РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2015Справа №910/3306/15-г
За позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк»

до: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Прайм Кепітал Груп»; 2) Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк»

про визнання недійсним нікчемного правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Ткачук Н.Ф. (представник за довіреністю);

від відповідачів: 1) Мустя С.О. (представник за довіреністю);

2) Агафонов А.В. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» (далі - Позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Прайм Кепітал Груп» (далі - Відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» (далі - Відповідач-2), у яких Позивач просить суд:

- визнати недійсним нікчемний правочин - Договір іпотеки № 1007/14-1-7 від 21.08.2014, укладений між Відповідачем-2 та Позивачем, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Юр-Капінос А.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 2239;

- витребувати із чужого незаконного володіння Відповідача-1 на користь Позивача нежилі приміщення (в літері А), розташовані за адресою: м. Київ, вул. Предславинська, 13, загальною площею 350,4 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00;

- визнати за Позивачем право власності на нежилі приміщення (в літері А), розташовані за адресою: м. Київ, вул. Предславинська, 13, загальною площею 350,4 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00.

Позовні вимоги мотивовані нікчемністю оспорюваного договору іпотеки згідно з встановленими ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» підставами для нікчемності вчинених банком правочинів до введення тимчасової адміністрації, і також з огляду на нікчемність договору іпотеки та його суперечення положенням закону, що детально наведено в тексі позову та наданих суду пізніше письмових обґрунтуваннях, Позивач просить суд визнати недійсним договір іпотеки, витребувати з чужого незаконного володіння предмет іпотеки та визнати право власності на предмет іпотеки за Позивачем.

Відповідачі проти позову заперечують, вказуючи що наявність підстав для визнання нікчемним та недійсним оспорюваного договору іпотеки Позивачем перед судом не доведена, оскільки ним невірно трактуються положення ст. ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у даний правовідносинах, та позаяк договір іпотеки є чинним, то підстави для витребування з чужого незаконного володіння предмету іпотеки та визнання права власності на предмет іпотеки за Позивачем на даний час відсутні.

Позивачем також 15.04.2015 було заявлено клопотання про вихід за межі позовних вимог у порядку ст. 83 ГПК України та визнання недійсним Кредитного договору № 1007/14-1 від 11.07.2014.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі постанови Правління НБУ від 24.09.2014 № 597 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» (далі - Банк) до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 25.09.2014 № 97 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Експобанк», згідно з яким запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 25.09.2014 по 25.12.2014, та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в Банк.

У подальшому на підставі рішення ФГВФО № 163 від 25.12.2014 тимчасову адміністрацію у Банку було продовжено строком до 24.01.2015 включно, а відповідно до постанови Правління НБУ від 22.01.2015 № 41 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 26.01.2015 № 15 «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», і уповноваженою особою Фонду на ліквідацію Банку було призначено Волощука І.Г. строком на 1 рік з 26.01.2015 року по 25.01.2016 року включно.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з таких підстав:

- банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п.1 ч.3 ст.38 Закону);

- банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим (п.2 ч.3 ст.38 Закону);

- банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20% і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору (п.3 ч.3 ст.38 Закону);

- банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку (п.7 ч.3 ст.38 Закону).

Між Відповідачем-2, як кредитодавцем, та Позивачем, як позичальником, було укладено Кредитний договір № 1007/14-1 від 11.07.2014 (далі - Кредитний договір), за умовами якого передбачалося надання міжбанківського кредиту у національній валюті у сумі 101300000 грн., а з урахуванням договору про внесення змін - у сумі 78475868 грн.

У забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, серед інших було укладено спірний в межах даної справи Договір іпотеки №1007/14-1-7 від 21.08.2014 (далі - Договір іпотеки), посвідчений приватним нотаріусом КМНО Юр-Капіносом А.Є., зареєстрований в реєстрі за № 2239, предметом якого є нежилі приміщення (в літері А), розташовані за адресою: м. Київ, вул. Предславинська, 13, загальною площею 350,4 кв.м., із узгодженою у цьому договорі вартістю майна в розмірі 4985992 грн.

У подальшому право вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки було відступлено Відповідачу-1, як новому кредитору замість Відповідача-2, внаслідок укладення 10.09.2014 Договору про відступлення права вимоги № 1/10092014 за Кредитним договором та укладення 23.09.2014 Договору про відступлення права вимоги за Договором іпотеки.

