ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2015 року Справа № 912/3989/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Іванов О.Г., Прокопенко А.Є.

секретар судового засідання Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

за участю прокурора Федотова О.П., довіреність № 08-397вих.15 від 08.04.15р.

від відповідача-2: Прудивус М.А., довіреність №б/н від 10.03.15, представник;

від відповідача-1 та третьої особи представники у судове засідання не з'явилися, про час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Кіровоградської області на рішення господарського суду Кіровоградської області від 23.01.2015р. у справі №912/3989/14

за позовом Прокурора Новоархангельського району, смт.Новоархангельськ, Кіровоградська область

до відповідача-1: Професійно-технічного училища №30 с.Торговиця, Новоархангельський район, Кіровоградська область

до відповідача-2: Приватного сільськогосподарського підприємства "Еліт", с.Нерубайка, Новоархангельський район, Кіровоградська область

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: Міністерство освіти і науки України, м.Київ

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Новоархангельського району Кіровоградської області звернувся у листопаді 2014 року до господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою, у якій з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив: 1) визнати недійсним договір на виконання робіт №1 від 27.11.2012р., укладений між ПТУ №30 с.Торговиця та ПСП "Еліт"; та 2) зобов'язати ПСП "Еліт" повернути в натурі ПТУ №30 с.Торговиця земельну ділянку площею 318,2 га, розташовану на території Нерубайської сільської ради Новоархангельського району у придатному для використання стані шляхом складання акту прийому-передачі цієї земельної ділянки та звільнити земельну ділянку шляхом фактичного припинення господарської діяльності на ній.

Позовні вимоги прокурора було обґрунтовано тим, що спірний договір на виконання робіт, укладений між відповідачами, не відповідає вимогам закону, оскільки був укладений відповідачем-1 з перевищенням господарської компетенції за відсутності погодження центрального органу виконавчої влади, до сфери управління якого він належить, яке мало відбуватися у Порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012р. №296, тому відповідно до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України має бути визнаний недійсним. Крім того, на думку прокурора, фактично між ПТУ №30 с.Торговиця та ПСП "Еліт" укладено прихований договір оренди землі, який порушує право ПТУ на використання землі, оскільки сторони мали на меті намір укласти договір оренди землі, проте в силу приписів статей 92, 96 Земельного кодексу України, Закону України "Про оренду землі", не мали законного шляху для цього. Тому сторони уклали удаваний правочин, який назвали договором на виконання робіт. Вважає, що відносини сторін за таким договором мають регулюватися нормами, які регулюють відносини оренди землі, однак, оскільки ПСП "Еліт" набуло права користування земельними ділянками у порушення вимог ст. 134 Земельного кодексу України, не на конкурсних засадах, це також, відповідно до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України, є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 23.01.2015р. у справі №912/3989/14 (суддя - Поліщук Г.Б.) в позовних вимогах прокурору Новоархангельського району Кіровоградської області відмовлено повністю.

Означене рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що як встановлено судом, за умовами оспорюваного договору земельні ділянки залишаються в постійному користуванні училища, яке надало ПСП "Еліт" право доступу до них та їх обробки з метою досягнення господарських цілей, передбачених цим договором. Отже, фактичного переходу земельних ділянок або прав на них до ПСП "Еліт" не відбулося, а тому підстави для висновку про порушення сторонами договору приписів ст. 92 Земельного кодексу України відсутні. Досліджуючи питання невідповідності спірного договору вимогам законодавства, як такого, що був укладений із порушенням господарської компетенції, місцевий господарський суд дійшов висновку, що дія Закону України "Про управління об'єктами державної власності" та постанова Кабінету Міністрів України №296 від 11.04.2012р. не поширюються на правовідносини за спірним договором, чим спростовуються доводи прокурора про необхідність отримання відповідного дозволу для укладання такого договору. Поряд із цим суд відзначив, що прокурором не доведено, яке право та інтерес держави порушується договором на виконання робіт №1 від 27.11.2012р. та не обґрунтував необхідність їх захисту.

