РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2015Справа №910/3889/15-г

За позовомПублічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"
до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"
простягнення 65946,48 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Новіков С.Ю. - представник за довіреністю

від відповідача: Ковригін О.В. - представник за довіреністю

СУТЬ СПОРУ :

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" про стягнення з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 65946,48 грн. заборгованості, з яких: 52698,85 грн. основного боргу, 2014,11 грн. пені, 3688,92 грн. штрафу, 2793,04 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 4751,56 грн. - 3% річних за неналежне виконання взятих на себе останнім зобов'язань згідно договору поставки №Д1111-85/194-Д від 30.09.2010.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2015 порушено провадження у справі №910/3889/15-г та призначено справу до розгляду на 16.03.2015.

В судовому засіданні 16.03.2015 позивач подав документи на виконання ухвали суду про порушення провадження у справі.

Відповідачем в судовому засіданні 16.03.2015 подано заяву про застосування строків позовної давності та відзив на позов, в якому він проти позову заперечує посилаючись на те, що видаткова накладна не є розрахунковим документом, а є первинним документом, що фіксує та підтверджує господарську операцію (відпуск продукції). Розрахунково-платіжним документом виступає рахунок-фактура, який передбачає виставлення певних сум до оплати, про що сторони домовились в договорі, а рахунок на оплату за договором на адресу відповідача не надходив. Крім того, оскільки поставка продукції відбулась 30.09.2011, трьохрічний строк позовної давності сплинув ще 12.11.2013 як до основної вимоги, так і до додаткових. Відповідач також вважає, що підписаний між сторонами акт звірки не є підставою для переривання строку позовної давності, оскільки є лише відображенням певних даних у бухгалтерському обліку що складаються за правилами бухгалтерського обліку.

В судовому засіданні 16.03.2015, у відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 20.04.2015.

Позивач 20.04.2015 через відділ діловодства суду подав письмові пояснення по справі, в яких зазначає, що наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє від обов'язку сплатити за продукцію та не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України. До того ж, вказує на те, що підписання представником відповідача актів звірок взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 та 30.09.2013, свідчить про вчинення відповідачем дій по визнанню суми боргу, а отже, є дією, яка перериває строк позовної давності.

Представник позивача в судовому засіданні 20.04.2015 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

В свою чергу, представник відповідача в судовому засіданні 20.04.2015 проти позову заперечив у повному обсязі.

На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 20.04.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

30.09.2010 між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" (постачальник) та Дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (покупець) було укладено договір поставки №Д1111-85/194-Д (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується поставити у зумовлені строки покупцеві певну продукцію, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

За умовами п 1.2. договору товар поставляється єдиною партією. Асортимент, кількість, ціна за одиницю та загальна вартість товару вказані у специфікації, яка оформлюється у вигляді додатку до даного договору і є його невід'ємною частиною.

Специфікацією від 30.09.2010 сторони визначили продукцію, що поставлятиметься, її кількість та суму. Всього до сплати - 55854,85 грн. з ПДВ.

Відповідно до п. 2.2. договору оплата товару здійснюється протягом 30 робочих днів з дня надходження товару, який постачається за даним договором у розмірі 100% вартості обладнання, відповідно до умов п. 6.3. даного договору, на підставі накладної на отримання товарно-матеріальних цінностей уповноваженому представнику покупця, який діє на підставі оригіналу довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей встановленого зразка. Датою передачі товару є дата оформлення та підписання уповноваженими представниками сторін накладної.

Оплата здійснюється після поставки товару, що постачається за даним договором у розмірі вартості (п. 6.3. договору).

Пунктом 10.1. договору сторони погодили, що цей договір набуває чинності з дати підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним договором.

На виконання умов даного договору, позивач поставив відповідачу узгоджений товар на загальну суму 52698,85 грн., що підтверджується видатковою накладною №76 від 30.09.2010, яка підписана уповноваженими особами сторін без заперечень та скріплена печатками.

Про належне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору щодо поставки визначених товарів.

Втім, відповідач, свої зобов'язання за договором щодо оплати поставленого товару не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість в сумі 52698,85 грн., яка заявлена до стягнення.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом п. 2.2. договору сторони визначили, що оплата товару здійснюється протягом 30 робочих днів з дня надходження товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, п. 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт поставки позивачем відповідачу узгодженого товару та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов'язань в частині своєчасної оплати отриманого товару підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 52698,85 грн.