Позивач вважає, Договір іпотеки було укладено на умовах, гірших за звичайні, оскільки ним передбачалося відчуження на підставі позасудового застереження, та таке відчуження відбулося шляхом прийняття у власність предмету іпотеки за ціною, значно нижчою звичайної ринкової вартості. У Договорі іпотеки встановлено ціну (4985992 грн.), яка на думку Позивача станом на дату укладання договору (на 21.08.2014) була значно меншою за реальну ринкову вартість предмета іпотеки, яка відповідно до проведеної на замовлення Позивача оцінки від 12.01.2015 становила 8871537 грн. станом на 21.08.2014, тому Позивач вважає Договір іпотеки таким, що укладений Позивачем на гірших за звичайні умовах, оскільки різниця між реальною ринковою вартістю майна та вартістю, за якою майно передано в іпотеку, складає 3885545 грн. (8871537 - 4985992 = 3885545), тобто також відрізняється більш ніж на 20% від звичайної ціни на такі об'єкти нерухомого майна, що діяли на дату укладення Договору іпотеки.

Позивач вважає, що уклавши Договір іпотеки на визначених ним умовах він відмовився від власних майнових вимог як на об'єкт іпотеки в цілому, так і на різницю між узгодженою вартістю та реальною вартістю предмету іпотеки, і також, що внаслідок укладання Договору іпотеки виконання грошових зобов'язань як на загальну вартість предмету іпотеки, так і на різницю між сумою отриманого в погашення за Кредитним договором за рахунок предмету іпотеки та реальною вартістю предмету іпотеки, який було відчужено, перед іншими кредиторами стало неможливим.

Позивач також посилається, що внаслідок укладення спірного Договору іпотеки Відповідач-2 отримав додаткове майно на різницю між розміром погашеного боргу за Кредитним договором за рахунок предмету іпотеки та реальною вартістю предмету іпотеки, який було відчужено, що є перевагою (пільгою), яку Позивач надав Відповідачу-2, але яка прямо не встановлена ані законодавством, ані внутрішніми документами банку.

Також Позивач вказує, що всупереч ч. 5 ст. 36 Закону, яка забороняє здійснювати під час тимчасової адміністрації задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку та забороняє примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку, Відповідачем-1 03.11.2014 під час дії тимчасової адміністрації було задоволено свої вимоги шляхом прийняття у власність предмету іпотеки на підставі Договору іпотеки, що підтверджується даними реєстру речових прав на нерухоме майно. У цій обставині Позивач також вбачає надання умовами Договору іпотеки Іпотекодержателю переваг (пільг) щодо задоволення його вимог під час дії тимчасової адміністрації перед іншими кредиторами Банку та коли діяв мораторій на задоволення їх вимог, тоді як дана перевага (пільга) на переконання Позивача заборонена діючим законодавством та не передбачена внутрішніми документами Банку.

Договір іпотеки Позивач також вважає недійсним через суперечення його п. 7.1 положенням ч. 5 ст. 36 Закону, оскільки вказаний пункт Договору іпотеки дозволяє Іпотекодержателю отримати задоволення свої вимог, зокрема, у випадку запровадження тимчасової адміністрації у Банку.

Окрім того, Позивач зазначає, що грошових коштів за Кредитним договором він не отримував, оскільки 101300000 грн. відобразилися на іншому кореспондентському рахунку №4, відкритому Позивачу в банку Відповідача-2, ніж на тому, який передбачений Кредитним договором, тому на думку Позивача повернення цих коштів не забезпечувалося Договором іпотеки.

Позивач також забезпечує, що обставина повернення ним грошових коштів Відповідачу-2 в сумі 22824132 грн. свідчить про факт отримання кредитних коштів, натомість вважає що мала місце злочинна змова колишнього керівництва Позивача та керівництва Відповідача-2, і що також не підлягають застосуванню норми ст. 241 ЦК України про подальше схвалення Кредитного договору.

І також Позивач вважає, що на підставі Генерального договору № 22082013 від 22.08.2013 про порядок проведення міжбанківських операцій, укладеного між Позивачем та Відповідачем-2, за рахунок угод типу «СВОП» починаючи з січня 2014 була створена штучна заборгованість Позивача перед Відповідачем-2 за рахунок курсової різниці валют, збільшуючи борг перед Відповідачем-2, який накопичився до 330870000 грн. проаналізувавши рух коштів Позивач дійшов висновку, що 11.07.2014 одночасно з укладанням Кредитного договору укладені угоди типу «СВОП» з Відповідачем-2 через внутрішні коррахунки на суми, які перевищують суму неотриманого кредиту, з приводу чого уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в банку Позивача звернулася з заявою, за якою порушено кримінальне провадження за № 0001595 від 17.11.2014.

