РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2015Справа №910/4278/15-г
Суддя Отрош І.М., розглянувши матеріали справи

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Трейдінг»
доДержавного підприємства «Вугілля України»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача
Міністерство енергетики та вугільної промисловості України
провизнання додатків та додаткових угод до договору недійсними
Представники сторін:

від позивача: Ясиненко Д.В. - представник за довіреністю б/н від 26.01.2015;

від відповідача: Андрусенко Ю.С. - представник за довіреністю № 30-12/2-Д від 30.12.2014;

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Притула Г.Ю. - представник за довіреністю № 24/2015 від 19.02.2014

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

23.02.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Трейдінг» з вимогами до Державного підприємства «Вугілля України» про визнання укладених між сторонами Додаткової угоди № 15-04/14 до Договору та Додатку № 16 до Договору від 15.04.2014; Додатку № 7 до Договору та Додатку № 18 до Договору від 30.04.2014; Додатку № 19 до Договору від 13.05.2014; Додаткової угоди № 21-05/14 до Договору від 21.05.2014; Додатку № 22 до Договору від 23.05.2014; Додаткової угоди № 23-06/14 до Договору від 23.06.2014; Додаткової угоди № 24-06/14 від 24.06.2014 до Додатку № 19 від 23.05.2014, Додаткової угоди № 24-06/14 від 24.06.2014 до Додатку № 21 від 23.05.2014 та Додаткової угоди № 24-06/14 від 24.06.2014 до Додатку № 20 від 23.05.2014; Додатку № 23 до Договору від 30.06.2014; Додатку № 24 до Договору від 26.07.2014; Додатку № 27-1 до Договору від 15.08.2014; Додатку № 25-1 до Договору від 01.09.2014, Додатку № 26-1 до Договору від 01.09.2014, Додатку № 28-1 до Договору від 01.09.2014 та Додатку № 29-1 до Договору від 01.09.2014; Додатку № 30-1 до Договору від 01.10.2014 та Додатку № 31-1 до Договору від 01.10.2014; Додатку № 32-1 до Договору від 04.11.2014; Додатку № 33-1 до Договору від 07.11.2014; Додатку № 34-1 до Договору від 12.11.2014; Додаткової угоди № 13-11/14 від 13.11.2014 до Додатку № 33-1 від 07.11.2014 та Додаткової угоди № 05-11/14 до Договору від 14.11.2014 недійсними.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав на те, що вказані додатки та додаткові угоди до Договору поставки вугілля № 278/3 від 27.12.2012 з боку відповідача підписані виконуючим обов'язки Генерального директора Стародубцевим С.В., який не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на вчинення вказаних правочинів, оскільки його призначення на посаду виконуючого обов'язки Генерального директора Державного підприємства «Вугілля України» суперечило вимогам та порядку, передбачених Статутом відповідача, з огляду на що вищеперелічені правочини, вчинені Стародубцевим С.В., мають бути визнані недійсними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2015 порушено провадження у справі № 910/4278/15-г; залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Міністерство енергетики та вугільної промисловості України; розгляд справи призначено на 16.03.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.03.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 30.03.2015.

30.03.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що Стародубцева С.В. було призначено на посаду виконуючого обов'язки Генерального директора Державного підприємства «Вугілля України» наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 10.04.2014 № 55-к/к, а тому він був наділений достатнім обсягом цивільної дієздатності на укладення оспорюваних правочинів, укладених в період з 15.04.2014 по 14.11.2014. Крім того, відповідач зауважив, що позивачем та відповідачем фактично виконувалися оспорювані правочини, що підтверджується актами приймання-передачі вугільної продукції за період з квітня по грудень 2014 року, які підписані та скріплені печатками уповноваженими представниками сторін.

У судовому засіданні 30.03.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 03.04.2015.

02.04.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові заперечення на відзив відповідача, в яких позивач зазначив, що Державне підприємство «Вугілля України» належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, а отже, для призначення керівника відповідача мав бути оголошений та проведений конкурсний відбір у порядку, строки та на умовах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2008 № 777 «Про проведення конкурсного відбору керівників держаних суб'єктів господарювання», а результати такого конкурсу повинні були бути оприлюднені на офіційному сайті Мінпаливенерго.

02.04.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшли письмові пояснення, в яких Міністерство енергетики та вугільної промисловості України. зокрема, зазначило, що в силу положень статті 8 Цивільного кодексу України та у зв'язку з відсутністю нормативного врегулювання порядку призначення на посаду виконуючого обов'язки керівника, призначення на посаду виконуючого обов'язки Генерального директора Державного підприємства «Вугілля України» Стародубцева С.В. відбулось в тому ж порядку, що і призначення керівника.

У судовому засіданні 03.04.2015 представник відповідача подав клопотання про витребування доказів, відповідно до якого просив суд витребувати від Міністерства енергетики та вугільної промисловості України результати конкурсного відбору, на підставі якого Стародубцева С.В. було фактично призначено керівником Державного підприємства «Вугілля України».

За змістом ст. 38 ГПК України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується, обставини, що перешкоджають його наданню, підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація, обставини, які може підтвердити цей доказ.

З огляду на те, що відповідачем у клопотанні про витребування доказів не наведено підстав, з яких випливає, що Міністерство енергетики та вугільної промисловості України має результати конкурсного відбору, які позивач просить суд витребувати, та не обґрунтовано значення вказаних результатів конкурсу (у випадку його проведення) для вирішення справи, суд відмовив Товариству з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Трейдінг» у задоволенні клопотання про витребування доказів.

У судовому засіданні 03.04.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 10.04.2015.

10.04.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшли додаткові письмові пояснення, в яких Міністерство енергетики та вугільної промисловості України зауважило, що всі ті обставини, на які посилається позивач у позовній заяві, та які, на його думку, є підставами для визнання оспорюваних правочинів недійсними, не свідчать про те, що Стародубцев С.В. не мав достатнього обсягу цивільної дієздатності при вчиненні оспорюваних правочинів, оскільки наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 10.04.2014 № 55-к/к про призначення Стародубцева С.В. на посаду виконуючого обов'язки Генерального директора Державного підприємства «Вугілля України», на підставі якого у Стародубцева С.В. виник достатній обсяг цивільної дієздатності для укладення додаткових угод та додатків, визнання недійсними яких є предметом спору, є на даний момент чинним та позивачем не оскаржувався.

У судовому засіданні 10.04.2015 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому, зокрема, зазначив, що на дату призначення Стародубцева С.В. на посаду виконуючого обов'язки Генерального директора Державного підприємства «Вугілля України» не існувало обов'язку проводити конкурсний відбір на вказану посаду, а тому посилання позивача на постанову Кабінету Міністрів України від 03.09.2008 № 777 «Про проведення конкурсного відбору керівників держаних суб'єктів господарювання» є необґрунтованим.

У судовому засіданні 10.04.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 20.04.2015.

17.04.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові заперечення на відзив відповідача та на додаткові письмові пояснення третьої особи, які суд долучив до матеріалів справи.

У судовому засіданні 20.04.2015 представник позивача надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідача та третьої особи у судовому засіданні 20.04.2015 надали усні пояснення по суті спору; проти задоволення позову заперечили.

У судовому засіданні 20.04.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

27.12.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Трейдінг» (покупець) та Державним підприємством «Вугілля України» (постачальник) укладено Договір поставки вугілля № 278/3, відповідно до умов якого постачальник поставляє покупцю вугільну продукцію в асортименті, по реквізитах та за якісними характеристиками, приведеними в Договорі.

Відповідно до п. 9.3 Договору, додаткові угоди та додатки до Договору, підписані сторонами та скріплені їх печатками, є невід'ємними частинами Договору.

Так, надалі між сторонами було укладено ряд додаткових угод та додатків до Договору поставки вугілля № 178/3 від 27.12.2012.

