КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2015 р. Справа№ 910/23682/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Сухового В.Г.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий союз"

на рішення Господарського суду м. Києва

від 17.12.2014

у справі №910/23682/14 (суддя - Нечай О.В.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант", м. Київ

до Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий союз", м. Київ

про стягнення 35 688,25 грн,

за участю представників:

від позивача: Борзенкова Ю.М. - представник (довіреність № 01/230-92 від 02.01.215);

від відповідача: Млечко І.В. - представник (довіреність № 01-15-01/26 від 03.02.2015),

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (надалі - ТДВ «СК «Альфа-Гарант», позивач) звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий союз" (надалі - ПрАТ «Європейський страховий союз», відповідач) про стягнення 35 688,25 грн заборгованості за договором облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум від 29.12.2006 № 91-017/07-10.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 17.12.2014 у справі № 910/23682/14 позов задоволено частково, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий союз" на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" суму боргу в розмірі 24 750,78 грн, інфляційних втрат в розмірі 4 176,34 грн, 3% річних в розмірі 2 186,88 грн та витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 592,83 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, Приватне акціонерне товариство "Європейський страховий союз" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 17.12.2014 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням судом норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Згідно довідки автоматичного розподілу справи між суддями від 28.01.2015 справу № 910/23682/14 призначено до розгляду судді-доповідачу Мальченко А.О. та суддям, які входять до складу колегії: Жук Г.А., Суховий В.Г.

У зв'язку з перебуванням судді Сухового В.Г. на лікарняному, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2015 на підставі розпорядження секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2015, апеляційну скаргу у справі № 910/23682/14 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Руденко М.А. та призначено розгляд справи на 02.03.2015.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2015 у зв'язку з виходом судді Сухового В.Г. з лікарняного для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Суховий В.Г.

Позивач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

02.03.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" надійшов відзив на апеляційну скаргу, а від Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий союз" - письмові пояснення до апеляційної скарги.

В судовому засіданні 02.03.2015, в порядку статті 77 ГПК України, було оголошено перерву до 30.03.2015.

30.03.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" надішли додаткові письмові пояснення у справі.

В судовому засіданні 30.03.2015, в порядку статті 77 ГПК України, було оголошено перерву до 27.04.2015.

В судовому засіданні 27.04.2015 представник скражника доводи, викладені в апеляційній скарзі підтримав повністю, оскаржуване рішення просив скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

27.04.2015 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 29.12.2006 між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (в тексті договору - перестрахувальник) та Закритим акціонерним товариством «Європейський Страховий Союз», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий союз» (в тексті договору - перестраховик) було укладено договір облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум № 91-017/0710 (надалі - договір).

Відповідно до пункту 1.2. договору його предметом є облігаторне (обов'язкове) пропорційне перестрахування перестраховиком на засаді ексцеденту сум частини відповідальності перестрахувальника, прийнятої ним за договорами добровільного страхування засобів наземного транспорту (КАСКО транспортних засобів) на умовах «Правил страхування наземного транспорту (крім залізничного) № 06» від 26.09.2006 (надалі - Правила страхування).

Пунктом 1.3. договору визначено, що його дія розповсюджується на всі договори добровільного страхування засобів наземного транспорту (КАСКО транспортних засобів), які укладені перестрахувальником зі страхувальниками (юридичними та фізичними особами).

Відповідно до пункту 2.12. договору відповідальність перестраховика за кожним договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, який підпадає під дію цього договору починається та закінчується одночасно з відповідальністю перестрахувальника.

Згідно пунктів 3.2.1., 3.4.1. договору позивач зобов'язався передавати, а відповідач - приймати від позивача в перестрахування частину відповідальності за договорами добровільного страхування наземних транспортних засобів, які підпадають під дію цього договору на умовах, викладених у розділі 2 цього Договору.

Пунктом 3.2.2. договору встановлено, що перестрахувальник зобов'язаний один раз на місяць, не пізніше 15 числа, наступного за звітним, надавати перестраховику рахунок-бордеро премій та рахунок-бордеро збитків. Один раз в квартал, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним кварталом, надавати перестраховику Бордеро заявлених, але не сплачених збитків.

Відповідно до пункту 3.4.4. договору перестраховик зобов'язаний у випадку, якщо страховий випадок розглядається окремо відповідно до пункту 4.3. цього договору, протягом 5-ти робочих днів з дня отримання від перестрахувальника документів на виплату страхового відшкодування сплатити свою частку у сумі страхового відшкодування.