Заступник прокурора Кіровоградської області, не погодившись із рішенням господарського суду Кіровоградської області від 23.01.2015р. у справі №912/3989/14, звернувся з апеляційною скаргою до Дніпропетровського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати означене рішення суду як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального права. Просить ухвалити нове рішення, яким позов прокурора задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог у апеляційній скарзі заступник прокурора вказує, що суд фактично не з'ясував правову природу оскаржуваного договору, судом не взято до уваги те, що відсутність в удаваному правочині всіх істотних умов - є метою укладення удаваного правочину. За удаваним правочином сторони укладають один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Оспорюваний договір є удаваним, оскільки фактично є договором оренди землі, а тому до його положень необхідно застосовувати вимоги законодавства, передбачені для таких договорів. В силу вимог ст. 92 Земельного кодексу України, училище не мало повноважень на укладення договору оренди землі, а тому діяло з перевищенням господарської компетенції, що є порушенням ст. 203 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України, тому є підставою для визнання цього договору недійсним. Також, заступник прокурора вважає, що ПСП "Еліт" набуло права володіння та користування землею всупереч вимог ст.ст. 116, 123, 124, 134 Земельного кодексу України, що, відповідно до ст. 216 або ст.1212 Цивільного кодексу України, вказує на необхідність повернення земельної ділянки училищу.

ПТУ №30 с. Торговиця (відповідач-1) у відзиві на апеляційну скаргу просить Дніпропетровський апеляційний господарський суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити чинним договір на виконання робіт № 1 від 27.11.2012р. При цьому відповідач-1 зазначає, що за договором на виконання робіт ПСП "Еліт" насамперед погодилось здійснювати допомогу училищу в обробітку ґрунтів, а також в проходженні практики на новій техніці учнями учбового закладу. Зі сторони ПСП "Еліт" жодних посягань на користування чи позбавлення ПТУ №30 права користування спірними полями не було, земля від імені закладу не передавалась, а тому прокурор помилково вимагає витребування земельної ділянки. Вважає, що у разі ухвалення рішення про витребування земельної ділянки можуть бути порушені також і права ПТУ №30, адже може бути втрачено право користування земельною ділянкою як через рішення суду, так і через неможливість самостійного її обробітку через слабку матеріально-технічну базу учбового закладу для цього.

ПСП "Еліт" (відповідач-2) заперечує проти апеляційної скарги та просить Дніпропетровський апеляційний господарський суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Зокрема, відповідач-2 стверджує, що у прокурора відсутні підстави вважати спірний договір укладеним з перевищенням компетенції керівника ПТУ №30 через невідповідність дій сторін під час його укладення "Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном", адже предмет укладеного між сторонами договору не співпадає з предметом правового регулювання, установленого цим Порядком. Зазначає також, що немає правових підстав для визнання спірного договору саме договором оренди землі через відсутність актів приймання-передавання земельної ділянки, відсутність самої фактичної передачі та не надання прокурором належних письмових доказів на підтвердження доводів про фактичне виконання сторонами договору оренди земельної ділянки.

Міністерство освіти і науки України (третя особа на стороні відповідача-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору) в своїх поясненнях заперечує проти задоволення позовних вимог. Обґрунтовує це тим, що Законами України "Про освіту" та "Про професійно-технічну освіту", а також Положенням про Міністерство освіти і науки України не передбачено обов'язку Міністерства погоджувати чи надавати дозвіл підпорядкованим навчальним закладам на укладення договорів на виконання робіт. Вважає, що оскільки предметом оспорюваного договору від 27.11.2012р. №1 є надання послуг з виробничої діяльності по виконанню технологічних операцій згідно агротехнічних вимог по обробітку, збиранню врожаю сільськогосподарських культур та заготівлі кормів, то погодження проекту цього договору при його укладенні сторонами з органом управління майном державного підприємства, зокрема з Міністерством освіти і науки України, за процедурою, яка визначена в Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012р. №296 не потребує.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, які приймали участь у судових засіданнях суду апеляційної інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом з матеріалів справи, Професійно-технічне училище №30 с.Торговиця (надалі також - ПТУ №30 с.Торговиця, відповідач-1) згідно Державних актів на право постійного користування землею серії КР №000035 від 14.01.1997 та серії Б № року має в постійному користуванні земельні ділянки загальною площею 476,1 га, що розташовані на території Торговицької та Нерубайської сільських рад Новоархангельського району Кіровоградської області (том 1 а.с. 9-12).

