ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2015 року Справа № 904/7370/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Крутовських В.І. - доповідач,

суддів: Дмитренко Г.К., Прокопенко А.Є.

при секретарі судового засідання Однорог О.В.

Представники сторін:

від позивача: Чіняєва О.М. представник, довіреність №б/н від 01.09.2014 року;

від відповідача: Кучерева Н.В. представник, довіреність №09-32/116 від 18.02.2015 року;

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНЄПРКАРТРАНС", м. Дніпродзержинськ на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2015 року у справі №904/7370/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНЄПРКАРТРАНС", м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровська область

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача, - ОСОБА_3, м. Дніпродзержинськ

про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2015 року у справі №904/7370/14 (суддя Соловйова А.Є.) в позові відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ДНЄПРКАРТРАНС" звернулось до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення повністю та постановити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНЄПРКАРТРАНС". Судові витрати стягнути з Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНЄПРКАРТРАНС".

Апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що з рішенням суду першої інстанції не погоджується оскільки воно винесено з порушеннями передбаченими статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, а саме: в наслідок не відповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, порушення та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені у даній скарзі щодо скасування рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2015 року по справі №904/7370/14 є безпідставними та необґрунтованими, а натомість рішення суду першої інстанції ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення цивільного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності. Відповідно, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.02.2015 року у справі №904/7370/14 прийнято та призначено апеляційну скаргу до розгляду колегією суддів у складі: головуючий суддя: Крутовських В.І., судді: Дмитренко Г.К., Прокопенко А.Є..

06.03.2015 року на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи від представника Позивача.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.03.2015 року відкладено розгляд справи на 26.03.2015 року.

23.03.2015 року на адресу суду надійшла заява від ОСОБА_3 про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні Позивача.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.03.2015 року продовжено строк розгляду справи до 04.05.2015 року та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача - ОСОБА_3.

14.04.2015 року на адресу Дніпропетровського апеляційного господарського суду надійшло:

- клопотання про відкладення розгляду справи та заява від Третьої особи;

- клопотання про долучення документів до матеріалів справи та письмове пояснення від представника Позивача;

- додаткові письмові пояснення щодо нарахування процентів по кредитному договору від представника Публічного акціонерного товариства "Промінвестбанк".

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.04.2015 року відкладено розгляд справи на 27.04.2015 року.

У судове засідання 27.04.2015 року представник Третьої особи не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України 20.02.2013 року №28.

У судовому засіданні 27.04.2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, приймаючи до уваги наступне.

27.04.2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ДНЄПРКАРТРАНС" та Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" уклали Кредитний договір про відкриття кредитної лінії №20-1556/2-1 (надалі - Кредитний договір), до якого в подальшому були внесенні зміни та доповнення.

Відповідно до пункту 2.1. Кредитного договору банк зобов'язується надати Позичальнику кредит шляхом відкриття невідновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 10 000 000,00 дол. США (ліміт кредитної лінії), на умовах, встановлених цим Договором, а Позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим Договором; кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 26.04.2015 року. Кредит передається із наступним цільовим призначенням: придбання готових на піввагонів, запчастин, комплектуючих до на піввагонів, матеріалів для на піввагонів, оплата послуг за виготовлення на піввагонів.

Відповідно до пункту 3.2. Кредитного договору, проценти за користуванням кредитом нараховуються Банком та сплачуються Позичальником, виходячи із встановленої Сторонами змінюваної процентної ставки у розмірі LIBOR 3m USD (трьох місяців) плюс 11,0% річних, але не більше ніж 18% річних. При цьому, Позичальник дає свою згоду на те, що Банк здійснює зміну розміру процентної ставки на підставі фактичного значення LIBOR (трьох місяців) у зазначені Дати зміни процентів без будь-яких додаткових погоджень з Позичальником. Банк зобов'язаний письмово, в порядку передбаченому пунктом 6.12. цього Договору, повідомити Позичальника про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до Дати зміни процентів. При цьому, письмове повідомлення буде вважатися зробленим належним чином, у разі якщо воно надіслано рекомендованим листом, кур'єром, телеграфом, або врученні особисто за зазначеними адресами Сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв'язку одержувача. Проценти за користування кредитом нараховуються Банком, починаючи з дати першого списання коштів з позичкового рахунку по дату повного і остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії коштів. Проценти нараховуються щомісячно на суму фактичного залишку заборгованості за отриманими коштами із розрахунку 360 днів у році та фактичної кількості днів у місяці. При розрахунку процентів використовується метод «факт/360». Проценти за користування кредитом нараховуються Банком щомісячно в останній робочий день місяця за період з дати першої видачі кредиту по день, що передує останньому робочому дню місяця, в якому наданий кредит, та надалі за період з дати попереднього нарахування по день, що передує останньому робочому дню поточного місяця, а також в день кінцевого терміну повернення кредиту, визначеного пунктом 2.2. цього Договору. Для розрахунку розміру процентної ставки враховується розмір LIBOR встановлений на дату укладення договору, в подальшому на перший робочий день місяця, що передує Періоду застосування процентів.