Зокрема, 15.04.2014 сторони уклали Додаткову угоду № 15-04/14 до Договору та Додаток № 16 до Договору; 30.04.2014 - Додаток № 7 до Договору та Додаток № 18 до Договору; 13.05.2014 - Додаток № 19 до Договору; 21.05.2014 - Додаткову угоду № 21-05/14 до Договору; 23.05.2014 - Додаток № 22 до Договору; 23.06.2014 - Додаткову угоду № 23-06/14 до Договору; 24.06.2014 - Додаткову угоду № 24-06/14 до Додатку № 19 від 23.05.2014, Додаткову угоду № 24-06/14 до Додатку № 21 від 23.05.2014 та Додаткову угоду № 24-06/14 до Додатку № 20 від 23.05.2014; 30.06.2014 - Додаток № 23 до Договору; 26.07.2014 - Додаток № 24 до Договору; 15.08.2014 - Додаток № 27-1 до Договору; 01.09.2014 - Додаток № 25-1 до Договору, Додаток № 26-1 до Договору, Додаток № 28-1 до Договору та Додаток № 29-1 до Договору; 01.10.2014 - Додаток № 30-1 до Договору та Додаток № 31-1 до Договору; 04.11.2014 - Додаток № 32-1 до Договору; 07.11.2014 - Додаток № 33-1 до Договору; 12.11.2014 - Додаток № 34-1 до Договору; 13.11.2014 - Додаткову угоду № 13-11/14 до Додатку № 33-1 від 07.11.2014 та 14.11.2014 - Додаткову угоду № 05-11/14 до Договору.

Звертаючись із позовом до суду позивач вказав на те, що вказані додатки та додаткові угоди до Договору поставки вугілля № 178/3 від 27.12.2012 з боку відповідача підписані виконуючим обов'язки Генерального директора Стародубцевим С.В., який не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на вчинення вказаних правочинів, оскільки його призначення на посаду виконуючого обов'язки Генерального директора Державного підприємства «Вугілля України» суперечило вимогам та порядку, передбачених Статутом відповідача, з огляду на що вищевикладені правочини, вчинені Стародубцевим С.В., мають бути визнані недійсними.

Зокрема, у позовній заяві позивач наголосив на тому, що в порушення положень п. 6.5 Статуту Державного підприємства «Вугілля України», Стародубцев С.В. до призначення на посаду виконуючого обов'язки Генерального директора відповідача не був ані заступником Генерального директора, ані іншою посадовою особою із числа керівного складу.

Крім того, позивач зазначив, що п. 6.5 Статуту Державного підприємства «Вугілля України» має вичерпний перелік підстав для призначення виконуючого обов'язки Генерального директора, і вказаним пунктом Статуту не передбачено призначення на посаду виконуючого обов'язки Генерального директору саме до призначення керівника в установленому порядку.

Також, позивач наголосив на тому, що Міністерство енергетики та вугільної промисловості діє на підставі Положення про Міністерство енергетики та вугільної промисловості, в якому не передбачено права Міністра призначати виконуючим обов'язки керівників державних підприємств, як це зазначено у наказі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 10.04.2014 № 55-к/к про призначення на посаду Стародубцева С.В.; при цьому позивач звернув увагу на те, що пунктом 6.5 Статуту відповідача Уповноважений орган управління наділений правом погоджувати кандидатуру виконуючого обов'язки Генерального директора, а не призначати його.

Разом з тим, позивач зауважив, що як вбачається із п. 6.5 Статуту відповідача, наказ на призначення виконуючого обов'язки Генерального директора повинен підписуватися виключно Генеральним директором, тоді як наказ від 11.04.2014 № 33-к про те, що Стародубцев С.В. приступає до виконання обов'язків виконуючого обов'язки Генерального директора, підписаний самим Стародубцевим С.В.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до п. 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до Статуту Державного підприємства «Вугілля України», воно засноване на державній власності згідно з наказом Міністерства палива та енергетики України від 14.11.2003 № 669 та належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України відповідно до Указу Президента України від 09.12.2010 № 1085/2010 «Про оптимізацію системи централізованих органів виконавчої влади».

Відповідно до п.п. 6.1, 6.2 Статуту Державного підприємства «Вугілля України», управління підприємством здійснює Генеральний директор (керівник), який призначається на посаду і звільняється з посади Уповноваженим органом управління у порядку передбаченому чинним законодавством України; контракт (трудовий договір) з керівником підприємства укладає Міністр енергетики та вугільної промисловості України в установленому чинним законодавством України порядку.

Пунктом 6.5 Статуту визначено, що у разі відсутності керівника підприємства (відпустки, відрядження, тимчасової непрацездатності), його обов'язки виконує один із заступників керівника або інша посадова особа із числа керівного складу підприємства, призначена наказом керівника виключно після погодження з уповноваженим органом управління.