При обґрунтуванні позову Позивач також посилається на те, що саме договори, укладені в період з 01.07.2014 до 31.07.2014 Позивачем щодо отримання ним кредиту не на коррахунок, відкритий в НБУ, зумовили зростання ризиків у діяльності Позивача, що стало реальною загрозою невиконання ним своїх зобов'язань перед владниками та іншими кредиторами та в подальшому призвело до неплатоспроможності Позивача, оскільки Постановою Правління НБУ № 511/БТ від 19.08.2014 «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» шляхом призначення куратора» станом на 19.08.2014 встановлено порушення Позивачем за період з 01.07.2014 до 31.07.2014 вимог п. 4.1 Положення про порядок нормування та зберігання обов'язкових резервів для банків України та філій іноземних банків в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 16.03.2006 № 91, у частині недотримання на кореспондентському рахунку в НБУ середньоарифметичної суми залишків коштів у відповідному розмірі.

Позивач посилається, що вказаною постановою йому також було заборонено використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки, вказано на обов'язок здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, відкритий у НБУ, але порушення цих умов з боку Позивача були і продовжували існувати станом на час віднесення банк до категорії проблемних.

Позивач вважає, що укладення договорів, умови яких передбачали отримання ним грошових коштів на кореспондентський рахунок інший, ніж відкритий в НБУ, за період з 01.07.2014 до 31.07.2014, і призвело до невідповідності діяльності Позивача вимогам банківського законодавства, нормативно-правових актів НБУ та віднесення Позивача до категорії неплатоспроможних банків, що підтверджується Постановами Правління НБУ №597 від 24.09.2014 (віднесення банку до неплатоспроможних) і № 511/БТ від 19.08.2014 (встановлення особливого режиму контролю за діяльністю).

З огляду на наведене Позивач вважає, що Договором іпотеки, який є похідним від основного зобов'язання - Кредитного договору, Позивач взяв на себе зобов'язання по відчуженню нерухомого майна у випадку неповернення ним грошових коштів, які мали надійти від Відповідача-2 не через кореспондентський рахунок, відкритий в НБУ, що призвело до можливості виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами та неплатоспроможності.

З огляду на наведене Позивач вважає Договір іпотеки як нікчемним, так і таким, що суперечить закону, та просить суд визнати його недійсним, витребувати з чужого незаконного володіння предмет іпотеки та визнати право власності на предмет іпотеки за Позивачем.

Проте суд з такими обґрунтуваннями Позивача не погоджується.

Так, за приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивачем невірно трактується п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону, яка вказує на нікчемність правочину, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

На підставі Кредитного договору Позивачем (банком) було отримано від Відповідача-2 в користування міжбанківський кредит в розмірі 78475868 грн. з терміном повернення до 08.09.2014, і на забезпечення виконання зобов'язань з його повернення було укладено Договір іпотеки і передано в іпотеку визначене ним нерухоме майно. Проте всупереч думці Позивача саме по собі передання в іпотеку Відповідачу-2 нерухомого майна не є оплатою послуг за Кредитним договором, тому вартість іпотечного майна не може слугувати підставою для нікчемності Договору іпотеки згідно з п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону.

Посилання Позивача щодо неотримання коштів за Кредитним договором суд вважає необґрунтованими, оскільки перерахування 11.07.2014 Відповідачем-2 Позивачу кредитних коштів в розмірі 101300000 грн. підтверджується наданою суду випискою з рахунку Позивача, і ці кошти були перераховані на рахунок Позивача № 4, відкритий у банку Відповідача-2 на підставі Договору № 05-L2013/980 про відкриття та ведення кореспондентського рахунку банка-резидента України в гривнях від 21.08.2013.

Не перерахування суми коштів саме на вказаний у Кредитному договорі кореспондентський рахунок (№0) не доводить, що ці кошти отримувалися Позивачем не на підставі Кредитного договору, оскільки, по-перше, рахунок №0 Позивачу не відкривався, та натомість у нього існував, був відкритим та дійсним рахунок №4, і по-друге, Позивачем не доведено існування (укладення) між ним та Відповідачем-2 іншої правової підстави для отримання перерахування Відповідачем-2 коштів в розмірі 101300000 грн., ніж Кредитний договір.

