КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2015 р. Справа№ 61/382-3/198-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тищенко О.В.

Зубець Л.П.

секретар Бурдейна Н.В.

за участю представників:

від позивача - Левченко В.І. (представник за довіреністю)

від відповідача - Бойков О.С. (представник за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

на рішення господарського суду міста Києва від 04.03.2014 р.

у справі №61/382-3/198-2012 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до Житлово-будівельного кооперативу "Аеліта"

про стягнення 114202,94 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Київенерго" звернулося з позовом до Житлово-будівельного кооперативу "Аеліта" про стягнення з відповідача 114202,94 грн. заборгованості, яка складається з 88620,73 грн. основного боргу, 5107,33 грн. пені, 16380,60 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 3% річних в сумі 4094,28 грн. за неналежне виконання взятих на себе відповідачем зобов'язань згідно Договору №720204 від 01.05.2003 на постачання теплової енергії у гарячій воді.

Рішенням господарського суду міста Києва (суддя Івченко А.М.) від 21.10.2011р. у справі №61/382 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 54807,32грн. основного боргу, 16380,60грн. інфляційних втрат, 4094,28грн. 3 % річних, 5107,33грн. пені. В іншій частині позову відмовлено. Припинено провадження у справі в частині стягнення 23813,41грн. на підставі п.1-1 частини першої ст.80 ГПК України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2012р. апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, рішення від 21.10.2011р. - без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 24.04.2012р. касаційну скаргу відповідача задоволено, рішення від 21.10.2011р. та постанову від 30.01.2012р. скасовано, а справу передано на новий розгляд.

Скасовуючи вказані судові рішення, суд касаційної інстанції вказав:

"В той же час суди мали взяти до уваги наступне.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України № 493/92 від 03.10.1992 "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" державна реєстрація нормативно-правових актів проводиться в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Міністерство юстиції України та управління юстиції складають державні реєстри зареєстрованих ними нормативно-правових актів.

Положенням про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731 (далі - Положення), надано право Міністерству юстиції України та іншим органам, що здійснюють державну реєстрацію відомчих нормативно-правових актів, перевіряти у міністерствах, інших органах виконавчої влади, органах господарського управління та контролю додержання законодавства про державну реєстрацію нормативно-правових актів, у разі потреби вимагати подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію та вносити пропозиції про усунення виявлених порушень і недоліків та притягнення до відповідальності посадових осіб, винних у допущених порушеннях.

Згідно з пунктом 1 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесені до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Відповідно до пункту 2 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

У цьому ж зв'язку судам належало врахувати, що відповідно до частини другої статті 4 ГПК України господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Крім того, апеляційному суду в ході перегляду справи належало врахувати вимоги ст.111-28 ГПК України, взяти до уваги та перевірити посилання відповідача на те, що постановою Верховного Суду України від 28.11.2011, яка приймалась за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, було підтверджено обов'язковість реєстрації нормативно-правових актів, які видаються органами виконавчої влади, зокрема КМДА, та які зачіпають права, свободи і законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

З урахуванням наведених вимог чинного законодавства загальний висновок попередніх судових інстанцій про те, що згадані розпорядження КМДА не підлягають державній реєстрації в силу положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" не можна визнати правильними.

З огляду на таке, суди повинні були перевірити обґрунтованість вищенаведених посилань відповідача щодо безпідставності використаних позивачем тарифів, а отже і щодо неправильності розрахунку боргової суми за договором про постачання теплової енергії."

Рішенням господарського суду міста Києва №61/382-3/198-2012 (суддя Сівакова В.В.) від 04.07.2012р. позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 54807,32грн. основного боргу, 5107,33грн. пені, 14786,00грн. інфляційних втрат, 4094,28грн. 3 % річних. В іншій частині позову відмовлено. Припинено провадження у справі в частині стягнення 23813,41грн. на підставі п.1-1 частини першої ст.80 ГПК України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2012р. апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення суду від 04.07.2012р. - без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.12.2012р. касаційну скаргу відповідача задоволено, рішення господарського суду міста Києва від 04.07.2012р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2012р. у справі №61/382-3/198-2012 скасовано, а справу передано на новий розгляд.