27.11.2012р. між Професійно-технічним училищем №30, с.Торговиця (Замовник) та Приватним сільськогосподарським підприємством "Еліт" (Виконавець) укладено договір №1 на виконання робіт, предметом якого є надання послуг з виробничої діяльності по виконанню технологічних операцій згідно агротехнічних вимог по обробітку, збиранню врожаю сільськогосподарських культур та заготівлі кормів.

Договір скріплений підписами: від ПСП "Еліт" - директора Притула Ю.М., від ПТУ №30 с.Торговиця - директор Зубченко А.А., які засвідчені печатками сторін.

Відповідно до п. 2.1 договору, Виконавець зобов'язався провести власною технікою механізовані заходи по обробітку землі та збиранню врожаю сільськогосподарських культур на умовах та погоджених обсягах, зазначених у додатках, які є невід'ємною частиною цього договору: оранка, культивація, коткування, внесення добрив, гербіцидів, отрутохімікатів, сівба, збирання врожаю, заготівля кормів, сільськогосподарських культур, вантажні перевезення.

Відповідно до п.п. 2.1.3., 2.1.4., 2.1.5. договору, Виконавець зобов'язався забезпечити ефективне використання техніки та якісне виконання робіт; виконати передбачені даним договором роботи у агротехнічні терміни; по закінченню кожної агротехнічної операції надавати Замовнику акт виконаних робіт, з копіями квитанцій (чеків) на придбані ТМЦ, які використані по актах виконаних робіт.

Зі своєї сторони, відповідно до п.п. 2.2.1., 2.2.2., 2.3., 2.4. Замовник зобов'язався забезпечити відповідні умови перебування техніки Виконавця у господарстві Замовника; забезпечити Виконавця погодженими обсягами робіт відповідно цього договору; вести бухгалтерський облік витрат пов'язаних з цим договором; після збирання урожаю поточного року проводити акти звірки бухгалтерського обліку витрат.

У пункті 3 договору №1 від 27.11.2012р. його сторони визначили порядок взаєморозрахунків, згідно з яким: після закінчення збирання урожаю поточного року складається акт, де передбачається відшкодування витрат понесених сторонами (пункт 3.1. договору); всі отримані доходи використовуються в першу чергу на відшкодування матеріальних затрат, понесених Виконавцем (пункт 3.2. договору); Виконавець проводить розрахунок за використання земель ПТУ №30 с.Торговиця із розрахунку 1000,00 грн. за 1 га орної землі до 1 квітня 20% і до 1 листопада 80% щорічно. Дана плата може змінюватись щорічно на індекс інфляції (пункт 3.3. договору); за домовленістю сторін розрахунки можуть проводитись іншим способом незабороненим чинним законодавством України (пункт 3.4. договору); прибуток, отриманий у результаті вирощування сільськогосподарських культур на площі 318,2 га за домовленістю сторін розподіляються поміж сторонами пропорційно до внесених коштів (пункт 3.5. договору).

Пунктом 5.4 договору визначено строк його дії з 01.01.2013р. по 01.01.2018р.

28.04.2014р. між відповідачами укладено додаткову угоду до договору №1 від 27.11.2012р., умовами якої визначено строк дії цього договору з 01.01.2013р. по 01.01.2024р.

Причиною спору у даній справі є твердження прокурора про порушення сторонами оспорюваного договору на виконання робіт вимог закону та вчинення цього правочину із наміром приховати інший правочин, а саме договір оренди землі, з перевищенням при цьому зі сторони ПТУ №30 с.Торговиця його господарської компетенції та здійснення розпорядження землею в порушення статей 92, 96 Земельного кодексу України, за відсутності погодження на укладення вказаного договору центрального органу виконавчої влади, до сфери управління якого воно належить.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України).