Також суд приймає до уваги, що наслідком повернення 08.08.2014 Позивачем частини отриманих за Кредитним договором коштів в розмірі 22824132 грн., стало укладення між сторонами 11.08.2014 Договору про внесення змін № 1 до Кредитного договору, яким зменшено суму кредиту на 78475868 грн. та продовжено строк дії Кредитного договору до 08.09.2014, що також додатково підтверджує визнання Позивачем факту отримання кредитних коштів саме за кредитним договором та факту наявності зобов'язання з їх повернення кредитору.

Отже, відповідно до ст.ст. 1054, 1048 ЦК України оплатою отриманих за Кредитним договором послуг з боку Позивача є обумовлена розділом 4 цього договору сплата процентів за користування кредитними коштами, а не передання майна в іпотеку.

Згідно з пунктами 2.2, 4.1 Кредитного договору, за користування кредитом позичальник зобов'язується сплачувати кредитодавцю фіксовану процентну ставку, розмір якої визначено на рівні 28% річних, а сам кредит надавався терміном до 08.09.2014. Тому з часу укладання Кредитного договору (11.07.2014), враховуючи фіксовану процентну ставку (28%), до строку повернення кредиту (08.09.2014) за користування кредитом Позивач мав би сплатити Відповідачу-2 (згідно наданого ним, перевіреного судом та визнаного обґрунтованим розрахунку) проценти в розмірі 1685618,64 грн., що у відсотковому співвідношенні до розміру отриманого кредиту становить 2,148%.

Позивачем не доведено суду, що розмір відсотків (оплати) за Кредитним договором є більше ніж на 20% нижчим або вищим від звичайних, що було б підставою для нікчемності договору згідно з п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону.

Посилання Позивача на зазначення у Договорі іпотеки неправомірного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом прийняття предмету іпотеки у власність судом відхиляються, оскільки такий порядок прямо передбачений ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а отже даний пункт Договору іпотеки відповідає закону.

Також посилання Позивача на нікчемність Договору іпотеки з підстави, що новий кредитор (Відповідач-1) набув іпотечне майно у власність не за ринковими цінами не доводить неправомірності укладеного між Відповідачем-2 та Позивачем Договору іпотеки, тому не може бути підставою для нікчемності цього договору згідно зі ст. 38 Закону.

Суд також не погоджується з твердженнями Позивача про відмову від власних майнових прав, як підставу для нікчемності Договору іпотеки.

Укладаючи Договір іпотеки Позивач не відмовлявся від належних йому майнових прав, а лише передав їх у забезпечення Відповідачу-2 щодо повернення кредитних коштів в разі порушення Позивачем зобов'язань за Кредитним договором, і подальше звернення новим іпотекодержателем стягнення на іпотечне майно відбулося не в результаті добровільної відмови Позивача від належних йому майнових прав, а у зв'язку із порушенням самим Позивачем взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором.

Посилання Позивача на надання Відповідачу-2 переваги (пільги) в результаті укладення Договору іпотеки судом також відхиляються, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» вартість предмета іпотеки за Договором іпотеки була визначено за згодою сторін цього договору, які поголилися на застосування результатів проведеної оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності та занесли їх у спірний Договір (4985992 грн. було отримано на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «КГ ФЕОДАЛ», з урахуванням загальної вартості нерухомого майна та пропорційно до переданої в іпотеку площі).

Позивачем також не доведено перед судом, що у випадку погодження сторонами в Договору іпотеки вартості предмета іпотеки (4985992 грн.) за ціною, що не відповідала б ринковій, Позивач поніс би збитки, а Відповідач-2 (або новий іпотекодержатель - Відповідач-1) отримав додаткову перевагу (пільги) за рахунок вартості предмета іпотеки у співвідношенні до розміру боргу за Кредитним договором. При цьому суд враховує положення ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», яка вказує, що у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, а у випадку продажу предмету іпотеки іпотекодержателем іншій особі відповідно до ч. 7 ст. 38 цього Закону розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог, і решта виручки повертається іпотекодавцю.