Пунктом 3.3. Кредитного договору передбачено, що Позичальник має сплатити Банку наступні комісійні винагороди:

- у день підписання цього Договору у розмірі 10 000 гривень 00 копійок (в т.ч. ПДВ) за надання банківських послуг за операціями оформлення забезпечень;

- у день отримання першого траншу першої частини кредитних коштів по цьому Договору - за надання кредиту у розмірі 18 000 гривень 00 копійок;

- за внесення змін в умови кредитування зі ініціативи клієнта 3 000,00 грн. без ПДВ.

Згідно з пунктом 5.2. Кредитного договору, Позичальник у випадку прострочення ним виконання зобов'язання по поверненню Банку сум кредиту та/або процентів за надання кредиту та/або плати за кредит, та/або процентів за понадтермінове користування кредитом зобов'язаний сплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу.

Позивач у своїй позовній заяві ставить питання про визнання недійсними пунктів 2.1., 3.2., 3.3., 5.2. Кредитного договору.

Позивач посилається на недійсність пункту 2.1. Кредитного договору, але його посилання спростовуються нижчезазначеним.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а частина 2 статті 192 Цивільного кодексу України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Національний банк України на запит банків з питань щодо правомірності укладання кредитних договорів в іноземній валюті роз'яснив, що операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операції з валютними цінностям. При цьому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії (лист Національного банку України «Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті» №13-210/7871-22612 від 07.12.2009 року).

Публічне акціонерне товариство "Промінвестбанк" має відповідні ліцензії, а отже кредит надано в іноземній валюті правомірно.

Твердження Позивача про несправедливість надання кредиту у іноземній валюті у зв'язку з ризиком знецінення національної валюти не заслуговують на увагу, оскільки, відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, господарська діяльність і є діяльністю на власний ризик і розсуд. Також, Позивачем не враховується, що національна валюта може не тільки знецінитись, а й укріпитися по відношенню до дол. США, що створює для сторін рівні умови.

Твердження Позивача про невідповідність вимогам Закону визначеної кредитним договором процентної ставки LIBOR також не відповідає дійсності, з огляду на нижчевикладене.

Використання відсоткової ставки LIBOR передбачено нормативно-правовими актами Національного Банку України з метою регулювання кредитних відносин в іноземній валюті.

Відповідно до діючих норм LIBOR застосовується як Лондонська міжбанківська ставка пропозицій. Вказана ставка застосовується для розрахунків між банками та є величиною, яка свідчить про те, під які проценти банки можуть кредитувати один одного.

Так, зважаючи на наявний рівень ліквідності банківської системи та прогноз її зміни надалі, беручи до уваги обсяг операцій на міжбанківському кредитному ринку та вартість ресурсів на ньому, керуючись статтею 25 Закону України "Про Національний банк України", статями 47 та 66 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та Положенням про процентну політику Національного банку України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 18.08.2004 року №389, Правлінням Національного банку України прийнято постанову від 09.02.2005 року №33, якою рекомендовано банкам під час визначення ціни за залученими коштами в національній валюті орієнтуватися на розмір облікової ставки Національного банку України плюс 5-7 відсоткових пункти (в залежності від терміну залучення коштів), в іноземній - на розмір ставки LIBOR плюс 1-3 відсоткових пункти (в залежності від терміну залучення коштів).

Аналогічної правової позиції дійшов Вищий господарський суд України розглядаючи справи про визнання кредитних договорів недійсними (постанови по справах №5002-26/538-2012 року від 12.03.2013 pоку та №28/165пд від 31.01.2012 року).

При виконанні комісійних операцій формально банк (комісіонер) стає агентом клієнта (комітентом). До Комісійних операцій належать обслуговування рахунків, здійснення переказів, приймання платежів, конвертація іноземної валюти, купівля-продаж цінних паперів, операції з готівкою тощо.