За приписами ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно ч. 2 ст. 235 Цивільного кодексу України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до роз'яснень наданих у постанові Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29 травня 2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними":

- вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абзац 4 п.п. 2.1. пункту 2 Постанови);

- у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову) (абзац 5 п.п.2.10. пункту 2 Постанови);

- у разі вирішення спору про недійсність правочину (договору), зміст якого містить елементи різних договорів (змішаний договір, - частина друга статті 628 ЦК України), господарському суду слід виходити з такого. Якщо в законі не передбачено вид договору, то господарюючі суб'єкти вправі самостійно визначати свої взаємовідносини через договори, що містять елементи різних договорів, і навіть таких, що не передбачені чинним законодавством, але оптимально регулюють їх права і обов'язки. У таких випадках господарському суду необхідно дати оцінку усім умовам договору, з'ясувати законність застосування актів законодавства, елементи яких складають зміст договору, та обставини їх виконання, і, приймаючи рішення, застосувати законодавство, яке відповідає умовам договору та діям сторін й вирішити питання щодо законності частин договору за правилами, що стосуються визнання правочинів недійсними (п.п. 2.12. пункту 2 Постанови);

- необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. До господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на: використання всупереч законові державної або комунальної власності; незаконне заволодіння, користування розпорядження (в тому числі відчуження) об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14, 15 Конституції України); (...). Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін. Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою (п.п. 3.7. п. 3 Постанови);

- встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків (абзац 4 п.п. 3.11. п.3 Постанови).

Як визначає ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 628 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Так статтею 901 Цивільного кодексу України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Стаття 837 Цивільного кодексу України визначає, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Стаття 1130 Цивільного кодексу України встановлює, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

За приписами ст. 1137 Цивільного кодексу України порядок відшкодування витрат і збитків, пов'язаних із спільною діяльністю учасників, визначається за домовленістю між ними. У разі відсутності такої домовленості кожний учасник несе витрати та збитки пропорційно вартості його вкладу у спільне майно.

Відповідно до ст. 1139 Цивільного кодексу України прибуток, одержаний учасниками договору простого товариства в результаті їх спільної діяльності, розподіляється пропорційно вартості вкладів учасників у спільне майно, якщо інше не встановлено договором простого товариства або іншою домовленістю учасників. Умова про позбавлення або відмову учасника від права на частину прибутку є нікчемною.

Договір оренди землі, згідно зі статтею 13 Закону України "Про оренду землі", - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Положеннями ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції на момент укладення оспорюваного договору) було визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов'язань сторін, порядок страхування об'єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об'єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо.

Зі змісту умов спірного договору, які становлять його предмет, права та обов'язки сторін, вбачається, що основною метою цього господарського договору для відповідача-1 (Замовника) є виконання відповідачем-2 (Виконавцем) за погодженням із відповідачем-1 на полях навчального господарства ПТУ робіт та надання послуг по обробітку земельних ділянок, збиранню врожаю сільгоспкультур та заготівлі кормів, в результаті чого сторони отримують дохід, який для відповідача-1 складається із оплати, яка визначається із розрахунку в залежності від площі використаних земель, та розподіленого між сторонами прибутку, отриманого у результаті вирощування сільгоспкультур, після відшкодування матеріальних затрат, понесених відповідачем-2.

Таким чином, виконання робіт та послуг для відповідача-1 (Замовника) відповідачем-2 (Виконавцем), є відплатним, однак оплата таких робіт відбувається за рахунок розподілу спільного доходу, отриманого після відшкодування понесених ним витрат. З огляду на положення ст. 628 Цивільного кодексу України, це дає підстави вважати оспорюваний договір змішаним договором, умови якого переважно мають регулюватися нормами законодавства, яке регулює зобов'язання за договором підряду (ст. 837 Цивільного кодексу України). Щодо окремих умов оспорюваного договору, які роблять цей договір схожим на договір про спільну діяльність, то враховуючи на те, що при спільній діяльності учасники беруть на себе зобов'язання об'єднати свої вклади і, як правило, отримують право не тільки на одержання та розподіл прибутку (ст. 1139 Цивільного кодексу України), а несуть й спільний ризик отримання збитків від цієї діяльності (ст. 1137 Цивільного кодексу України), чого не передбачено даним договором, не надають підстав для віднесення цього договору виключно до договорів про спільну діяльність. При цьому передбачене умовами договору право Виконавця робіт на отримання оплати понесених витрат по договору з прибутку, отриманого від вирощування сільськогосподарських культур, можна вважати обраною сторонами цього договору формою проведення взаєморозрахунків за виконані підрядні роботи та надані послуги.