Отже ці оспорювані Позивачем умови Договору іпотеки повністю кореспондуються з приписами ст.ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку», тому твердження Позивача про набуття переваги (пільги) Відповідачем-2 є необґрунтованими. Інших доказів надання Позивачем Відповідачу-2 переваг (пільг) перед судом обгрунтвоано та доведено не було.

Посилання Позивача на протиправність п. 7.1 Договору іпотеки, оскільки він суперечить положенням Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» судом також відхиляються, так як Договір іпотеки не встановлює порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в разі введення тимчасової адміністрації в іпотекодавця, а лише містить вказівку, що іпотекодержатель «набуває права» звернути стягнення, тоді як порядок звернення стягнення на заставне майно банку, в якому введено тимчасову адміністрацію, встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Зокрема, за приписами ч. 3 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», майно банку, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право за погодженням з уповноваженою особою Фонду звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому чинним законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

Посилання Позивача на наявність заборони з боку НБУ на використання прямих кореспондентських рахунків, як на підставу недійсності оспорюваного Договору іпотеки, суд також вважає необґрунтованими, оскільки ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить вичерпний перелік підстав нікчемності правочину, та наведена Позивачем обставина стосовно кореспондентських під визначені ст. 38 Закону випадки не підпадає.

Неправомірність використання Позивачем у своїй діяльності кореспондентського рахунку № 4 в банку Відповідача-2 перед судом не доведена, та отримавши кошти в сумі 101300000 грн. на цей рахунок Позивач мав право на свій розсуд розпоряджатися ними (доказів заборон та/або арештів на рахунку матеріали справи не містять), та перерахування цих коштів на кореспондентський рахунок № 4 не доводить порушення прав Позивача, який частиною коштів скористався та повернув, а частину на свій розсуд залишив у користуванні, як такі, що були отримані на підставі чинного Кредитного договору.

Положення ст. 38 вказаного Закону, встановивши вичерпний перелік підстав нікчемності правочинів, не містять наведеної Позивачем підстави нікчемності, як встановлення заборони використовувати певні види рахунків при проведенні банківських операцій.

Неотримання Позивачем вказаних кредитних коштів також спростовано наданою Відповідачем-2 виписку з гривневого кореспондентського рахунку Позивача за період з 11.07.2014 по 15.09.2014, де відображено перерахування 11.07.2014 Відповідачем-2 Позивачку кредитних коштів в сумі 101300000 грн.

Посилання Позивача, що укладання Кредитного договору призвело до його неплатоспроможності також не знайшло свого належного доказового в розумінні ст. 32-34 ГПК України обґрунтування, оскільки наслідком вчинення даного правочину було навпаки отримання Позивачем грошових коштів в сумі 101300000 грн., тобто підвищення його ліквідності.

Посилання Позивача на штучне виведення його активів судом відхиляються, оскільки не стосується предмету спору по даній справі: по-перше, предметом спору є доведення Позивачем нікчемності Договору іпотеки з підстав, встановлених ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і виведення активів з банку чинності чи нікчемності спірного Договору іпотеки не стосується, а по-друге, ці обґрунтування виходять за рамки кредитних правовідносин за Кредитним договором оскільки (на забезпечення виконання зобов'язань по якому укладався спірний Договір поруки), що підтверджується самим Позивачем, випливають з інших кредитних правовідносин.

11.07.2014 з кореспондентського (гривневого) рахунку Позивача №4 були перераховані грошові кошти в сумі 330000000 грн., і тоді ж Відповідачем-2 в свою чергу в цей же день було перераховано на користь Позивача 229573901,70 грн., і разом з перерахованими кредитними коштами за Кредитним договором Позивач на гривневий кореспондентський рахунок отримав грошові кошти в загальному розмірі 330873901,70 грн., що не доводить твердження Позивача про штучне виведення активів за допомогою Відповідача. А надана Позивачем до суду виписка з гривневого кореспондентського рахунку № 4 відображає лише частину інформації.

Але операції між Позивачем та Відповідачем-2 щодо перерахування грошових коштів за іншими правовідносинами не мають відношення до кредитних правовідносин за Кредитним договором і нікчемність Договору іпотеки не доводять.

Розглянувши клопотання Позивача від 15.04.2015 про вихід за межі позовних вимог у порядку ст. 83 ГПК України суд зазначає, що не дійшов підстав для визнання недійсним Кредитного договору № 1007/14-1 від 11.07.2014 із наведених Позивачем обґрунтувань.

