РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2015Справа №910/3450/15-г

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія

«Українська страхова група»

до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто»

про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 34 346,80 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Шаталова Т.В. - представник, довіреність №0114-43 від 17.03.2014;

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі частини 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова група «Гарант-Авто» про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 37 004,39 грн., а також судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 1 827,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що виплативши відповідно до умов договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-0199-РМ2-12-00102 від 01.11.2012 страхувальнику страхове відшкодування в сумі 37 004,39 грн., Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» набуто згідно ст.ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» право регресної вимоги до відповідача, як особи відповідальної за заподіяні збитки, про стягнення виплаченого страхового відшкодування.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.02.2015 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/3450/15-г та призначено справу до розгляду на 19.03.2015.

У судове засідання 19.03.2015 з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у вказане судове засідання не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду справи судом відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 950.

До початку судового засідання 19.03.2015 позивачем подано через канцелярію суду супровідним листом №23342 від 11.03.2015 документи, серед яких, міститься, зокрема, власне письмове підтвердження №23339 від 11.03.2015 про відсутність у провадженні господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує господарські спори, справи між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» та Публічним акціонерним товариством «Українська страхова група «Гарант-Авто», про той же предмет та з тих же підстав, а також відсутність рішення цих органів з такого спору. Документи долучено судом до матеріалів справи.

Крім того, до початку судового засідання 19.03.15 р. позивачем подано до господарського суду міста Києва заяву № 23341 від 11.03.2015 про зменшення позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача 34 346,80 грн. страхового відшкодування, посилаючись на допущену при розрахунку суми страхового відшкодування помилку та неправильне застосування розміру безумовної франшизи. Так, посилаючись на пункт 5 частини І договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-0199-РМ2-12-00102 від 01.11.2012, позивач стверджує, що безумовна франшиза становить 300,00 доларів США, що в перерахунку за офіційним курсом НБУ станом на 26.03.2014 становить 3 406,50 грн., відповідно розмір страхового відшкодування за вирахуванням франшизи складає 34 346,80 грн. (37 753,30 грн. - 3 406,50 грн.). Заяву долучено до матеріалів справи.

Суд зазначає, що згідно частини 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до пункту 3.10. Постанови № 18 під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Дослідивши в судовому засіданні 19.03.15 р. зміст позовної заяви та поданої позивачем заяви № 23341 від 11.03.2015 про зменшення розміру позовних вимог, враховуючи, що зменшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству, не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, суд приймає вищевказану заяву про зменшення позовних до 34 346,80 грн. до розгляду і спір вирішується з її урахуванням.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем суду не надано.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судового засідання 19.03.15 р. до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалою суду від 19.02.15 р. відповідачем суду не надані, позивачем надані не в повному обсязі.

Про поважні причини неявки представника відповідача в судове засідання 13.01.15р. суд не повідомлено.

Згідно пункту 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18), якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судове засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судовому засіданні, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи відсутність на час проведення судового засідання 19.03.15 р. клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 19.03.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу пункту 6 частини 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

02 листопада 2012 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛ-Лізинг» (страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-0199-РМ2-12-00102 КАСКО (далі - Договір страхування), предметом якого є страхування майнових інтересів страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов'язаних з: володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим наземним транспортним засобом та стаціонарно встановленим на ньому додатковим обладнанням - страхування наземного транспортного засобу (надалі - КАСКО).

Відповідно до пункту 4 Договору страхування забезпечений транспортний засіб: автомобіль марки Volkswagen Polo Sedan, 2011 року випуск. Безумовна франшиза - 300 дол. США (п. 5 Договору страхування). Строк дії Договору страхування визначений з 30.11.2012 по 29.11.2014 (пункт 8 Договору страхування).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Як передбачено частини 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття «договір страхування» містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Згідно положень ст. 981 Цивільного кодексу України та частини 2 ст. 18 Закону України «Про страхування» договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Страховим випадком згідно ст. 8 Закону України "Про страхування" є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася, і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Пунктом 3.1 Договору страхування страховим випадком визначена передбачена Договором страхування подія (ризик), що відбулася в період дї договору і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування за Договором Страхувальнику/Вигодонабувачу на умовах договору.

Згідно первинної та розгорнутої довідки ДАІ (відомість № 9366212 про дорожньо-транспортну пригоду, сформована 26.03.2014 відділом з обслуговування адміністративної території Шевченківського району та АТІ підпорядкованого УДАІ УМВС України в м. Києві) 26 березня 2014 в м. Києві по вул. Шолуденка, 14 відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортного засобу марки Volkswagen Polo Sedan, державний реєстраційний номер АА9674КА, під керуванням водія Завадецького Руслана Степановича, та транспортного засобу марки Renault 11GZA1A, державний реєстраційний номер СВ7705АВ, під керуванням водія Бичека Михайла Михайловича, який, керуючи вказаним транспортним засобом не дотримався безпечної в результаті якої автомобілі отримали механічні ушкодження.

Як вбачається із п.5 Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-0199-РМ2-12-00102 КАСКО від 12.11.2013 р. дана подія визначена сторонами як страховий ризик, на випадок якого здійснювалося страхування.

Відповідно до пункту 3 частини 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом п. 3 ч.1 ст.20 Закону України "Про страхування" до обов'язків страховика, зокрема, належить при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч.16 ст.9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно ч.1 ст.25 Закону України "Про страхування" виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

27.03.2013 страхувальник - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОЛ-Лізинг» звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» із заявою №СТОКА-1034 про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок СТО для здійснення ремонту.

Пунктом 14.4 Договору добровільного страхування визначено, що виплата страхового відшкодування (страхової виплати) може бути здійснена страхувальнику, застрахованій особі, третім особам, вигодонабувачу або спадкоємцям, на підставі відповідної заяви та страхового акту, складеного страховиком.

Відповідно до п.13.1 Договору розмір страхового відшкодування визначається виходячи з прямого розміру збитків, завданих страхувальнику в результаті страхового випадку, на підставі даних Договору, що підтверджують розмір спричиненого збитку. Розмір страхового відшкодування не може перевищувати розмір страхової суми за Договором.

Так, вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу Volkswagen Polo Sedan, державний реєстраційний номер АА9674КА була визначена СТО - Товариством з обмеженою відповідальністю «Атлант-М Лепсе» на підставі ремонтної калькуляції № від 02.04.2014, складеної на основі комп'ютерної програми Аudatex, яка рекомендована пунктом 59 додатку 8 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду Державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003, та рахунку № -3 від 02.04.14 р. склала 37 753,30 грн. з ПДВ.

Як свідчать матеріали справи, страховиком - Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» складено та підписано Страховий акт №СТОКА-1034 від 04.04.2014 за Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-0199-РМ2-12-00102 КАСКО від 12.11.2013 р., відповідно до якого вищевказана ДТП кваліфікована згідно Договору як страховий випадок та прийнято рішення про виплату страхувальнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «ОЛ-Лізинг» страхового відшкодування в сумі 37 004,39 грн., яка становить різницю між визначеною у рахунку товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант-М Лепсе» №-3 від 02.04.2014 вартістю відновлювального ремонту автомобіля та запчастин до нього в розмірі 37 753,30 грн. та франшизою, визначено позивачем в розмірі 748,91 грн. (37 753,30 грн. - 748,91 грн.).

Відповідно до положень пункту 14.5. Договору добровільного страхування страхове відшкодування (страхова виплата) може бути сплачена одним із наступних шляхів: вигодонабувачу - перерахуванням суми страхового відшкодування (відповідної частини) на його рахунок або готівкою з каси страховика; страхувальнику або спадкоємцям (за умови надання письмової згоди на це вигодонабувачем), зокрема, шляхом оплати рахунку ремонтних підприємств (СТО) за відновлювальний ремонт транспортного засобу та рахунків підприємств на купівлю деталей, вузлі, агрегатів, що підлягають заміні.

Розділом 2 Договору добровільного страхування вигодонабувачем визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті».

Як свідчить наявний у матеріалах справи лист б/н від 04.04.14 р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», копія якого наявна в матеріалах справи, вигодонабувачем надано згоду на перерахування страхового відшкодування на розрахунковий рахунок авторизованого сервісного центру.

У відповідності до умов Договору добровільного страхування сума страхового відшкодування в розмірі 37 004,39 грн. була перерахована позивачем на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант-М Лепсе» згідно рахунку №-3 від 02.04.2014, що підтверджується платіжним дорученням №9273 від 07.04.2014 на суму 37 004,39 грн., копія якого наявна в матеріалах справи.

Заперечень щодо факту та розміру виплати страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-0199-РМ2-12-00102 від 12.11.2013 року КАСКО, а також перебування отриманих автомобілем «Volkswagen», державний реєстраційний номер АА 9674 КА пошкоджень у причинно - наслідковому зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 26 березня 2014 року, відповідачем суду не надано

За таких обставин, матеріалами справи підтверджується виконання Приватним акціонерним товариством Страхова компанія "Українська страхова група" умов Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-0199-РМ2-12-00102 КАСКО від 12.11.13 р., а саме виплати страхового відшкодування в сумі 37004,39 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку страхувальнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «ОЛ-Лізинг» шляхом перерахування суми грошових коштів на рахунок ПАТ "Дніпро Моторс Інвест", яким здійснювався ремонт застрахованого транспортного засобу.

Суд звертає увагу, що згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, як зазначено в прийнятих за результатами перегляду справ даної категорії постановах Вищого господарського суду України від 23.08.2011р. у справі № 42/92, від 07.08.2012р. у справі № 2/22, від 01.03.2011р. у справі № 47/372 звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Крім того, листом від 19.07.11 р. Верховним Судом України роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, наявність Страхового акту №СТОКА-1034 від 04.04.2014 та платіжного доручення № 9273 від 07.04.2014 на суму 37 004,39 грн. є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.04.2014 у справі № 761/9303/14-п встановлено, що гр.Бичек М.М. порушено п.13.3 Правил дорожнього руху України, визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124. КУпАП, у зв'язку з чим останнього притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн..

За приписами ч. 1 ст. 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб в порядку регресу.

Відповідно до положень статті 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями статті 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно частини 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За таких обставин, в момент виплати страхового відшкодування у позивача - Приватного акціонерного товариства "Українська страхова група" виникло право зворотної вимоги (регресу) до власника джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу "Рено" державний реєстраційний номер СВ7705АВ, винного у вчиненні ДТП - гр. Василенка О.Б..

У відповідності до ст. 5 Закону України "Про страхування" страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно пункту 9 частини 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Згідно зі ст.3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

У відповідності до ст.6 вищевказаного Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Судом встановлено за матеріалами справи, що станом на дату вчинення ДТП 26.03.2014 цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки "MITSUBISHI" державний реєстраційний номер АХ6802СН, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу застрахована страхувальником - громадянином Василенко Олександром Борисовичем в Публічному акціонерному товаристві «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС №8663509 (далі - Поліс), що підтверджується даними з Єдиної централізованої бази даних Моторно - транспортного страхового бюро України, з наступними умовами: ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, становить 100 000,00 грн.; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн.; франшиза - 0 грн.; забезпечений транспортний засіб марки Renault 11GТA, державний реєстраційний номер СВ7705АВ. Вказаний Поліс був чинним станом на 26.03.14 р., тобто на момент скоєння ДТП.