Місцевий господарський суд вірно встановив, що земельні ділянки професійно-технічного училища №30 є державною власністю, знаходяться в постійному користуванні останнього.

Згідно довідки відділу Держземагентства у Новоархангельському районі Кіровоградської області за №01-09 від 21.11.2014р. (а.с.51 т.1) за даними земельного кадастру у постійному користуванні ПТУ №30 с.Торговиця у відповідності до державних актів серії КР №000035 та серії Б №011391, а також довідки форми 6-зем станом на 01.07.2014р. на території Новоархангельського району знаходиться всього 480,715 га земель, у тому числі: за межами населеного пункту рілля 232,50 га, пасовища - 0,90 га, чагарники - 0,30 га, забудовані землі - 2,285 га, а за межами населеного пункту забудовані землі - 2,33 га; на території Нерубайської сільської ради використовує всього 242,40 га, у тому числі: за межами населеного пункту рілля 239,60 га, інші - 2,80 га.

Як пояснив відповідач-1 земельна ділянка розміром 233,3 га, як це визначено у акті серія Б №011391 від 1988 року, була виділена для розміщення учбового господарства ПТУ №30 с.Торговиця, а земельна ділянка розміром 242,4 га, згідно акту серії КР №000035 від 14.01.1997р., вже була виділена для розширення учбової бази ПТУ №30 с.Торговиця.

Відповідно до п. 7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року, громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, у тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки, а тому означені акти про право постійного користування є чинними.

Введена в дію новим Земельним кодексом України 2001 року класифікація цільового використання земель не має такого виду землекористування як розміщення та розширення учбової бази, однак на думку відповідача-1, за цільовим використанням ці землі мають бути віднесені до земель сільськогосподарського призначення, оскільки за весь час існування ПТУ №30 с.Торговиця вони використовувались для вирощування сільськогосподарської продукції, що і на даний час продовжується.

Також відповідач-1 пояснив, що в училища відсутня можливість застосовувати працю дітей, адже учні цього навчального закладу - випускники 9-х класів є неповнолітніми та застосування їх праці на землі є неприпустимою. На сьогодні у навчального закладу є можливість протягом не більше 60 днів в році залучати учнів до виробничої практики на даній землі, що і зумовлює укладення договорів з сільськогосподарськими виробниками для обслуговування даної землі. Розширення учбової бази, що указано в акті від 1996 року, також не передбачало проведення на даній землі будівництва корпусів ПТУ чи інше, а мало на меті виключно розширення дослідницьких полів ПТУ №30 с.Торговиця для практики учнів.

Таким чином, в питанні обрання контрагента за договором на обробіток землі, відповідач-1 керувався не лише наміром отримання доходу у вигляді фіксованої платні від передачі в користування земельних ділянок іншій особі, а насамперед наміром отримати допомогу в обробітку переданих йому під навчальну базу земельних ділянок, у зв'язку із недостатністю власної виробничої бази, матеріальних та грошових ресурсів для цих робіт, а також бажанням проводити виробничу практику студентів із використанням техніки та обладнання підприємства, яке буде задіяне для обробітку земельних ділянок. При цьому свобода вибору контрагента за таким договором саме за вказаними критеріями не обмежена для відповідача-1 будь-якими нормами законодавства, а укладання такого договору має відбуватися за волевиявленням обох сторін.

Дослідивши наявні у справі докази, колегія суддів встановила, що місцевий господарський суд вірно визначив, що фактично дії сторін відповідають меті та тим зобов'язанням, які були взяті ними на виконання спірного договору.

