ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"24" квітня 2015 р. Справа № 916/422/15-г

Господарський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Волкова Р.В.,

суддя Цісельський О.В.,

суддя Щавинська Ю.М.,

при секретарі судового засідання Кришталь Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом Ізмаїльського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Ізмаїльської міської ради, Одеська обл., м. Ізмаїл,

до відповідача Приватного підприємства «Оліяр», Львівська обл., с. Ставчани,

про стягнення збитків в розмірі 35838,09 гривень

за участю:

представника прокуратури Котюха С.А. за посвідченням,

представника позивача Зятькової К.Б. за довіреністю,

представника відповідача Куспись Є.А. за довіреністю, -

ВСТАНОВИВ:

Ізмаїльський міжрайонний прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Ізмаїльської міської ради з позовом до відповідача Приватного підприємства «Оліяр» про стягнення збитків в розмірі 35838,09 гривень.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на рішення Ізмаїльської міської ради № 2443-V від 21.08.2009 року, яким відповідачеві надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4422 га у довгострокову оренду терміном на 49 років для експлуатації та обслуговування адміністративно-офісної будівлі у м. Ізмаїл за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, Болградське шосе, 8-е. Також посилається на тимчасовий договір оренди земельної ділянки від 02.02.2010 року, укладений між міською радою та відповідачем, згідно до умов якого останній зобов'язаний щомісячно вносити плату за землю у розмірі 3% від нормативно-грошової оцінки землі в рік за тимчасове користування земельною ділянкою загальною площею 0,4422 га. Позивач зазначає, що відповідач в період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року використовував зазначену земельну ділянку без правовстановлюючих документів, чим, за думкою позивача, місцевому бюджету завдаються збитки у вигляді неодержаного доходу у зв'язку із ненадходженням орендних платежів у розмірі, встановленому чинним законодавством.

Відповідач надав суду заперечення на позовну заяву (а.с. 87-88) та додаткові заперечення на позовну заяву (а.с. 160-161), в яких позовні вимоги не визнав. Зазначив, що договір від 02.02.2010 року, на який посилається позивач, не є договором оренди, а є договором сплати орендної плати за користування земельною ділянкою. Крім того зазначив, що даний договір підписано від імені відповідача невідомою особою, яка не мала на це повноважень. Також вважає, що позивачем не доведено наявність майнової шкоди. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач також посилається на сплату земельного податку за зазначену земельну ділянку, на підтвердження чого надав суду платіжні доручення за 2012-2013 роки. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 11.02.2015р. було задоволено клопотання відповідача Приватного підприємства "ОЛІЯР" про проведення судових засідань в режимі відеоконференції.

Ухвалою господарського суду від 02.03.2015р. на підставі довідки про автоматичний розподіл справ між суддями (повторний розподіл) від 02.03.2015р. згідно розпорядження керівника апарату суду №243 від 02.03.2015р. справу прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді Волкова Р.В., судді Цісельського О.В., судді Щавинської Ю.М.

Відповідно до положень ст. 77 ГПК України у судовому засіданні 15.04.2015р. оголошувалась перерва по 24.04.2015р.

В судовому засіданні від 24.04.2015р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Рішенням Ізмаїльської міської ради № 2443-V від 21.08.2009 року відповідачеві надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4422 га у довгострокову оренду терміном на 49 років для експлуатації та обслуговування адміністративно-офісної будівлі у м. Ізмаїл за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, Болградське шосе, 8-е (а.с. 22).

Відповідачеві на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2007 року належать 57/100 частин нежитлових будівель, розташованих за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, Болградське шосе, 8-е (а.с. 56).

Рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради № 102 від 30.01.2014 року створено комісію з питань визначення розміру та відшкодування збитків власникам землі.

04.04.2014 року на засіданні комісії було визначено, що розмір збитків, завданих власнику землі або землекористувачу відповідно до фактичного використання земельної ділянки, визначається відповідно до розрахунку розміру втрат місцевого бюджету, який проведений фінансовим управлінням Ізмаїльської міської ради, і складає 35838,09 гривень, про що було складено акт № 10 про визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 04.04.2014 року (а.с. 18-19).

Рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради № 375 від 23.04.2014 року затверджено акт № 10 про визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 04.04.2014 року (а.с. 17).

Відповідно до ч. ч. 6, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно до ст. 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок: а) вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом; б) тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання; в) встановлення обмежень щодо використання земельних ділянок; г) погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників; ґ) приведення сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у непридатний для використання стан; д) неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до ст. 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Позивачем надано суду копію договору сплати орендної плати за користування земельною ділянкою від 02.02.2010 року, укладеного між Ізмаїльською міською радою та відповідачем (а.с. 20). Суд не приймає до уваги посилання відповідача на відсутність повноважень на укладення зазначеного договору у Катамадзе І.Л., оскільки вони передбачені довіреністю ВМЕ № 750310 від 02.05.2009 року, наданою суду позивачем (а.с. 222).

Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,4422 га за адресою: м. Ізмаїл, Болградське шосе, 8-е, використовувалась відповідачем в період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року (про який зазначено в акті № 10 від 04.04.2014 року) без оформлення правовстановлюючих документів.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2.11-2.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» у застосуванні положень ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України щодо переходу права користування земельною ділянкою внаслідок переходу права на розташований на ній житловий будинок, будівлю, споруду господарським судам слід враховувати, що положення відповідних статей обох кодексів мають один і той же предмет регулювання, а тому підлягають застосуванню в сукупності.

Як роз'яснив Вищий господарський суд України у постанові Пленуму № 6 від 17.05.2011 року (пункт 3.1), відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки. Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки господарським судам необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. Господарським судам у вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

Суд враховує, що ст. 156 ЗК України містить вичерпний перелік підстав відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, зокрема, таку підставу як неодержання власником/землекористувачем доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки, що пов'язується позивачем саме з відшкодуванням збитків.

Крім того, згідно до п. 1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 284 від 19.04.1993 року, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Відповідно до п. 3 вищезазначеного Порядку, відшкодуванню підлягають: вартість житлових будинків, виробничих та інших будівель і споруд, включаючи незавершене будівництво; вартість плодоягідних та інших багаторічних насаджень; вартість лісових і дерево-чагарникових насаджень; вартість водних джерел (колодязів, ставків, водоймищ, свердловин тощо), зрошувальних і осушувальних систем, протиерозійних і протиселевих споруд; понесені витрати на поліпшення якості земель за період використання земельних ділянок з урахуванням економічних показників, на незавершене сільськогосподарське виробництво (оранка, внесення добрив, посів, інші види робіт), на розвідувальні та проектні роботи; інші збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. Неодержаний дохід - це дохід, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

Суд звертає увагу на те, що ст. 156 ЗК України не передбачено такої підстави настання цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам, у тому числі у вигляді неодержаних доходів, як неоформлення згідно із законом правовстановлюючих документів (договору оренди) фактичним землекористувачем.

Крім того, суд наголошує на тому, що предметом правового регулювання норм ст. ст. 156, 157 ЗК України та Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 року № 284, є відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, заподіяних внаслідок законного вилучення земельних ділянок на користь інших осіб, їх тимчасового зайняття такими користувачами та обумовленого цим неодержання власником (позивачем) доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Вказані правовідносини не слід ототожнювати з фактом зайняття земельної ділянки без належних правовстановлюючих документів на землю (абз. 16 ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель").

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Сума збитків, затверджених рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради № 375 від 23.04.2014 року, яку має сплатити відповідач, є наслідком умовного припущення про можливість отримання територіальною громадою в особі Ізмаїльської міської ради прибутку від одержання плати за землю у формі орендної плати, розмір якої обчислений, виходячи з площі земельної ділянки 0,4422 га та нормативної грошової оцінки 1 кв.м.

Позовні вимоги прокурора ґрунтуються виключно на спеціальному нормативному акті - Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 19.04.1993 року, оскільки розмір збитків розрахований за затвердженою формулою та щодо цього з боку позивача не вчинено будь-яких дій, спрямованих на доведення реального характеру збитків в такому розмірі.

На думку суду для застосування при визначенні розміру збитків приписів Порядку № 284, в даному спорі відсутня така ознака як тимчасове зайняття відповідачем земельної ділянки площею 0,4422 га по Болградському шосе, 8-е, у м. Ізмаїл, позаяк за наявності права власності на об'єкти нерухомого майна на ній відповідач набув право користування земельною ділянкою згідно до ст. 120 ЗК України. Відповідно, безпідставними є твердження прокурора, що міська рада тимчасово не використовує вказану земельну ділянку у зв'язку із неоформленням відповідачем права користування нею для обслуговування адміністративно-офісної будівлі, що є його власністю.

У пункті 3.8 Постанови Пленуму № 6 від 17.05.2011 року Вищий господарський суд роз'яснив наступне: вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок, будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення ст. 22 ЦК України та ч. 2 ст. 224 ГК України. Для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини). У розгляді таких справ господарські суди мають докладно з'ясовувати причини неоформлення чи несвоєчасного оформлення відповідного землекористування та обставини, пов'язані із вжиттям господарюючими суб'єктами усіх залежних від них заходів щодо одержання документів, які посвідчують право землекористування. При цьому суду слід враховувати вимоги ч. 2 ст. 120 ЗК України, якою передбачено, що у разі коли жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Якщо у розгляді справи буде з'ясовано обставини, зазначені в абз. 3 п.п. 3.4 п. 3 цієї постанови, і що суб'єкт господарювання вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім'я правовстановлюваних документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення.

З огляду на зазначену вище позицію Пленуму ВГС України, суд вважає, що позивачем не вживались заходи щодо своєчасного виявлення факту використання відповідачем земельної ділянки, наданої йому в оренду за рішенням міської ради від 08.07.2010 року.