Договір набирає чинності з 1 січня 2007 року і діє до 31 грудня 2007 року (пункт 9.1. договору).

Місцевий господарський суд дав належну оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору та правильно визначив, що такий за своєю правовою природою є договором перестрахування, правовідносини сторін щодо якого регулюються нормами Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Згідно статті 987 Цивільного кодексу України за договором перестрахування страховик, який уклав договір страхування, страхує в іншого страховика (перестраховика) ризик виконання частини своїх обов'язків перед страхувальником. Страховик, який уклав договір перестрахування, залишається відповідальним перед страхувальником у повному обсязі відповідно до договору страхування.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про страхування» перестрахування - страхування одним страховиком (цедентом, перестрахувальником) на визначених договором умовах ризику виконання частини своїх обов'язків перед страхувальником у іншого страховика (перестраховика) резидента або нерезидента, який має статус страховика або перестраховика, згідно з законодавством країни, в якій він зареєстрований.

01.03.2007 між позивачем (в тексті договору - страховик) та Куриленком Дмитром Григоровичем (в тексті договору - страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, що є предметом застави № 06-3VZ/18-143-01231 (надалі - договір страхування), відповідно до якого позивачем були застраховані майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме, автомобіля Toyota Land Cruiser 4.7, державний номерний знак ВА1888АН.

Зі змісту договору страхування вбачається, що застрахований автомобіль знаходиться в заставі за кредитним договором від 01.03.2007 № 110, заставодержателем за яким є ВАТ «Державний ощадний банк України» (а.с. 58-62).

Разом з цим, місцевим господарським судом встановлено, що 28.09.2007 приблизно о 09 год. 00 хв. в м. Городку Львівської області невідомі особи незаконно заволоділи автомобілем марки «Тойота», державний номерний знак ВА1888АН, який належить громадянину Куриленко Д.Г., вартість якого становить 500 000,00 грн.

За даним фактом постановою старшого слідчого Слідчого відділу Городоцького районного відділу УМВС України у Львівській області від 28.09.2007 було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною 3 статті 289 Кримінального кодексу України.

Відповідно до Звіту про оцінку майна № 579 від 05.03.2008 ринкова вартість транспортного засобу марки «Тойота», державний номерний знак ВА1888АН, на момент викрадення - 28.09.2007 складає 483 127,84 грн.

Згідно страхового акту від 20.01.2011 № СТ/07/2876/1 позивачем визнано викрадення автомобіля Toyota Land Cruiser 4.7, державний номерний знак ВА1888АН, 2007 року випуску страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 431 800,00 грн (а.с. 90).

За вищевказаним договором страхування позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 431 800,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями банківських виписок по особовому рахунку позивача (а.с. 91-97).

Відповідно до пункту 2.3. договору частка відповідача у вищезазначеній сумі страхового відшкодування, відповідно до розрахунку частки перестраховика у сумі страхового відшкодування, склала - 24 750,78 грн.

Листом вих. № 3030/6 від 03.10.2007 позивач направив відповідачеві повідомлення про настання страхової події - викрадення застрахованого автомобіля та зазначив про те, що розрахунок частки у сумі страхового відшкодування та відповідні документи будуть надані відповідачу після врегулювання даної події (а.с. 35).

В подальшому листом № 09/1888 від 08.09.2011 позивач повідомив відповідача про необхідність здійснення виплати частки у сумі страхового відшкодування в розмірі 24 750,78 грн в термін, передбачений договором. В додатку до зазначеного листа позивачем було надіслано відповідачеві розрахунок частки перестраховика у сумі страхового відшкодування та документи, що регламентують страховий випадок по автомобілю, перестрахованому згідно рахунку-бордеро премій за березень 2007 року (а.с. 38).

Оскільки відповідачем не було здійснено сплату своєї частки у сумі страхового відшкодування на виконання умов договору, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

В апеляційній скарзі, як і у відзиві на позовну заяву, поданому суду першої інстанції, скаржник зазначає, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду, а тому відповідач просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

Вирішуючи заяву про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції відмовив відповідачеві в її задоволенні, вказавши при цьому, що на відносини щодо виплати частини страхового відшкодування, що склалися між сторонами, позовна давність не поширюється.

Відповідно до статей 257, 258 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України позовна давність не поширюється на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування).