За виконання комісійних операцій банки встановлюють комісійну винагороду, яка є платою, що стягується банком з клієнта за виконання певних банківських операцій за дорученням клієнта. Комісійна винагорода є одним із видів непроцентних доходів банків. У відповідності до статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" розмір і порядок стягнення комісійної винагороди банки встановлюють самостійно з урахуванням чинного законодавства на основі тарифів, затверджених рішенням правління банку, та відповідно до укладених з клієнтами договорів.

Пунктом 3.3. Кредитного договору в останній редакції з урахуванням змін і доповнень до Кредитного договору редакції, встановлено обов'язок Боржника сплатити Банку комісійні винагороди за внесення змін в умови кредитування з ініціативи клієнта 3000,00 грн., без ПДВ..

Відповідно до статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" Банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті.

До банківських послуг належать:

1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб;

2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах;

3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Частиною 18 вищевказаної статті встановлено, що за надання послуг Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду.

Згідно до частини 2 статті 53 Закону України "Про банки і банківську діяльність" Банку забороняється встановлювати процентні ставки та комісійні винагороди на рівні нижче собівартості банківських послуг у цьому банку.

Тобто, відповідно до законодавства України Банки мають право встановлювати комісійну винагороду, яка є платаю, що стягується банком з клієнта за виконання певних банківських операцій за дорученням клієнта.

До таких операцій належать обслуговування рахунків, здійснення переказів, приймання платежів, конвертація іноземної валюти, купівля-продаж цінних паперів, операції з готівкою тощо.

Твердження Позивача про відсутність доручень на здійснення будь яких правочинів від імені Банку та за рахунок Позичальника не відповідають дійсності.

Пунктом 3.12. Кредитного договору встановлено, 3 комісійні операції, які Боржник доручає здійснити Банку за рахунок та від імені Позичальника:

- здійснювати договірне списання коштів за умови настання строків виконання грошових зобов'язань;

- у разі відсутності коштів на поточному рахунку Позичальника у валюті заборгованості, здійснити списання коштів в національній валюті, в сумі еквівалентній сумі заборгованості по курсу на день списання;

- здійснення операцій з купівлі, обміну валюти.

Виходячи з викладеного, пункт 3.3. Кредитного договору про встановлення комісійної винагороди повністю відповідає вимогам законодавства України.

Щодо пункту 5.2. Кредитного договору, який передбачає можливість нарахування на суму заборгованості встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлена відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, частиною 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У частині 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі №6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі №6-38цс11). Отже, проценти, передбачені статею 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17.10.2011 року у справі 6-42цс11).

Стаття 627 Цивільного кодексу України визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу встановлено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Однак, у позовній заяві відсутні, всупереч статті 215 Цивільного кодексу, статті 33 Господарського процесуального кодексу, будь-які посилання на норми закону які прямо забороняють включати умови, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу про нарахування індексу інфляції на заборгованість у іноземній валюті.

Колегія суддів погоджується з висновком судду першої інстанції, що вимоги Позивача про визнання пункту 5.2. Кредитного договору є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.

Пункт 20.5. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 року №10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» передбачає, що згідно з частиною першою статті 15 Господарського процесуального кодексу України справи зі спорів, зокрема, про визнання договорів недійсними, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити грошу тощо. При цьому стороною, зобов'язаною здійснити певні дії, може бути будь-яка із сторін, у якої з огляду на умови договору та з урахуванням фактичних обставин справи відповідний обов'язок існує на момент подання позову.

На момент звернення з позовною заявою стороною зобов'язаною виконати дії по сплаті кредиту по спірному Договору є Товариство з обмеженою відповідальністю "ДНЄПРКАРТРАНС", м. Дніпродзержинськ.

Відповідно до приписів статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи господарським судом фактичні обставини справи встановлено на основі повного, всебічного і об'єктивного дослідження поданих доказів та вірно застосовані норми права, а доводи скаржника не спростовують законності прийнятого у справі судового рішення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНЄПРКАРТРАНС", м. Дніпродзержинськ на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2015 року у справі №904/7370/14 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2015 року у справі №904/7370/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцятиденного строку з дати її прийняття.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 29.04.2015 року.

Головуючий суддя В.І. Крутовських

Суддя Г.К. Дмитренко

Суддя А.Є. Прокопенко