Скасовуючи судові рішення, вищий господарський суд України зазначив:

"Зокрема, суди, як вбачається із змісту прийнятих ними рішень, не перевірили правильність зробленого позивачем розрахунку заборгованості, обмежившись лише посиланням на те, що така мала місце в період з жовтня 2008 року по червень 2011 року включно. Знехтувавши вимогами статті 111-12 ГПК України та залишивши поза увагою вказівки, що містились у постанові Вищого господарського суду України від 24.04.2012, яка була прийнята за цією ж справою, суди не з'ясували, за якими саме тарифами проводив розрахунок грошової суми заборгованості позивач, а відповідно не дійшли певних висновків щодо наявності чи відсутності правових підстав для застосування цих тарифів. У цьому ж зв'язку висновки попередніх судових інстанцій про те, що нормативно-правові акти КМДА щодо встановлення цін (тарифів) на житлово-комунальні послуги не підлягають державній реєстрації, а отже, підлягають застосуванню при вирішенні спору за обставинами цієї справи, не можна визнати обґрунтованими з огляду на їх загальний та безвідносний характер. Тим більше, що в даному випадку, не виконавши вказівок, які містились у постанові Вищого господарського суду України від 24.04.2012, суди, як це вбачається із змісту прийнятих ними рішень, не перевірили обґрунтованості посилань відповідача на те, що постановою Верховного Суду України від 28.11.2011, яка приймалась за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, було підтверджено обов'язковість реєстрації нормативно - правових актів, які видаються органами виконавчої влади, зокрема КМДА, та які зачіпають права, свободи і законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер. З огляду на таке судам слід було взяти до уваги також те, що взаємовідносини сторін з постачання та споживання теплової енергії врегульовані не лише договором, а й нормативними актами, зокрема Законом України "Про житлово-комунальні послуги", який визначає постачання гарячої води та централізоване опалення одним із видів житлово-комунальних послуг, що надаються у порядку, визначеному ст. 16 Закону з покладанням обов'язку щодо їх оплати на споживача, Законом України "Про теплопостачання", котрий, у свою чергу, визначає основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об'єктах сфери теплопостачання, регулює відносини, пов'язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії."

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.03.2014 р. у справі №61/382-3/198-2012 (суддя Курдельчук І.Д.) в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Суд виходив з того, що позивачем не доведено належними засобами доказування розміру заборгованості, яка підлягає оплаті та стягненню з урахуванням тарифів, які відповідають вимогам ст. 20 Закону України "Про теплопостачання" і повинні бути застосовані у спірних правовідносинах.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 04.03.2014 р. у справі №61/382-3/198-2012 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому, скаржник в апеляційній скарзі та доповненнях до апеляційної скарги зазначає, що ним правомірно, у відповідності до норм чинного законодавства у сфері енергопостачання, визначено обсяги поставленої теплової енергії відповідачу за спірний період; позивач, при нарахуванні вартості поставленої теплової енергії, керувався чинними розпорядженнями Київської міської державної адміністрації, якими були затверджені тарифи на теплову енергію. Також позивач зазначає, що в період, за який позивач просить стягнути заборгованість з 01.01.2011 р. застосовувались тарифи, встановлені постановою НКРЕ №1729 від 14.12.2010 р., яка є дійною та реєстрації не потребує.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач частково визнав борг в розмірі 7665,40 грн. (заборгованість за період з січня по червень 2011 р. (період дії постанови НКРЕ №1729), крім того відповідачем надано розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних на таку заборгованість, розмір яких складає 2511,55 грн., 1847,18 грн., 468,73 грн. відповідно, в іншій частині позовних вимог просив відмовити, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість нарахування позивачем заборгованості.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити, скасувати рішення господарського суду міста Києва від 04.03.2014 р. у справі №61/382-3/198-2012 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу та в судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача заперечував частково проти апеляційної скарги, визнав борг в розмірі 7665,40 грн. (заборгованість за період з січня по червень 2011 р. (період дії постанови НКРЕ №1729), крім того відповідачем надано розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних на таку заборгованість, розмір яких складає 2511,55 грн., 1847,18 грн., 468,73 грн. відповідно, в іншій частині позовних вимог просив відмовити, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість нарахування позивачем заборгованості за період з жовтня 2008 р. по грудень 2010 р. за тарифами, затвердженими розпорядженнями КМДА, які не реєструвались в органах юстиції та скасовані рішенням суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

01.05.2003 р. між Публічним акціонерним товариством "Київенерго", як енергопостачальною організацією, та Житлово-будівельним кооперативом "Аеліта", як абонентом, було укладено Договір №720204 на постачання теплової енергії у гарячій воді (далі - Договір).

Предметом договору є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді на умовах, передбачених цим договором (п. 1.1. Договору).