Так із наданих до матеріалів судової справи: довідки ПСП "Еліт" з розрахунку затрат по незавершеному виробництву по полях ПТУ № 30 станом на 01.12.2014р. (а.с.68 т.1), платіжних доручень про перерахування ПСП "Еліт" на рахунок ПТУ №30 грошових коштів: №75 від 14.03.2014р. на суму 64500,00 грн., №466 від 19.08.2014р. на суму 100000,00 грн., №521 від 01.10.2014р. на суму 153700,00 грн., №2 від 26.02.2013р. на суму 64500,00 грн., №211 від 06.08.2013р. на суму 65000,00 грн., №313 від 17.10.2013р. на суму 188500,00 грн. - із призначенням платежу за надані послуги згідно договору №1 від 27.11.2012р. (а.с. 70, 72-76 т.1), №111 від 30.07.2012р. на суму 43500,00 грн. - із призначенням платежу за спільну діяльність згідно договору №01 від 16.12.2009р. та №158 від 22.05.2014р. на суму 1991,00 грн. - із призначенням платежу за послуги по листу №230 від 10.05.2014р. (а.с.71 т.1), акти звірки взаємних розрахунків ПСП "Еліт" та ПТУ №30 (а.с.188-189 т.1), акти звірки бухгалтерського обліку затрат по незавершеному будівництву та бухгалтерського обліку витрат (а.с.190-194 т.1), економічні розрахунки затрат по полях ПТУ №30 за період 01.09.2013р. по 01.10.2014р. (а.с.201-204 т.1), видаткові накладні на придбання ПСП "Еліт" паливних матеріалів (а.с.207-208 т.1, а.с.20 т.2), насіння сільгоспкультур (а.с.15-16 т.2) та агрохімічних речовин (а.с. 18-19 т.2), а також двосторонні акти виконання робіт ПСП "Еліт" за період з 01.09.2013р. по 01.11.2013р. та з 01.04.2014р. по 15.06.2014р. (а.с.209-250 т.1, а.с.1-14 т.2) - вбачається, що на виконання умов оспорюваного договору сторонами вчинялись певні дії з обробітку земельних ділянок ПТУ №30, вирощуванню на цих ділянках врожаю сільгоспкультур, дії по обліку понесених витрат та відповідні розрахунки з отриманого від цієї діяльності доходу.

До того ж, слід врахувати, що відповідно до положень ч. 2 ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Аналізуючи умови окремих частин (елементів) спірного договору, колегія суддів доходить висновку, що вони є пов'язаними між собою для досягнення саме тієї мети, яку має кожна сторона цього правочину, виходячи із предмету цього договору, а не має на меті приховати інший правочин, зокрема, договір оренди землі, як це стверджує прокурор.

Доводи апеляційної скарги прокурора про набуття відповідачем прав користування землею з порушенням встановленого чинним законодавством порядку відхиляються колегією суддів з наступних мотивів.

Статтею 2 Земельного кодексу України встановлено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Згідно зі статтею 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Суб'єктами права власності на землю, за приписами статті 80 вказаного Кодексу, є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Стаття 96 Земельного кодексу України встановлює, що землекористувачі зобов'язані, зокрема, забезпечувати використання землі за цільовим призначенням.

Відповідно до абзацу 1 ч.1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.овноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч.2 ст. 116 Земельного кодексу України).

За приписами ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України, надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. цим Кодексом.

Стаття 123 Земельного кодексу України встановлює порядок, згідно з яким надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.самоврядування.

Порядок передачі земельних ділянок в оренду встановлений в ч.ч. 1 і 2 ст. 124 Земельного кодексу України, передбачає, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюються за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Виходячи зі змісту вищенаведених норм цивільного законодавства та матеріалів справи, враховуючи те, що умовами спірного договору не визначено усіх істотних умов, встановлених законодавством, які є обов'язковими для договорів оренди землі, колегія суду погоджується із висновком місцевого господарського суду, що спірний договір за своєю правовою природою не є договором оренди та не містить ознак удаваного правочину, тобто не вчинений сторонами для приховування договору оренди землі, як це вважає прокурор.

