КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2015 р. Справа№ 910/1818/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Коршун Н.М.

Дикунської С.Я.

при секретарі Шмиговська А.М.

за участю представників:

від позивача - Ходаківський М.Д. (довіреність б/н від 12.11.2014 р.)

від відповідача - не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Всеукраїнської громадської організації «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів»

на рішення господарського суду міста Києва від 11.03.2015 р.

у справі №910/1818/15-г (Смирнова Ю.М.)

за позовом Всеукраїнської громадської організації «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів»

до Державного підприємства «Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики «Укрлісконсалтинг»

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Всеукраїнська громадська організація «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів» звернулась до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства «Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики «Укрлісконсалтинг» про визнання недійсним договору відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю б/н від 26.07.2006 р. з усіма додатками.

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.03.2015 р. у позові Всеукраїнської громадської організації «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів» про визнання недійсним договору відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю б/н від 26.07.2006 р. з усіма додатками відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та законодавству України.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представника відповідача.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою від 14.04.2015 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

25.07.2006 р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (орендодавець) та Всеукраїнською громадською організацією «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів» (орендар) укладено договір оренди № 3393 нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно площею 111,20 кв.м, розміщене за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21, перший поверх, кімнати №№ 2, 3, 7 та 8, що знаходиться на балансі Державного підприємства «Крона», вартість якого становить, за експертною оцінкою станом на 30.04.2006 р., 449248,00 грн.; майно передається в оренду з метою розміщення громадської організації.

Згідно п. 5.8 договору оренди, орендар зобов'язується укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

26.07.2006 р. між Державним підприємством «Крона» (балансоутримувач) та Всеукраїнською громадською організацією «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів» (орендар) укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, відповідно до умов якого балансоутримувач забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21, загальною площею 111,20 кв.м., а також утримання прибудинкової території, а орендар бере участь у витратах балансоутримувача на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі в цій будівлі, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих балансоутримувачем за цим договором.

Наказом Державного комітету лісового господарства України від 07.05.2007 р. № 162 Державне підприємство «Крона» перейменовано в Державне підприємство «Торговий дім «Крона».

Наказом Державного комітету лісового господарства України від 10.11.2008 р. № 284 Державне підприємство «Торговий дім «Крона» перейменовано в Державне підприємство «Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики «Укрлісконсалтинг».

Відповідно до статуту Державного підприємства «Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики «Укрлісконсалтинг» останнє є новим найменуванням Державного підприємства «Торговий дім «Крона» згідно з наказом Державного комітету лісового господарства України від 10.11.2007 р. № 284 «Про перейменування Державного підприємства «Торговий дім «Крона» в Державне підприємство «Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики «Укрлісконсалтинг» та внесення змін до статуту підприємства».

Згідно п. 2.1.1 вказаного договору, балансоутримувач будівлі зобов'язується забезпечити виконання всього комплексу робіт, пов'язаних з обслуговуванням та утриманням будівлі і прибудинкової території, та створення необхідних житлових умов і здійснення господарської діяльності, у тому числі орендарю і його співробітникам згідно з вимогами чинного законодавства про користування будівлями.

Відповідно до п.п. 2.1.2, 2.1.3 договору, балансоутримувач зобов'язується забезпечити надання орендарю комунальних послуг за діючими розцінками і тарифами; інформування орендаря про зміни витрат на утримання будівлі і тарифу на послуги.

Згідно п. 5.1 договору, його укладено на строк дії договору оренди приміщення.

Зміни або доповнення до цього договору допускаються за взаємною згодою сторін. Зміни та доповнення, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх надання на розгляд іншою стороною (п. 5.2 договору).

Відповідно до п. 5.6 договору, його чинність припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

Пунктом 7 договору сторони визначили, що додатки до нього є невід'ємною складовою його частиною.

Додатком №6 від 26.07.2006 р. до договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 26.07.2006 р. сторони узгодили розрахунок щомісячних платежів за обслуговування та ремонт будівлі, комунальні та інші послуги балансоутримувача (без ПДВ), згідно якого технічне обслуговування було визначено в сумі 992,00 грн. на місяць, а експлуатаційні витрати - в сумі 418,00 грн. на місяць, що разом становить 1410,00 грн. на місяць.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Додатком № 7 від 01.01.2007 р. до договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 26.07.2006 р., у зв'язку із значним ростом розцінок і тарифів, сторони внесли зміни до розміру експлуатаційних, комунальних та інших послуг балансоутримувача та встановили їх на рівні 1523,66 грн. за технічне обслуговування та 703,84 грн. за експлуатаційні витрати.