Обставина надання кредитних коштів у встановленому Кредитним договором обсязі Відповідачем-2 Позивачу вже була встановлена судом і описана вище в рішенні, тому посилання Позивача, що кошти за Кредитним договором не надавалися судом відхиляється з вже наведених вище в рішенні обґрунтувань.

Наведена Позивачем обставина, щодо недотримання Позивачем на кореспондентському рахунку в НБУ середньоарифметичної суми залишків коштів у відповідному розмірі не доводить, що укладення Кредитного договору призвело до неплатоспроможності банку Позивача, оскільки перераховувати чи не перераховувати отримані від Відповідача-2 кредитні кошти у подальшому на кореспондентські рахунки в НБУ було виключно подальшим господарським рішенням Позивача, та отже на чинність попередньо укладеного Кредитного договору не впливає.

Посилання Позивача, що отримання ним кредиту не на кореспондентський рахунок, відкритий в НБУ, зумовило зростання ризиків у діяльності Позивача, що стало реальною загрозою невиконання ним своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами та в подальшому призвело до неплатоспроможності Позивача, не обгрунтвоані належними в розумінні ст.ст. 32, 34 ГПК України засобами доказування, оскільки, як зазначалося вище, Позивач не був обмежений у розпорядженні отриманими ним кредитними коштами, відтак, як уже було вказано судом, перераховувати чи не перераховувати отримані від Відповідача-2 кредитні кошти у подальшому на кореспондентські рахунки в НБУ було виключно подальшим господарським рішенням Позивача, та отже на чинність попередньо укладеного Кредитного договору не впливає. І також не доведено, що отримання кредиту спричинило загрозу невиконання Позивачем своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами та в подальшому призвело до неплатоспроможності Позивача, оскільки залучення Позивачем такого великого кредиту та неповернення його в строк вказує на потребу банку Позивача у такому кредиту, а отже не на доведення до стану неплатоспроможності, а навпаки, що кредитні кошти було залучено для підтримання ліквідності, з підтриманням якої Позивач все одно не впорався, в зв'язку з чим у банку і було введено тимчасову адміністрацію.

Утворення за банком Позивача штучного боргу також не доведено перед судом належними засобами доказування, оскільки, як зазначалось вище, залучення Позивачем такого великого кредиту та неповернення його в строк вказує на потребу банку Позивача у такому кредиту, в іншому випадку кредит був би повернутий достроково, або як помилково одержані кошти, натомість Позивач кредитні кошти отримав та вчасно в повному обсязі не повернув, що підтверджується залученими до справи банківськими виписками, отже отримання кредиту було власним господарським рішенням Позивача, а утворення заборгованості є наслідком неможливості виконати ним взяті на себе зобов'язання.

Отже, Позивачем із наведених ним перед судом обґрунтувань не доведено нікчемності, невідповідності вимогам закону у момент його вчинення (ч. 1 ст. 215 ЦК України), та як наслідок - недійсності оспорюваних ним Договору іпотеки та Кредитного договору, тому, враховуючи презумпцію чинності правочину, Відповідачу-1, як новому кредитору замість Відповідача-2, внаслідок укладення 10.09.2014 Договору про відступлення права вимоги № 1/10092014 за Кредитним договором та укладення 23.09.2014 Договору про відступлення права вимоги за Договором іпотеки, було правомірно відступлено права вимоги за вказаними договорами. І тому підстав витребовувати у Відповідача-1 набуте ним в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором право власності на предмет іпотеки за Договором іпотеки у суду відсутні, оскільки ст. 387 ЦК України, на яку посилається Позивач, передбачає право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а у межах даного спору незаконність, без відповідної правової підстави, заволодіння Відповідачем-1 спірним іпотечним майном не доведена.

Також у суду відсутні підстави захищати права Позивача на предмет іпотеки, оскільки Позивач його власником на даний час вже не є, а незаконність вибуття предмета іпотеки з власності Позивача перед судом не доведена, позаяк правочин, на підставі якого Позивач передав майно в іпотеку є чинним, а правочин, за яким право власності та іпотечне майно набув Відповідач-1, у судовому порядку недійсним не визнаний.

Судовий збір, від сплати якого Позивач у встановленому законом порядку звільнений, з нього не стягується та у зв'язку з відмовою у позові на Відповідачів не покладається.

Керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 24.04.2015

Суддя Сташків Р.Б.