Матеріали справи не містять також доказів того, що земельна ділянка за спірним договором була передана відповідачем-1 відповідачу-2 за плату у володіння і користування на певний строк зі складанням будь-яких актів приймання-передачі із визначенням її меж в натурі. Таким чином, фактичного переходу земельних ділянок або прав на них до відповідача-2 за даним договором не відбулося.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що за умовами договору земельні ділянки залишаються в постійному користуванні ПТУ №30 (відповідача-1), яке надало відповідачу-2 лише право доступу до них та їх обробки з метою досягнення господарських цілей, передбачених оспорюваним договором, а тому підстави для висновку про порушення сторонами договору приписів статей 92, 96, 116, 123 та 124 Земельного кодексу України тощо - відсутні.

Відносно тверджень прокурора про укладення сторонами спірного договору із порушенням господарської компетенції, якою був наділений відповідач-1, то вони також не знайшли свого підтвердження в матеріалах судової справи.

Так за приписами ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або посадова особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа не знала чи за всіма обставинами не могла знати про такі обмеження.

Відповідно до положень п.п. 1 та 6.10. Статуту ПТУ №30 (а.с.126-141 т.1) це училище є державним професійно-технічним навчальним закладом сільськогосподарського профілю ІІ атестаційного рівня, який входить до системи освіти, забезпечує реалізацію потреб громадян у професійно-технічній освіті, оволодінні робітничими професіями, кваліфікацією відповідно до їх інтересів, здібностей, стану здоров'я.

Об'єкти права власності: навчально-виробничі, побутові, культурно-освітні, оздоровчі, спортивні будівлі та споруди, житло, комунікації, обладнання, засоби навчання, транспортні засоби та інше майно училища є державною власністю, закріпленою Міносвіти за училищем і перебуває у користуванні училища. Функції управління майном, закріпленим за училищем, контроль за ефективністю його використання і збереження здійснює Міністерство освіти і науки України.

Додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарства, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання, якщо це не погіршить соціально-побутових умов проживання учнів і навчально-виробничого процесу (п. 6.4. Статуту ПТУ №30).

Для забезпечення підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації робітничих кадрів училище має, зокрема, орну землю в кількості 479 га, яку використовує для вирощування сільськогосподарських культур, навчальне господарство - 8 га, зерносклад на 1000 т, тік з твердим покриттям (п. 6.9. Статуту).

У відповідності до розділу 5 Статуту ПТУ №30, управління училищем здійснюється Міністерством освіти і науки України та управлінням освіти Кіровоградської обласної державної адміністрації.

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Серія АБ №072215 станом на 01.11.2012р. керівником ПТУ №30 с.Торговиця є Зубченко Анатолій Анатолійович.

Відповідно до положень п. 5.3. Статуту ПТУ №30 та умов п.п. 1.3. і 2.2.5. Контракту від 27.05.2009р. (а.с.102-105 т.1) Зубченко А.А., як керівник ПТУ №30 с.Торговиця за цим трудовим договором - є повноважним представником навчального закладу щодо реалізації прав та обов'язків навчального закладу, передбачених актами законодавства, статутом та іншими нормативними документами та має право укладати господарські та інші угоди, видавати довіреності, відкривати банківські рахунки тощо.

Пунктом 2 Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012р. №296, встановлено, що суб'єкт господарювання, що виявив намір укласти договір, подає центральному органові виконавчої влади, до сфери управління якого він належить, іншому суб'єкту управління об'єктами державної власності, зокрема Національній або галузевій академії наук (далі - орган управління), звернення щодо погодження укладення договору разом з визначеним у цьому пункті переліком необхідних для цього документів.

Вказаний вище Порядок визначає механізм укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.

У своїх поясненнях апеляційному господарському суду Міністерство науки і освіти України зазначало, що Законами України "Про освіту" та "Про професійно-технічну освіту", а також Положенням про Міністерство освіти і науки України не передбачено обов'язку Міністерства погоджувати чи надавати дозвіл підпорядкованим навчальним закладам на укладення договорів на виконання робіт. Тому, оскільки предметом укладеного договору від 27.11.2012р. №1 є надання послуг з виробничої діяльності по виконанню технологічних операцій згідно агротехнічних вимог по обробітку, збиранню врожаю сільськогосподарських культур та заготівлі кормів, то оспорюваний договір не підлягає під предмет регулювання, визначений у Порядку, а саме договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, при укладенні яких передбачається погодження проекту договору з органом управління майном державного підприємства, зокрема з Міністерством освіти і науки України.

