КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2015 р. Справа№ 910/21675/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - Зозуля О.Б., довіреність № 77/13 від 07.12.2014;

від відповідача - Козлов О.О., довіреність № 91/2015/01/23 від 23.01.2015,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна інвестиційно-лізингова компанія" на рішення господарського суду міста Києва від 24.12.2014 у справі № 910/21675/14 (суддя Літвінова М.Є.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна інвестиційно-лізингова компанія" до публічного акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення 897 689,03 грн. безпідставно набутих коштів.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна інвестиційно-лізингова компанія" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення 897 689,03 грн. безпідставно набутих коштів.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.12.2014 у справі № 910/21675/14 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд першої інстанції дійшовши висновку про те, що кошти, які ТОВ "Міжрегіональна інвестиційно-лізингова компанія" просить стягнути з ПАТ "Київенерго", отримано останнім як оплату за послуги, які надавались за договором, то їх набуто за наявності правової підстави, а тому відповідно не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 24.12.2014 у справі № 910/21675/14 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що ним фактично здійснювалась оплата за тарифом, який не відповідає законодавству, а отже зазначені кошти є безпідставно набутими відповідачем.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні 20.04.2015 надав пояснення, якими підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до договорів безоплатної передачі (дарування): від 25.02.2005 та від 01.04.2005 позивачу передано у власність нежилі приміщення ІІ поверху будівлі корпусу № 8-А, загальною площею 1 600,7 кв.м, що складають 33/100 частин від будівлі корпусу 8-А загальною площею 4 861,3 кв.м, за адресою: вул. Сім'ї Хохлових, 8-А.

Згідно з реєстраційним посвідченням № 002932 Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, виданим 09.03.2005, за позивачем на праві приватної власності зареєстровані нежилі приміщення загальною площею 1 600,7 кв.м, що складають 33/100 частин від будівлі корпусу 8-А загальною площею 4 861,3 кв.м, за адресою: вул. Сім'ї Хохлових, 8-А.

Між відповідачем (постачальник) та позивачем (споживач) 11.07.2006 укладено договір про постачання електричної енергії № 708510, відповідно до якого постачальник постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до Договору, що є невід'ємною його частиною.

Додатком 4А до Договору для адмінбудинків на вул. Сім'ї Хохлових, 8-А в м. Києві, встановлено 7 групу споживачів.

Відповідно до акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 11.04.2006, затвердженого Розпорядженням Шевченківської РДА від 01.09.2006 № 1396, прийнято в експлуатацію перепланування приміщень другого та третього поверхів корпусу № 8-А на вул. С. Хохлових, 8 у Шевченківському районі м. Києва під житлові.

У травні 2014 ТОВ "Міжрегіональна інвестиційно-лізингова компанія" звернулось до ПАТ "Київенерго" з листом № 33/14 від 26.05.2014 про зміну тарифу.

Сторонами договору 22.05.2014 підписано новий додаток №4А до договору, відповідно до якого було погоджено, що приміщення за адресою: м. Київ, вул. С.Хохлових, 8 віднесені до категорії "житлових".

Позивач, звертаючись з позовом до суду, зазначав, що протягом трирічного періоду ним оплачувались послуги за тарифом для нежитлових приміщень, тоді як він мав сплачувати за тарифами для житлових, розмір яких є значно меншим.

Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідача суму переплати, що була ним здійснена за зазначений трирічний період у розмірі 897 689,03 грн., як безпідставно набуті кошти, посилаючись на ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212

Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 Цивільного кодексу України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання).

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як свідчать матеріали даної справи, відповідач набув грошові кошти за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

За таких обставин, враховуючи, що доказів визнання укладеного правочинну недійсним або його розірвання не надано, суд першої iнстанцiї дійшов вірного висновку про необгрунтованість посилань позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 Цивільного кодексу України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог.

Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд України, зокрема, в постанові від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13.

Зміна умов договору в частині розміру оплати відбулась 22.05.2014 підписанням сторонами Додатку 4А.

При внесенні вказаних змін сторони не зазначили, що вони застосовуються до правовідносин, що існували раніше.

З цього моменту відповідач має сплачувати за зміненим тарифом. Здійснені ж ним до цього оплати, що відповідали чинним на той час положенням договору, не можна вважати безпідставно набутими коштами.

З огляду на викладене, місцевим господарським судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Стосовно заяви відповідача про сплив позовної давності щодо заявлених у даній справі вимог, слід зазначити наступне.

За змістом статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" перш ніж застосувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки, у межах розгляду даної господарської справи, судом встановлено, що відсутні підстави для витребування у відповідача коштів, як безпідставно набутих, заява відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна інвестиційно-лізингова компанія" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 24.12.2014 у справі № 910/21675/14 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Матеріали справи № 910/21675/14 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко