РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2015Справа №910/3498/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БМБ Бленд»

До 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Рихальський завод сухого молока» (далі - відповідач-1)

2. Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім «Молочна країна» (далі - відповідач-2)

Про визнання договору недійсним

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

від позивача: Іліка Н.І. - представник за довіреністю № 266 від 24.10.2014 р.

від відповідача-1: Іщенко Д.С. - представник за довіреністю № б/н від 24.09.2014 р.

від відповідача-2 : Іщенко Д.С. - представник за довіреністю № б/н від 09.09.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «БМБ Бленд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рихальський завод сухого молока» та до Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім «Молочна країна» про визнання недійсним Договору купівлі-продажу права вимоги № б/н від 05.11.2014 р., який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рихальський завод сухого молока» та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім «Молочна країна».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2015 р. порушено провадження у справі № 910/3498/15-г; розгляд справи призначено на 12.03.2015 р., зобов'язано сторін надати суду певні документи.

У судовому засіданні 12.03.2015 р. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 14.04.2015 р.

У судовому засіданні 14.04.2015 р. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 22.04.2015 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2015 р. керуючись ст. 69 ГПК України продовжено строк вирішення спору в справі № 910/3498/15-г на п'ятнадцять днів.

Представник позивача в судовому засіданні 22.04.2015 р. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні 22.04.2015 р. проти позову заперечив.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/3498/15-г.

У судовому засіданні 22.04.2015. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05 листопада 2014 р. між ТОВ «Рихальський завод сухого молока» (надалі - Новий кредитор, відповідач-1) та ТОВ «Торговий дім «Молочна країна» (надалі - Первісний кредитор, відповідач-2) було укладено в порядку ст. 512-519, ч. 3 ст. 656 ЦК України, ст. 195 ГК України Договір купівлі-продажу права вимоги (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, Первісний кредитор в повному обсязі відступає, а Новий кредитор набуває право вимоги належне відповідачу-2 до ТОВ «БМБ Бленд» (надалі - Боржник, позивач) за укладеним між відповідачем-2 та позивачем Договором № 28 від 04.03.2013 р. (надалі - Договір № 28, основний Договір) та видатковими накладними № РН-0001554, № РН-0001575, № РН-0001619, № РН-0001657, № РН-0001690, № РН-0001692, № РН-0001715, № РН-0001740, № РН-0001764, № РН-0001765, № РН-0001809, № РН-0001821, № РН-0001849, № РН-0001897, № РН-0001906, № РН-0001931.

Пункт 1.2. Договору передбачає, що до відповідача-1 переходять всі права відповідача-2 за Договором № 28 в обсязі і на умовах, що існували на момент укладення Договору, зокрема, але не виключно право вимоги від Боржника сплатити 106 331 (сто шість тисяч триста тридцять одна) грн. 00 коп. вартості неоплаченого на момент підписання даного Договору товару, що поставлений за Договором № 28, а також річних, інфляційних втрат, неустойки (пеня, штраф), збитків заподіяних неналежним виконанням Договору № 28.

Згідно п. 1.3. Договору, право вимоги за цим договором переходить від первісного кредитора до нового кредитора в момент підписання цього договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору, до Нового кредитора переходять всі права Первісного кредитора за основними договорами та видатковими накладними в обсязі і на умовах, що існували на момент укладення даного Договору, зокрема, але не виключно право вимагати від Боржника сплатити 106 331 (сто шість тисяч триста тридцять одна) грн. 00 коп. вартості неоплаченого на момент підписання даного Договору товару, що поставлений за основним Договором та вказаний у п. 1.1. цього Договору, видатковими накладними, а також річних, інфляційних втрат, неустойки (пеня, штраф), збитків заподіяних неналежним виконанням основного Договору.

Згідно з п. 3.2. Договору, з моменту набрання чинності цим Договором незалежно від виконання Боржником його обов'язків перед Новим кредитором у Первісного кредитора виникає право вимоги до Нового кредитора сплати суми, вказаної у п. 2.1. цього Договору, а Новий кредитор зобов'язаний перерахувати цю суму на розрахунковий рахунок Первісного кредитора протягом десяти календарних днів із дня набрання чинності цим Договором.

Пунктом 4.1. Договору визначено, що Первісний кредитор зобов'язаний передати Новому кредитору оригінали документів, що підтверджують право вимоги до Боржника, протягом трьох робочих днів з моменту підписання цього Договору.

У відповідності до пункту 4.2. Договору, Первісний кредитор зобов'язаний шляхом відправки цінного листа з описом вкладення повідомити Боржника про відступлення права вимоги за цим Договором Новому кредитору.

Пунктом 6.1. Договору визначено, що даний Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін.

На думку позивача, оскільки відповідач-2 передав відповідачу-1 право вимоги боргу до позивача за Договором № 28, а також річних, інфляційних втрат, неустойки (пеня, штраф), збитків заподіяних неналежним виконанням, а натомість отримав грошові кошти через десять днів після підписання Договору, то даний Договір є договором факторингу, а не купівлі-продажу права вимоги.

Відповідно до п.1. ч. 1. ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частина 1 статті 1077 ЦК України передбачає, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Пунктом 1 Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 352 від 06.02.2104 р., зареєстрованого Міністерством юстиції України 03.03.2014 р. №342/25119 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» встановлено, що до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів):

- фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги;

- набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення;

- отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Відповідно до умов Договору відповідач-1 профінансував відповідача-2, а відповідач-2 відступив відповідачу-1 право грошової вимоги до позивача.