Даний договір укладено з метою постачання теплової енергії для потреб будинку, що знаходиться за адресою м. Київ, вул. Туполєва, 5.

Згідно з пунктом 2.2.1 Договору енергопостачальна організація зобов'язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та обсягах згідно з додатком № 1 до договору.

Пунктом 2.3.1 Договору визначено, що абонент зобов'язався додержуватися кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у додатку № 1 до договору, не допускаючи їх перевищення, та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії.

Згідно п. 2.3.2. Договору абонент зобов'язався виконувати умови та порядок оплати, в обсягах і в терміни, які передбачені в додатку № 4 до Договору.

Пунктом 8.1 Договору сторонами погоджено, що він набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2003. При цьому пункт 8.4. Договору передбачає, що договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

У відповідності до положень п. 2.1. Договору, сторони зобов'язались при виконанні умов договору, а також при вирішення всіх питань, що не обумовлені цим договором, керуватися тарифами, затвердженими Київською міською державною адміністрацією, Положенням про Держенергспоживнагляд, Правилами користування тепловою енергією (далі - правила), нормативними актами з питань користування, обліку та взаєморозрахунків за енергоносії, чинним законодавством України.

Відповідно до п. 1 Додатку №3 до Договору, розрахунки за відпущену теплову енергію енергопостачальною організацією проводиться згідно з тарифами, затвердженими розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 1245 від 20.06.2002, які згідно п. 3 можуть змінюватись в період дії договору.

Згідно п. 2.2.3. Договору, при зміні тарифів (Додаток №3 до Договору) енергопостачальна організація має повідомляти абонента у п'ятиденний термін з моменту отримання розпорядження КМДА про їх змінення.

Визначення кількості спожитої абонентом теплової енергії проводиться розрахунковим способом (п.5.1 Договору).

Пунктом 2 Додатку №4 до Договору передбачено, що відповідач зобов'язаний щомісячно з 12 по 15 число самостійно отримувати у районному відділі теплозбуту табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період, акт звірки на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту звірки повертає у РВТ) та платіжну вимогу-доручення, куди включені вартість теплової енергії на поточний місяць, з урахуванням остаточного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду.

Пунктом 3 Додатку № 4 до Договору визначено, що відповідач сплачує вартість фактично спожитої теплової енергії не пізніше 25 числа поточного місяця, при цьому:

- в разі якщо абонент розраховується за показниками приладів обліку, йому пред'являється до сплати заявлена кількість теплової енергії за поточний місяць. У випадку перевищення фактичного використання теплової енергії понад заявленого, ця кількість перевищення самостійно сплачується абонентом не пізніше 28 числа поточного місяця. У випадку, якщо фактичне використання нижче від заявленого, сплата проводиться за фактичними показниками (п. 3.1.);

- абонентам, що не мають приладів обліку щомісячно виставляється до сплати кількість теплової енергії згідно до договірних навантажень з урахуванням середньомісячної розрахункової температури теплоносія від теплових джерел енергопостачальної організації та фактичного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду (п. 3.2.).

Даний спір виник в зв'язку з тим, що на думку позивача, відповідачем в порушення умов Договору не було у повному обсязі сплачено вартість використаної теплової енергії, в зв'язку з чим у відповідача у період з 01.10.2008 р. до 01.07.2011 р. виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 88620,73 грн. та за неналежне виконання зобов'язань позивачем нараховані пеня в розмірі 5107,33 грн., інфляційні витрати в сумі 16380,60 грн. та 3% річних в сумі 4094,28 грн.

Згідно з частиною 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Частинами 6, 7 статті 276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

За приписами ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 526 Цивільного кодексу України та частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 ст. 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

З наданого у справі розрахунку заборгованості вбачається, що при нарахуванні заборгованості за спожиту згідно з договором №720204 теплову енергію, позивачем в період з жовтня 2008 р. по грудень 2010 р. застосовувались тарифи, затвердженні розпорядженнями КМДА №643, №520, №981, №1192, №1333, №392, які не реєструвались в органах юстиції.

Позивач наполягав на правомірності та обґрунтованості застосування тарифів, затвердженими розпорядженнями КМДА, які не були зареєстровані.

В свою чергу відповідач, надав пояснення, в яких заперечував проти застосування тарифів, визначених розпорядженнями КМДА, що не пройшли державної реєстрації, посилаючись на висновки Верховного Суду України, які були викладені в постанові від 28.11.2011р., постанову Шевченківського районного суду міста Києва у справі №2-а-118/11 провадження 2-а/761/4/2014, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15.01.2015 р. у справі №761/8760/14-а.