Апелянт зазначає, що оскільки позивачем здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 431 800,00 грн на підставі рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 24.02.2010 у справі № за 2-90/10 (а.с. 83-88), а не у добровільному порядку, та вказаним рішенням встановлено, що позивачем було завдано шкоди ВАТ «Державний ощадний банк України», який є заставодержателем об'єкту страхування внаслідок недоліків робіт (послуг) згідно частини 2 статті 1210 ЦК України, то, на думку відповідача, ТДВ «СК «Альфа-Гарант» було порушено свої обов'язки за договором страхування, а відтак, до відносин, що склалися між позивачем та відповідачем не можуть поширюватись вимоги пункту 5 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, судова колегія погоджується з позицією місцевого господарського суду, що в даному випадку за договором перестрахування позивач є страхувальником і ним фактично заявлена вимога до відповідача як страховика про виплату страхового відшкодування. Таким чином, до вимоги позивача про стягнення частини страхового відшкодування не застосовуються положення Цивільного кодексу України про строки позовної давності.

Також в апеляційній скарзі відповідач зазначає про порушення позивачем умов договору перестрахування щодо порядку сповіщення перестраховика про страхову подію.

Надавши оцінку наявному в матеріалах справи повідомленню вих. № 3030/6 від 03.10.2007, колегія суддів дійшла висновку про наявність в останньому всієї необхідної інформації про настання страхового випадку, яку позивач зобов'язаний був повідомити відповідачеві.

Твердження відповідача про відсутність у нього інформації про суму страхового відшкодування спростовуються наявними у справі доказами, оскільки в пункті 2 рахунку-бордеро премій № 07-10/03 за березень 2007 року (а.с. 33-34) зазначено страхову суму за договором страхування, розмір франшизи, перелічено страхові випадки та визначено ліміт відповідальності перестраховика.

Крім того колегією суддів враховано, що відповідач не скористався правом, наданим йому пунктом 3.3.6. договору перестрахування, відмовити у виплаті своєї частки страхового відшкодування, надіславши позивачу повідомлення з мотивованим обґрунтуванням причин такої відмови.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача 24 750,78 грн заборгованості за договором перестрахування.

Водночас, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язань за договором позивач просив стягнути з відповідача на свою користь пеню в розмірі 4 504,64 грн , 3% річних в розмірі 2 249,95 грн та інфляційні втрати в розмірі 4 182,88 грн.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, зокрема, стягнення пені та порядок її нарахування, передбачено статтею 549 Цивільного кодексу України, статтями 230-232 Господарського кодексу України, а також Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

За приписами частини 6 вказаної статті штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" вiд 22.11.1996 № 543/96-ВР платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Крім того, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Відповідно до пункту 11.3. договору сторони несуть відповідальність одна перед одною за несвоєчасне виконання передбачених цим договором розрахунків у вигляді сплати пені в розмірі 0,1% від суми платежу, що прострочений, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, за кожен день затримки.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Заявляючи позовну вимогу про стягнення пені в розмірі 4 504,64 грн позивач визначив тільки початкову дату періоду, на який вона нараховується - з 26.09.2011. В свою чергу, позовна заява була подана до господарського суду міста Києва 29.10.2014, про що свідчить відбиток штампу відділу діловодства господарського суду міста Києва на титульному аркуші позовної заяви.

Враховуючи приписи пункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем було пропущено скорочений строк позовної давності до вимоги про стягнення пені.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 2 249,95 грн за період з 27.09.2011 до 07.10.2014 та інфляційні втрати в розмірі 4 182,88 грн за період з жовтня 2011 року по вересень 2014 року.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що при розрахунку 3% річних позивачем частково було пропущено строк позовної давності, встановлений статтею 257 Цивільного кодексу України, а відтак, 3% річних можуть бути стягнуті лише за період з 29.10.2011 по 07.10.2014.

Також місцевий господарський суд встановив, що позивачем було частково пропущено строк позовної давності для стягнення з відповідача інфляційних втрат. Відповідно до розрахунку, здійсненого судом першої інстанції, правильним періодом нарахування інфляційних втрат є листопад 2011 року - вересень 2014 року.

Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на вищенаведене, колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про часткове задоволення клопотання відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності та відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені, також часткове задоволення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, відповідно до визначених судом періодів у розмірі 2 186,88 грн 3% річних та 4 176,34 грн інфляційних втрат.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 17.12.2014 року у справі №910/23682/14 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий союз" без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 96, 99, 101 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий союз" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2014 року у справі №910/23682/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2014 року у справі №910/23682/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/23682/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді В.Г. Суховий

Г.А. Жук