Про це свідчить той факт, що перевірка дотримання відповідачем вимог земельного законодавства не проводилась, що є порушенням п. 2 рішення позивача № 2443-V від 21.08.2009 року, яким контроль за виконанням цього рішення покладено на постійну комісію з питань містобудування та землекористування. Рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради № 375 від 23.04.2014 року, яким затверджено акт № 10 про визначення та відшкодування збитків від 04.04.2014 року, прийнято більш ніж через чотири роки після ухвалення рішення про надання земельної ділянки в оренду.

Водночас, сума збитків, яку просить стягнути позивач, обґрунтовується умовним припущенням про можливість отримання ним прибутку в результаті випадкового збігу обставин. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку ще не є підставою для його стягнення. Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Для застосування такого виду відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Ізмаїльської міської ради № 2443-V від 21.08.2009 року не було визначено особу, яка мала стати ініціюючою стороною в укладанні договору оренди землі.

Відповідно до ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Загальний порядок укладення господарських договорів визначений ст. 181 ГК України.

Зокрема, проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

В разі, якщо сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, що призвело до виникнення спору, то відповідно до ст. 187 ГК України, такі спори розглядаються судом.

Суд приймає до уваги, що з матеріалів справи не вбачається та не доведено позивачем в судовому засіданні, що ним були вжиті всі заходи щодо укладення з відповідачем договору оренди земельної ділянки. Жодних інших дій зі сторони позивача з врегулювання правовідносин у спірному землекористуванні з матеріалів справи також не вбачається. Таким чином, позивач не вжив усіх передбачених законом заходів для недопущення спричинення збитків.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу вимог і заперечень.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено факту спричинення йому відповідачем збитків внаслідок використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст. 43 ГПК України).

Таким чином, суд не вбачає причинного зв'язку між не укладенням договору оренди земельної ділянки (в період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року, про який зазначено в акті № 10 від 04.04.2014 року) та шкодою, спричиненою внаслідок його не укладення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Ізмаїльського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Ізмаїльської міської ради, Одеська обл., м. Ізмаїл, до відповідача Приватного підприємства «Оліяр», Львівська обл., с. Ставчани, про стягнення збитків в розмірі 35838,09 гривень є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 4.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України.

Відповідно до п. 5 листа ВГСУ від 23.05.2012 року № 01-06/704/2012 «Про деякі питання практики застосування Закону України «Про судовий збір»», якщо на час подання позову(поданого до набрання Законом чинності) позивач був звільнений від сплати державного мита згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про державне мито», а за результатами розгляду справи господарським судом з нього мають бути стягнуті суми судових витрат, то до таких витрат належатиме саме судовий збір у розмірі, визначеному відповідно до частини першої та пункту 4 частини другої статті 4 Закону.

Враховуючи те, що Ізмаїльська міська рада Одеської області не звільнена від сплати судового збору, на підставі ст. ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у розмірі 1827,00 гривень покладаються на неї у повному обсязі.

Разом із позовною заявою Ізмаїльський міжрайонний прокурор звернувся до суду із заявою про забезпечення позову (вх. ГСОО №2-510/15 від 02.02.2015р.).

Розглянувши подану прокуратурою заяву в порядку ст.ст. 66, 67 ГПК України, суд відмовив у її задоволенні, з огляду на недоведеність прокуратурою, яким саме чином невжиття заходів по забезпеченню позову зможуть утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Так, у відповідності до п. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011р. „Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому суд зазначає, що в обґрунтування необхідності вжиття судом відповідних заходів до забезпечення позову позивачем лише висловлено ймовірність уникнення відповідачем зобов'язань, натомість жодного доказу можливості невиконання в подальшому рішення суду не надано.

На підставі ст. 22 ЦК України, ст. ст. 181, 187 ГК України, ст. ст. 152, 156, 157 ЗК України, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 року № 284, та керуючись ст. ст. 22, 32, 33, 36, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Ізмаїльського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Ізмаїльської міської ради, Одеська обл., м. Ізмаїл, до відповідача Приватного підприємства «Оліяр», Львівська обл., с. Ставчани, про стягнення збитків в розмірі 35838,09 гривень - відмовити.

2. Стягнути з Ізмаїльської міської ради Одеської області (68600, Одеська обл., м. Ізмаїл, пр. Суворова, 62, ) на користь Державного бюджету України (р/р 3008, отримувач УК у м. Одесі/Приморський район, код отримувача , банк отримувача ГУ ДКСУ в Одеській області, МФО 828011, код бюджетної класифікації 22030001, код ЄДРПОУ господарського суду Одеської області 03499997) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) гривень 00 копійок.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Одеського апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області протягом десяти днів з моменту складення повного рішення. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Вступна та резолютивна частина рішення оголошені в судовому засіданні 24.04.2015 року. Повний текст рішення складений 28 квітня 2015 р.

Головуючий- Р.В. Волков

Суддя О.В. Цісельський

Суддя Ю.М. Щавинська