Платою відповідача-2 за одержані грошові кошти, у даному випадку, на думку позивача, було відступлення права вимоги річних, інфляційних втрат, неустойки (пеня, штраф), збитків заподіяних неналежним виконанням Договору № 28.

Оскільки, відбулось отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, так як відповідач-1 передав відповідачу-2 106 331,00 грн., а отримав, у свою чергу, не тільки право вимагати чисту суму боргу 106 331,00 грн. у позивача, а ще й додаткові платежі у вигляді пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних втрат, в якості оплати (дисконтування суми боргу).

Фактично, за твердженням позивача, визначення розміру плати за фінансування відповідача-2 вже відбулось, оскільки відповідач-1 пред'явив позов до позивача про стягнення суми боргу у розмірі 106 331,00 грн., а також стягнення пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних втрат в сумі 26 180,08 грн.

Таким чином, оспорюваний Договір має всі ознаки договору факторингу, а тому за своєю правовою природою не може бути договором відступлення права вимоги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг) розглядається як кредитна операція.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає, що факторинг вважається фінансовою послугою (підпункт 11 пункту 1 статті 4 Закону).

Пункт 5 ч. 1 ст. 5 зазначеного закону передбачає, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою одержання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Частиною 3 статті 1079 Цивільного кодексу України визначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст.9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності: із надання фінансових послуг.

Отже, на думку позивача, укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 Договір купівлі-продажу права вимоги від 05.11.2014 р., є договором факторингу.

За таких обставин, Товариство з обмеженою відповідальністю «БМБ Бленд» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рихальський завод сухого молока» та Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім «Молочна країна» про визнання недійсним Договору купівлі-продажу права вимоги № б/н від 05.11.2014 р., який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рихальський завод сухого молока» та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім «Молочна країна».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В силу ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу.

Договір може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. При цьому суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з п. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонами результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У відповідності до п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оспорюваний Договір купівлі-продажу права вимоги № б/н від 05.11.2014 р., який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рихальський завод сухого молока» та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім «Молочна країна», з огляду на те, що він був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема, сплати неоплаченого товару.

В обґрунтування позову ТОВ «БМБ Бленд» зазначає, що договір від 05.11.2014 року купівлі продажу права вимоги за основним боргом підпадає під визначення фінансової послуги факторингу, а тому ТОВ «Рихальський завод сухого молока» мав обов'язково мати ліцензію для здійснення даного виду діяльності.

Дані твердження позивача спростовуються наступним.

В преамбулі Договору купівлі-продажу права вимоги від 5 листопада 2014 року зазначено, що сторони укладають Договір на підставі статей 512-519, ч. 3 ст. 656 Цивільного кодексу України, тобто керуються нормами, які регулюють відносини в сфері заміни кредитора у зобов'язанні.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Таким чином, якщо відступлення права вимоги має оплатний характер то до даного договору застосовуються положення Цивільного кодексу України про купівлю-продаж.

Договір купівлі-продажу права вимоги від 5 листопада 2014 року має оплатний характер, про що вказано у п. 2.1. даного Договору.

Отже, відносини, які виникли при укладанні продажу права вимоги від 5 листопада 2014 року регулюються нормами статей 512-519, ч. 3 ст. 625 ЦК України.

Враховуючи викладене вище, посилання ТОВ «БМБ Бленд» про те, що договір купівлі-продажу права вимоги від 5 листопада 2014 року підпадає під визначення фінансової послуги факторингу ґрунтуються лише на припущеннях самого скаржника та не можуть бути покладені в основу рішення суду.

Вищезазначена обставина була встановлена та спростовано твердження ТОВ «БМБ Бленд» щодо недійсності спірного договору в постанові Київського апеляційного господарського суду від 10.03.2015 р. у справі № 911/5085/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рихальський завод сухого молока до Товариства з обмеженою відповідальністю «БМБ Бленд» про стягнення 132 511,08 грн.

У відповідності до частини 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Згідно з п. 4 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України № 02-5/215 від 01.04.1994 року «Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди» відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України, преюдиціальне значення для господарського суду мають вирок суду з кримінальної справи, що набрав законної сили, щодо певних подій та ким вони вчинені або рішення суду з цивільної справи, що набрало законної сили, щодо фактів, які встановлені судом. В інших випадках питання щодо вини конкретних осіб вирішується господарським судом самостійно за результатами дослідження всіх обставин та матеріалів справ, у тому числі матеріалів слідчих органів.

Факти, які встановлені у постанові Київського апеляційного господарського суду від 10.03.2015 р. у справі № 911/5085/14, у відповідності до статті 35 Господарського процесуального кодексу України, мають преюдиціальне значення.

Крім того, аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України в справі № 922/1324/14 від 23.09.2014 р., № 922/1323/14 від 19.08.2014 р., № 910/12310/14 від 30.03.2015 р.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, оцінивши всі надані учасниками судового процесу докази, документи та пояснення в їх сукупності, Господарський суд м. Києва дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «БММ Бленд» про визнання Договору купівлі-продажу права вимоги від 5 листопада 2014 року, у зв'язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 27.04.2015 р.

Суддя Т.М. Ващенко