в натурі, тобто здійснити поставку ячменю на суму 296 072,51 грн., та повернути грошові кошти в сумі 153 927,41 грн. у зв'язку з простроченням поставки товару, судовою колегією відхиляється, оскільки повернення передплати не є штрафною санкцією, а є правом покупця, передбаченим ст.693 ЦК України.

Положеннями ст.693 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Крім того, пунктом 6.1. договору передбачалось, що за порушення строків поставки товару або відмову від його поставки постачальник зобов`язаний сплатити на користь покупця штраф в розмірі 30% від загальної початкової вартості не поставленого товару та повернути сплачені покупцем кошти в повному обсязі.

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що у відносинах поставки та купівлі-продажу не передбачено подвійне виконання зобов'язання, отже позивач не має правових підстав вимагати повернення коштів, за які вже поставлено товар, і вимагати поставки товару, за який відповідач вже повернув сплачені кошти.

Судова колегія вважає необґрунтованими та відхиляє доводи скаржника про те, що сторони уклали договір в розумінні ЦК України, який породив у відповідача грошове зобов'язання в разі невиконання сторонами договору поставки з його вини, вимагаючи стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Водночас, в Постанові Верховного Суду України від 15 жовтня 2013 року по справі № 3-30гс13, зокрема зазначено, що застосування судами частини другої статті 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача суми індексу інфляції та трьох процентів річних є помилковим, оскільки стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором на поставку природного газу, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні статті 625 ЦК України.

Отже, судова колегія дійшла висновку, що нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних на вимоги про повернення суми передплати є безпідставними, оскільки такі вимоги не є грошовим зобов'язанням, як вірно зазначено судом першої інстанції.

Також колегія суддів вважає обґрунтованим стягнення 45000 грн. штрафу з відповідача, відмовивши в задоволенні заяви про застосування спеціальної позовної давності.

Судовою колегією перевірено розрахунок штрафу, який розраховується в розмірі 30% від загальної початкової вартості непоставленого товару. Оскільки в строк, визначений договором, відповідач не поставив весь товар, тому штраф 30% слід вираховувати з суми 450 000 грн., що складає 135 000 грн. - 90 000 грн. сплачених відповідачем = 45 000 грн.

Суд першої інстанції вірно визначив, що право на нарахування штрафних санкцій виникло у Позивача з 01 серпня 2013 року, а звернувся Позивач до суду 27 листопада 2014 року (тобто майже через 16 місяців).

Разом з тим, відповідачем вчинені дії щодо визнання боргу, здійсненням часткової оплати штрафних санкцій в розмірі 90000 грн. 18.02.2014 року. по платіжному дорученню № 2143.

Отже, суд дійшов обґрунтованих висновків про те, що строк позовної давності по сплаті штрафу слід розраховувати з 18.02.2014 року, а позивач звернувся з цим позовом до суду 27.11.2014 року, отже в межах строку позовної давності, а тому позовні вимоги в частині стягнення 45000 грн. штрафу правомірно задоволено.

Судова колегія відхиляє доводи СГ ТОВ «Агрофірма Чорноморська» про те, що штраф не є обов'язком особи в розумінні ст.264 ЦК України, а лише видом неустойки за порушення зобов'язання, на яке розповсюджується позовна давність в один рік, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Такими діями можуть бути будь-які дії боржника, які свідчать, що боржник визнав себе зобов'язаною особою по відношенню до кредитора. Зокрема, до дій які свідчать про визнання боргу можуть відноситися: повне або часткове визнання претензії, часткове погашення самим боржником чи за його згодою іншою особою основного боргу і (або) неустойки, сплата процентів по основному боргу; прохання про відстрочку виконання.

Аналогічну правову позицію викладено у листі Вищого господарського суду України від 07.04.2008, № 01-8/211 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України".

Отже, враховуючи викладене, оскільки обов'язок сплатити штраф визначений умовами укладеного між сторонами договору, часткова оплата штрафу свідчить про його визнання відповідачем. При цьому, обов'язок сплатити неустойку за невиконання зобов'язання також є зобов'язанням, на яке розповсюджується приписи ст.264 ЦК України.

За таких обставин, підсумовуючи вищевикладене, оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції і не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення господарського суду, апеляційний господарський суд вважає, що оскаржуване судове рішення прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, а тому підстави, передбачені ст. 104 ГПК України, для зміни або скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції - відсутні.

У зв'язку з викладеним, оскаржуване судове рішення господарського суду Одеської області від 11 лютого 2015 року по справі № 916/4791/14 слід залишити без змін, а апеляційні скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Чорноморська» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроінвестгруп» - без задоволення.

Керуючись ст.99, п.1 ст.103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Чорноморська» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроінвестгруп» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 11 лютого 2015 року по справі № 916/4791/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до ВГСУ.

Повний текст постанови підписаний 22.04.2015 року

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя В.В. Шевченко

Суддя Н.В. Ліпчанська