В той же час, судом не приймаються до уваги доводи відповідача в тій частині, що ПАТ "Укртрансгаз" не надавався рахунок-фактура, яка є розрахунково-платіжним документом, оскільки умовами спірного договору взагалі не передбачено надання покупцю такого рахунку, а оплата здійснюється на підставі накладної на отримання товарно-матеріальних цінностей (п. 2.2. договору).

Разом з цим, суд вважає за необхідне відзначити, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України. (Даної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові № 37/405 від 29.09.2009).

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, він зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

При цьому, частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 7.2 договору сторони визначили, що за невиконання або неналежне виконання покупцем своїх зобов'язань по оплаті товару згідно п. 6.3. даного договору, покупець виплачує постачальнику пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення.

Відтак, оскільки відповідач допустив порушення строку оплати товару, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та п. 7.2 договору, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 2014,11 грн. за період з 11.11.2010 по 09.05.2011.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню, в розмірі 2002,92 грн. за розрахунком суду (52698,85 грн. х7,75/100/365х179 (з 12.11.2010 по 09.05.2011) = 2002,92 грн.), оскільки виходячи зі змісту п. 2.2 договору початок прострочення платежу настає 12.11.2010, а не 11.11.2010, як зазначає позивач.

Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення штраф в розмірі 7% в загальній сумі 3688,92 грн., оскільки позивач належить до переліку підприємств державного сектору економіки.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Відтак, оскільки між сторонами у справі, що розглядається, виникло саме грошове зобов'язання (порушення строку оплати товару) позовна вимога про стягнення з відповідача 7% штрафу є необґрунтованою.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 6 грудня 2010 року в справі №3-4гс10, від 20 грудня 2010 року у справі №3-41гс10, від 28 лютого 2011 року у справі №3-11гс11, від 04 лютого 2014 року у справі №3-1гс14.

Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 3688,92 грн. штрафу безпідставні та задоволенню не підлягають.

Окрім того, оскільки у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних в сумі 4751,56 грн. та інфляційні втрати в сумі 2793,04 грн. за період з 11.11.2010 по 11.11.2013.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові №48/23 від 18.10.2011 та Верховний Суд України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, у зв'язку з чим вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Водночас, в результаті перевірки наданого позивачем розрахунку 3% річних суд дійшов висновку, що вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, в сумі 4742,89 грн. за розрахунком суду: (52698,85 грн. х3/100/365х415 (з 12.11.2010 по 31.12.2011) = 1797,54 грн.; 52698,85 грн. х3/100/366х366 (з 01.01.2012 по 31.12.2012) = 1580,96 грн.; 52698,85 грн. х3/100/365х315 (з 01.01.2013 по 11.11.2013) = 1364,39 грн.), оскільки, як зазначалося вище, позивачем невірно визначено початок періоду заборгованості.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість, а його посилання щодо пропуску позивачем строку позовної давності спростовуються наступним.

Так, статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язують його початок (ст. 253 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач у поданих заяві та відзиві просив суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача, оскільки строк позовної давності для звернення з даним позовом про сплату за поставлений товар сплинув 12.11.2013.

Статтею 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (із змінами і доповненнями) роз'яснено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Матеріали справи свідчать, що сторонами 31.03.2013 та 30.09.2013, тобто в межах строку позовної давності, складалися акти звірки взаєморозрахунків станом на 31.03.2013 та 30.09.2013, відповідно, на загальну суму 1106612,92 грн., яка включає борг за договором №Д1111-85/194-Д від 30.09.2010. Вказані акти з боку відповідача підписані головним бухгалтером.

Відтак, суд приходить до висновку, що строк позовної давності для пред'явлення позивачем позовних вимог станом на день звернення до суду з позовом (19.02.2015 - штамп Господарського суду міста Києва) не пропущено.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз".

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (03134, м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, ) 52698 (п'ятдесят дві тисячі шістсот дев'яносто вісім) грн. 85 коп. основного боргу, 2002 (дві тисячі дві) грн. 92 коп. пені, 2793 (дві тисячі сімсот дев'яносто три) грн. 04 коп. збитків від зміни індексу інфляції, 4742 (чотири тисячі сімсот сорок дві) грн. 89 коп. 3% річних та 1724 (одну тисячу сімсот двадцять чотири) грн. 25 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ.

4. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Повне рішення складено 22.04.2015

Суддя О.А.Грєхова