Згідно з п. 8.1.1 Статуту, до компетенції Уповноваженого органу управління щодо управління підприємством належить прийняття рішень щодо, зокрема, призначення на посаду керівника підприємства.

Судом встановлено, що наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 10.04.2014 № 55-к/к Стародубцева Сергія Володимировича призначено 11.04.2014 виконуючим обов'язки Генерального директора Державного підприємства «Вугілля України» за його згодою, до призначення керівника цього підприємства в установленому порядку.

Наказом від 11.04.2014 № 33-к Стародубцев Сергій Володимирович приступив до виконання обов'язків виконуючого обов'язки Генерального директора Державного підприємства «Вугілля України» з 11.04.2014.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім, зокрема, інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.

Відповідно до п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, з урахуванням приписів статей 1, 12 Господарського процесуального кодексу України справи зі спорів, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, розглядаються господарськими судами за одночасної наявності двох умов: якщо ці спори виникають з цивільних (частина перша статті 1 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України) або господарських (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України) відносин, у тому числі з корпоративних, та суб'єктний склад сторін спору відповідає вимогам статті 1 ГПК).

Суд зазначає, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Трейдінг» до Державного підприємства «Вугілля України» про визнання додаткових угод та додатків до Договору поставки вугілля № 178/3 від 27.12.2012 у зв'язку з тим, що виконуючий обов'язки Генерального директора відповідача Стародубцев С.В. не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для вчинення оспорюваних правочинів є підвідомчим господарському суду.

Разом з тим, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 10.04.2014 № 55-к/к, яким було призначено на посаду виконуючого обов'язки Генерального директора Державного підприємства «Вугілля України» - Стародубцева С.В., та який, на думку позивача, суперечить положенням чинного законодавства України та Статуту відповідача.

Однак, суд зазначає, що всі ті обставини, на які посилається позивач та які, на його думку, є підставами для визнання оспорюваних правочинів недійними, а саме щодо порядку призначення Стародубцева С.В. на посаду виконуючого обов'язки Генерального директора Державного підприємства «Вугілля України», не спростовують факту достатнього обсягу цивільної дієздатності Стародубцева С.В. на вчинення оспорюваних правочинів.

Суд наголошує на тому, що обсяг цивільної дієздатності Стародубцева С.В. визначений на підставі наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 10.04.2014 № 55-к/к, яким його призначено на посаду виконуючого обов'язки Генерального директора Державного підприємства «Вугілля України».

Наразі, позивачем не надано суду доказів того, що вказаний наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 10.04.2014 № 55-к/к визнано судом незаконним (протиправним) та скасовано.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Судом встановлено, що відповідно до спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 20160145 від 24.02.2015 керівником Державного підприємства «Вугілля України» є Стародубцев С.В.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

У своїх доводах, викладених у відзиві на позовну заяву і письмових поясненнях, уповноважений представник відповідача Прутас В.О. (довіреність № 30-12/4-Д від 13.12.2014) заперечує проти позовних вимог та зазначає, що оспорювані правочини визнаються відповідачем - Державним підприємством «Вугілля України», з огляду на що навіть у випадку укладення оспорюваних правочинів неуповноваженим представником відповідача, наразі відсутні підстави для визнання їх недійсними, оскільки відповідач схвалює їх у повному обсязі.

Крім того, у якості доказів схвалення відповідачем оспорюваних правочинів представником відповідача долучено до матеріалів справи копії актів приймання-передачі вугільної продукції за період з 30.04.2014 по 21.01.2015 та акти звіряння кількості та якості за період з квітня 2014 року по січень 2015 року, які підписані уповноваженим представником відповідача, що також свідчить про схвалення оспорюваних правочинів відповідачем.

Також суд зазначає, що статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладені норми чинного законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Однак, позивачем не доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів відповідачем, зокрема не обґрунтовано, яким чином укладення оспорюваних правочинів неуповноваженим представником відповідача (навіть у випадку встановлення такого факту) може порушити права позивача, який уклав відповідні договори відповідно до вимог законодавства.

Інші доводи позивача, викладені у запереченнях на відзив, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та встановленими фактичними обставинами справи.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності підстав для визнання оспорюваних додатків та додаткових угод до Договору поставки вугілля № 278/3 від 27.12.2012 недійсними, у зв'язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 27.04.2015

Суддя І.М. Отрош