Відповідно до Закону України "Про теплопостачання", постачання теплової енергії є господарською діяльністю, яка полягає у наданні теплової енергії споживачам за допомогою технічних засобів транспортування з обов'язком останніх щомісячно оплачувати теплопостачальній організації фактично отриману теплову енергію.

При цьому вартість теплової енергії, яка є грошовим виразом витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал ) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових визначається тарифом, що забезпечує відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Тариф повинен враховувати повну собівартість теплової енергії з забезпеченням рівня рентабельності не нижче граничного або порядок компенсації теплопостачальній організації її витрат у разі встановлення тарифів нижче собівартості теплової енергії та граничного рівня рентабельності (ст. 20 Закону України "Про теплопостачання").

Закріплене у нормах Закону України "Про теплопостачання" право теплопостачальної організації на отримання оплати поставленої ним теплової енергії за тарифами (ціною), які б враховували затрати на її виробництво та граничний рівень рентабельності, вимагає з'ясування як питання щодо набрання чинності нормативних актів про затвердження тих чи інших тарифів, так і перевірки відповідність тарифів, на застосуванні яких наполягає позивач, вимогам ст. 20 Закону України "Про теплопостачання".

Постановою Верховного Суду України від 28.11.2011р., яка приймалась за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, було підтверджено обов'язковість реєстрації нормативно-правових актів, які видаються органами виконавчої влади, зокрема КМДА, та які зачіпають права, свободи і законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

Відповідно до п. 3 Указу Президента України від 03.10.1992р. №493/92 "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади", вказані нормативно-правові акти набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.

28 листопада 2011 року Верховний Суд України, розглянув заяву Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про перегляд судових рішень Вищого адміністративного суду України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій просив скасувати ухвалу касаційного суду від 29 березня 2011 року в справі №К-18726/09.

Перевіривши наведені у заяві доводи, Верховний Суд України дійшов висновку про їх необґрунтованість та у задоволенні заяви публічного акціонерного товариства "Київенерго" відмовив.

Верховним Судом України було встановлено, що у відповідності до п. 1, п. 2 Указу Президента України від 03.10.1992р. №493/92 державу реєстрацію нормативно-правових актів КМДА здійснює Київське міське управління юстиції.

Також, Верховним Судом України було зазначено, що у відповідності до рішення Конституційного суду України від 25 грудня 2003 року №21-рп/2003 КМДА є єдиним в організаційному відношенні органом, який виконує функції виконавчого органу Київської міської ради та паралельно функції місцевого органу виконавчої влади.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Крім того, постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21.03.2014 р. у справі №2-а-118/11 провадження №2-а/761/4/2014, яка була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2014 р., визнані незаконними та не чинними з моменту прийняття розпорядження КМДА №981 від 31.08.2009 р., №1141 від 30.09.2009 р., №1333 від 30.11.2009 р., №392 від 31.05.2010 р.

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 30.09.2014 р., яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.01.2015 р. у справі №761/8760/14-а, визнано не чинними з моменту прийняття розпорядження КМДА №640, №641, №642, №643 від 30.05.2007 р.

Відповідно до п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу за період з жовтня 2008 р. по грудень 2010 р., нараховані на вказану заборгованість суми пені, інфляційних втрат і трьох процентів річних, заявлених до стягнення не підлягають задоволенню, оскільки не доведено розмір грошового зобов'язання, яке підлягає сплаті і стягненню з урахуванням тарифів, які б відповідали вимогам ст.20 Закону України "Про теплопостачання" і повинні бути застосовані у спірних правовідносинах.

З наданого у справі розрахунку заборгованості вбачається, що при нарахуванні заборгованості за спожиту згідно з договором №720204 теплову енергію, позивачем в період з січня 2011 р. по червень 2011 р. застосовувались тарифи, визначені постановою НКРЕ №1729 від 14.12.2010 р.

Починаючи з 01.01.2011 р., відповідно до ст. 16 Закону України "Про теплопостачання", до повноважень Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України при регулюванні господарської діяльності суб'єктів відносин у сфері теплопостачання належить, зокрема встановлення тарифів на теплову енергію суб'єктам природних монополій у сфері теплопостачання, ліцензування діяльності яких здійснюється Комісією, а до створення Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України, дана функція покладена на Національну комісію електроенергетики України.

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про ціни та ціноутворення" (в редакції, чинній станом на виникнення спірних правовідносин), в народному господарстві застосовуються вільні ціни та тарифи, державні фіксовані та регульовані ціни та тарифи.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про ціни та ціноутворення" встановлено, що державне регулювання цін і тарифів здійснюється шляхом встановлення державних фіксованих цін (тарифів); граничних рівнів цін (тарифів) або граничних відхилень від державних фіксованих цін і тарифів.

Державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи встановлюються на ресурси, які справляють визначальний вплив на загальних рівень і динаміку цін, на товари і послуги, що мають вирішальне соціальне значення, а також на продукцію, товари і послуги, виробництво яких зосереджено на підприємствах, що займають монопольне (домінуюче) становище на ринку. Державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи встановлюються державними органами України (ст. 9 Закону України "Про ціни та ціноутворення").

Так, за розрахунками позивача та відповідача, вартість спожитої протягом січня 2011 р. - червня 2011 року теплової енергії складає 132163,42 грн., відповідачем сплачено за відповідний період 124498,02 грн., отже заборгованість складає 7665,40 грн.

В матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем вказаної заборгованості.

З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач прострочив виконання зобов'язання по оплаті за Договором, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за спожиту протягом січня 2011 р. - червня 2011 року теплової енергії в розмірі 7665,40 грн.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України, порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 3.5 Додатка 4 до Договору передбачено, що у разі несплати теплової енергії до кінця розрахункового періоду нараховуються пеня на суму фактичного боргу у розмірі 0,5 % за кожний день прострочення платежу по день фактичної сплати, але не більше суми обумовленої чинним законодавством.

Перевіривши розрахунок 3 % річних, інфляційних втрат та пені, враховуючи те, що відповідач у встановлений договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів належним чином не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання за спожиту протягом січня 2011 р. - червня 2011 року теплову енергію в розмірі 7665,40 грн., колегія суддів вважає, що у позивача наявні правові підстави вимагати стягнення з відповідача за порушення вказаного грошового зобов'язання пені, 3% річних, інфляційних втрат, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 468,73 грн., інфляційні втрати в розмірі 1847,18 грн., пені в розмірі 2511,55 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 34 ГПК України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, крім того неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, не відповідають обставинам справи в частині відмови позовних вимог щодо стягнення заборгованості за спожиту протягом січня 2011 р. - червня 2011 року теплову енергію в розмірі 7665,40 грн. та нарахованих на неї 3% річних в сумі 468,73 грн., інфляційних втрат в розмірі 1847,18 грн., пені в розмірі 2511,55 грн., а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог основного боргу в сумі 7665,40 грн., 1847,18 грн. - суми інфляційних втрат, 2511,55 грн. - пені, 468,73 грн. - 3% річних з прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Судові витрати по сплаті державного мита за звернення з позовною заявою, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, судового збору за подання апеляційної скарги стягуються у відповідності до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго" задовольнити частково, рішення господарського суду міста Києва від 04.03.2014 р. у справі №61/382-3/198-2012 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог суми основного боргу в розмірі 7665,40 грн., 1847,18 грн. - суми інфляційних втрат, 2511,55 грн. - пені, 468,73 грн. - 3% річних, винести в цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити. Викласти резолютивну частину в наступній редакції:

„Позов задовольнити частково.

Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу "Аеліта" (04128, м. Київ, Святошинський район, вул. Академіка Туполєва, будинок 5, ідентифікаційний код 23697179) з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення, на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (01001, м. Київ, пл. І.Франка, 5, ідентифікаційний код 00131305) 7665 (сім тисяч шістсот шістдесят п'ять) грн. 40 коп. - сума основного боргу, 2511 (дві тисячі п'ятсот одинадцять) грн. 55 коп. - пеня, 1847 (одна тисяча вісімсот сорок сім) грн. 18 коп. - інфляційні втрати, 468 (чотириста шістдесят вісім) грн. 73 коп. - 3 % річних, 124 (сто двадцять чотири) грн. 93 коп. -державного мита за подання позовної заяви та 25 (двадцять п'ять) грн. 82 коп. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В іншій частині в позові відмовити.»

Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу "Аеліта" (04128, м. Київ, Святошинський район, вул. Академіка Туполєва, будинок 5, ідентифікаційний код 23697179) з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення, на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (01001, м. Київ, пл. І.Франка, 5, ідентифікаційний код 00131305) 124 (сто двадцять чотири) грн. 93 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановлені законом порядку та строки.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді О.В. Тищенко

Л.П. Зубець