01.12.2008 р. додатковою угодою № 177/ор про внесення змін до договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 26.07.2006 р., у зв'язку із значним ростом розцінок і тарифів, сторони внесли зміни до розміру експлуатаційних, комунальних та інших послуг балансоутримувача та встановили їх на рівні 2232,22 грн. за технічне обслуговування та 1037,28 грн. за експлуатаційні витрати.

01.01.2009 р. додатковою угодою № 4/дод про внесення змін до договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 26.07.2006 р., у зв'язку із значним ростом розцінок і тарифів, сторони внесли зміни до розміру експлуатаційних, комунальних та інших послуг балансоутримувача та встановили їх на рівні 3817,10 грн. за технічне обслуговування та 1773,75 грн. за експлуатаційні витрати.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Вимогами ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 р. №11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що обсяги послуг, які надаються відповідачем за договором та додатковими угодами (зокрема послуги з центрального водопостачання та водовідведення, постачання теплової енергії), підлягають ліцензуванню згідно п. 17 та п. 42 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», а відповідна ліцензія станом на момент укладення договору з додатками у відповідача була відсутня, у звґязку з чим оспорюваний правочин з усіма додатками - є недійсним згідно ст. 227 ЦК України.

Проте, з аналізу вимог чинного законодавства у сфері ліцензування певних видів господарської діяльності вбачається, що характер правовідносин між позивачем та відповідачем не потребує отримання ліцензії.

Так, судом встановлено, що як на момент укладення оспорюваного правочину, так і на момент укладення додаткових угод до нього, згідно вимог ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягала господарська діяльність саме з виробництва теплової енергії, транспортування її магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії, що у розумінні визначень ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає здійснення субґєктом господарювання діяльності з виробництва (тобто безпосереднього створення та/або виробляння обґєкту споживання) відповідних послуг.

Житлово-комунальні послуги - це господарська діяльність, яка спрямована на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд, і ліцензування якої вимогами ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» - не було передбачено ні станом на момент оспорюваного правочину, ні на момент укладення додаткових угод до нього.

При цьому, ліцензуванню підлягає саме діяльність виробника відповідних послуг, яким відповідач не є, в розумінні вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки він як балансоутримувач нерухомого майна, утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно Закону.

В свою чергу, предметом оспорюваного позивачем правочину є відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, відповідно до умов якого балансоутримувач забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21, загальною площею 111,20 кв.м, а також утримання прибудинкової території, і відповідач у розумінні вимог 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не є виробником послуг з центрального водопостачання та водовідведення, постачання теплової енергії. Відповідно, господарська діяльність відповідача, яка є предметом оспорюваного правочину (послуги, які надавалися в межах спірного договору) не підлягає ліцензуванню згідно ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності».

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє як безпідставні і необґрунтовані посилання позивача, як на підставу недійсності оспорюваного правочину з усіма додатковими угодами до нього, на їх суперечність приписам ст. 227 ЦК України.

Враховуючи те, що оспорюваний правочин з усіма додатковими угодами був узгоджений між позивачем та відповідачем на правомірних правових підставах, вони не суперечили умовам господарської діяльності сторін, не порушували їх прав, жодна із сторін не зазнала ніякої шкоди з вини контрагента, укладений між сторонами правочин з усіма додатковими угодами були направлені на виникнення правових наслідків, що не суперечили цілям діяльності сторін, зокрема ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність законних підстав, обумовлених ст.ст. 203, 215, 227 ЦК України, для визнання їх недійсними.

З огляду на викладене, позивачем, як на особу, на яку законом покладено обовґязок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України обставин, які б свідчили про недійсність оспорюваних позивачем правочинів у звґязку з чим апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції та відмовляє у задоволенні вимог позивача про визнання недійсним договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю б/н від 26.07.2006 р. з усіма додатками.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності та наслідків її спливу до вимог позивача згідно ст.ст. 257, 261 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить, відповідачем не порушено, а також з урахуванням того, суд відмовляє позивачу у позові по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, апеляційну скаргу належним чином не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на невідповідність рішення суду першої інстанції обставинам справи та законодавству України, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 11.03.2015 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Всеукраїнської громадської організації «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 11.03.2015 р. у справі №910/1818/15-г залишити без змін.

Справу №910/1818/15-г повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Н.М. Коршун

С.Я. Дикунська