Отже у суду відсутні правові підстави вважати спірний договір таким, що був укладений відповідачем-1 із перевищенням його господарської компетенції через невідповідність процедури його укладення вище означеному Порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №296 від 11.04.2012р., оскільки предмет укладеного між сторонами договору не співпадає з предметом правового регулювання, установленим Порядком, а саме договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, при укладенні яких передбачалось проведення процедури погодження проекту договору з органом управління майном державного підприємства та установи.

Відсутні також і інші обмеження у вчиненні угод керівником ПТУ №30 с.Торговиця, які свідчили б про перевищення його компетенції та недійсність укладеного договору.

Частиною 1 статті 3 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" визначено, яке саме майно відноситься до об'єктів управління державної власності. При цьому в частині 2 цієї статті зазначено, що дія цього Закону не поширюється на управління об'єктами власності Українського народу, визначеними частиною 1 статті 13 Конституції України, а також на здійснення прав інтелектуальної власності.

Згідно частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Укладений між відповідачами договір не стосується об'єктів державної власності, перелік яких наведено в Законі України "Про управління об'єктами державної власності" та по відношенню до яких Кабінет Міністрів України здійснює функції з управління, чим також спростовуються доводи прокурора про порушення відповідачем-1 своєї господарської компетенції.

Поряд із цим місцевий господарський суд вірно відзначив, що відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами статей 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч.ч.1 і 3 ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом; підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

Необхідність захисту інтересів держави шляхом пред'явлення позову у даній справі прокурор обґрунтовував насамперед посиланням на незаконне розпорядження відповідачем-1 землею, яка згідно зі ст. 14 Конституції України, ст. 148 Господарського кодексу України та ст. 1 Земельного кодексу України є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а тому ці земельні відносини мали регулюватись у відповідності до Конституції України, Земельного кодексу України та прийнятих відповідно до них нормативно-правовими актами.

Посилаючись також на те, що відповідно до ст.ст. 2 і 4 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" та Указу Президента України від 13.04.2011 №459/2011 органом, на який покладено здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності є Держсільгоспінспекція, але, на думку прокурора, статтями 6, 9 та 10 означеного Закону не передбачено повноважень щодо звернення Держсільгоспінспекції до суду із позовами, прокурор вважав, що він наділений пред'являти позов у даній справі в інтересах держави як позивач.

Як наслідок визнання оспорюваного договору недійсним прокурор вбачає виникнення у відповідача-2 обов'язку з повернення відповідачу-1 означених земельних ділянок у придатному для використання стані шляхом складання акту прийому передачі цих земельних ділянок та звільнення цих земельних ділянок шляхом фактичного припинення господарської діяльності на них.

Однак при цьому прокурор не врахував, що орган уповноважений на розпорядження від імені держави спірною ділянкою вже виносив свої рішення з приводу неї, які й стали підставою для видачі відповідачу-1 означених вище державних актів про право постійного користування земельними ділянками. У свою чергу відповідач-1 на умовах оспорюваного договору виконання робіт, які не передбачають вибуття у відповідача-1 ані права володіння, ані права користування означеними земельними ділянками, ані їх фактичного вибуття, використав своє право залучити до спільного обробітку цих земельних ділянок іншої особи - відповідача-2, а тому такий договір не суперечить нормам чинного цивільного законодавства.

Отже, як вмотивовано зауважив місцевий господарський суд, при зверненні до суду з даним позовом прокурором із посиланням на норми законодавства не було доведено, яке право та інтерес держави порушується оспорюваним договором та, відповідно, не обґрунтовано необхідність їх захисту.

На підставі викладеного, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні повно встановлені фактичні обставини справи, яким надана вірна оцінка, у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального законодавства, тому місцевий господарський суд дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора. Відтак підстав для скасування або зміни цього рішення, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, немає. Доводи апеляційної скарги заступника прокурора не спростовують правомірних висновків місцевого господарського суду, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Кіровоградської області - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Кіровоградської області від 23.01.2015р. у справі №912/3989/14 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено - 24.04.2015р.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя О.Г. Іванов

Суддя А.Є. Прокопенко