З огляду на вищевикладене, у ПАТ "Українська страхова група" як у страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-0199-РМ2-12-00102 КАСКО від 12.11.13 р., в межах виплаченої суми виникло право зворотної вимоги до відповідача як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, в межах ліміту відповідальності, визначеному полісом № АС №8663509 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року №15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене позивач отримує право зворотної вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач - ПАТ "Українська страхова група" може реалізувати своє право шляхом подачі відповідного позову до суду. Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 28.08.2012р. у справі №23/279).

Реалізуючи вказане право позивач звернувся до відповідача, з метою досудового врегулювання спору, позивач звернувся до відповідача з заявою № 21303 від 04.06.2014 на виплату (страхового) відшкодування в порядку регрессу з проханням Публічне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» відшкодувати Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Українська страхова група» завдані збитки в сумі 37004,39 грн., отримання якої відповідачем 10.06.14 р. підтверджується наявною в матеріалах справи копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 227.

У відповідь на зазначену регресну вимогу відповідач листом №4500/6 від 25.06.2014 повідомив позивача про намір перерахувати суму страхового відшкодування на розрахунковий рахунок Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група».

Проте, станом на час проведення судового засідання 19.03.15 р. вказана сума позивачеві перерахована не була.

Суд зазначає, що правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Згідно пункту 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

В силу ст.12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Крім того, відповідно до ч. 36.6. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Судом встановлено за матеріалами справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, що відповідно до умов Договору добровільного страхування безумовна франшиза по ризику «ДТП», становить 300 USD, що в гривневому еквіваленті станом на 26.03.2014 становило 3 406,50 грн., тоді як відповідно до здійсненого позивачем розрахунку суми страхового відшкодування франшиза помилково визначена у розмірі 748,91 грн..

За таких обставин, належна до сплати страхувальнику - ТОВ «ОЛ-Лізинг» сума страхового відшкодування становить різницю між визначеною у рахунку товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант-М Лепсе» №-3 від 02.04.2014 вартістю відновлювального ремонту автомобіля та запчастин до нього - 37 753,30 грн. та франшизою - 3 406,50 грн., відповідно становить 34 346,80 грн. (37 753,30 грн. - 3 406,50 грн.).

Отже, оскільки згідно із даними Полісу № АС/8663509 та Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-0199-РМ2-12-00102 КАСКО від 12.11.13 р. франшиза становить 0 грн. та 3 406,50 грн. відповідно, отже розмір страхового відшкодування, яке просить стягнути позивач, враховуючи розмір завданого застрахованому позивачем транспортному засобу "Volkswagen", державний реєстраційний номер АА9674КА матеріального збитку та розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача в межах ліміту відповідальності відповідача за даним Полісом № АС/8731689 за спірним страховим випадком, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, правомірно зменшено на розмір франшизи, і становить 34 346,80 грн..

Як вбачається із матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо відшкодування ПАТ "Українська страхова група" в порядку регресу суми в розмірі 34 346,80 грн. всупереч вимогам чинного законодавства відповідач не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, яку останній просить стягнути в позовній заяві.

З урахуванням наявності полісу № АС/8663509 відповідача, договірних зобов'язань між винною у скоєнні ДТП особою та страховою компанією відповідача, відповідальною особою є саме ПАТ "УСК "Гарант-авто", до якого правомірно заявлено позов.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-0199-РМ2-12-00102 від 12.11.2012 та/або Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС №8663509 суду не надано.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" встановлено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст.ст. 993, 1166, 1187, 1188, 1191 Цивільного кодексу України, ст. 354 Господарського кодексу України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (01042, м. Київ, провулок Новопечерський, буд. 19/3, код 16467237) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (03038, м. Київ, вул. Івана Федорова, буд. 32-А, код 30859524) 34 346,80 грн. (тридцять чотири тисячі триста сорок шість гривень вісімдесят копійок) страхового відшкодування та 1 827,00 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять сім гривень нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 27 квітня 2015 р.

Суддя А.М. Селівон