РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2015Справа №910/3161/15-г
Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О., розглянувши справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення 6 639, 50 грн., за участю представників позивача - Ковригіна О.В., довіреність №5-у від 26.12.2014 року, відповідача - Шереги І.П., довіреність №27-І від 26.12.2014 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення 3 933,43 грн. основного боргу, 1 023,39 грн. пені, 275,34 грн. штрафу, 1 010,89 грн. інфляційних втрат та 393,45 грн. 3% річних у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань з оплати продукції згідно договору купівлі-продажу №256-К/269/11-К від 15.09.2011 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.02.2015 року порушено провадження у справі, призначено до розгляду на 04.03.2015 року.

04.03.2015 року відповідачем в судовому засіданні надано відзив на позовну заяву, в якому він просив в задоволенні позову відмовити.

04.03.2015 року відповідачем в судовому засіданні надано заяву про застосування строку позовної давності.

04.03.2015 року в судовому засіданні оголошено перерву на 23.03.2015 року.

23.03.2015 року позивачем в судовому засіданні надано письмові пояснення по справі.

23.03.2015 року в судовому засіданні оголошено перерву на 22.04.2015 року.

22.04.2015 року позивачем в судовому засіданні надано письмові пояснення по справі.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 вересня 2011 року між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (продавць) та Дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №256-К/269/11-К, згідно умов якого продавець зобов'язується продати, а покупець прийняти та оплатити меблі конторські та магазинні, - далі по тексту - продукція, відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною цього договору (п.1.1. договору).

Згідно п. 3.2. загальна сума цього договору становить 3 933,43 грн (три тисячі дев'ятсот тридцять три грн. 43 коп.), в т.ч. ПДВ - 655,57 грн.

Відповідно п. 3.4. продавець після поставки продукції та підписання сторонами відповідної видаткової накладної, виписує рахунок-фактуру, у якому зазначається ціна та вартість поставленої продукції згідно зі специфікацією до цього договору.

Згідно п. 3.5. договору покупець здійснює 100% оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця, зазначеного в розділі 10 договору.

Поясненнями позивача, частково відповідача, а також видатковою накладною №27/р/9/256-К від 27.09.2011 року стверджується факт отримання відповідачем продукції на загальну суму 3 933,43 грн.

Отже, позивач виконав взяті на себе зобов'язання з поставки продукції, а відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання з оплати її вартості та має перед позивачем заборгованість у розмірі 3 933,43 грн., що також підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про заборгованість відповідача перед позивачем станом на 02.03.2015 року та актами звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013 року та станом на 31.12.2014 року, які також містяться в матеріалах справи та підписані уповноваженими представниками кожної із сторін.

Доказів сплати вказаної заборгованості відповідачем суду не надано.

Ст.ст. 525, 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під час розгляду справи представником відповідача подано заяву про застосування позовної давності до позовних вимог позивача в частині основного боргу, індексу інфляції та трьох відсотків річних, більш ніж за три роки.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

У відповідності до ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

У постанові Верховного Суду України від 24.04.2007 у справі № 26/271 та у п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" сформульована правова позиція, відповідно до якої акт звірки взаєморозрахунків, підписаний з боку відповідача уповноваженою на це особою, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути обставиною, що свідчить про визнання боргу, а отже підставою для переривання строку позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України.

Враховуючи, що уповноваженими представниками відповідача 14.10.2013 року та 01.01.2015 року було підписано з позивачем акти звірки взаємних розрахунків за договором №256-К/269/11-К від 15.09.2011 року, що свідчить про вчинення відповідачем дій по визнанню суми боргу, тому в даному випадку строк позовної давності переривався та почався з 01.01.2015 року.

Позовну заяву було подано до господарського суду м. Києва 12.02.2015 року, тобто в межах строку позовної давності.

Враховуючи, вищевикладені положення законодавства та з урахуванням обставин справи та наявних у матеріалах справи доказів, суд приходить до висновку, що останньою датою виконання грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу №256-К/269/11-К є дата підписання відповідачем акту звірки взаєморозрахунків, на який посилається позивач у своїх поясненнях, а саме - 30.09.2013 року і ця обставина є підставою для переривання строку позовної давності. Таким чином, з урахуванням приписів ст. 257 Цивільного кодексу України, датою спливу строку позовної давності є 31.09.2016 року.

Датою подачі позовної заяви є 12.02.2015 року а отже, враховуючи вищевикладене суд вважає, що позивачем не було пропущено строк застосування позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 07.08.2014 року у справі №923/128/14.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором купівлі-продажу у розмірі 3 933,43 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку з цим, позов в частині стягнення 3 % річних у зв'язку з простроченням відповідачем виконання взятих на себе зобов'язань з оплати вартості продукції у розмірі 393,45 грн. є обґрунтованим та підлягає задоволенню за розрахунком позивача, який відповідає умовам договору та вимогам закону.

Позов в частині стягнення інфляційних втрат у зв'язку з простроченням відповідачем виконання взятих на себе зобов'язань з оплати вартості продукції у розмірі 1 010,89 грн. є обґрунтованим, проте підлягає задоволенню частково, а саме - у розмірі 1 007,39 грн., за розрахунком суду. В іншій частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат слід відмовити.

Статтею 230 ГК України визначено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня).

Позивач просить суд стягнути пеню в розмірі 1 023,39 грн. за період з жовтня 2011 року по лютий 2015 року.

Положеннями ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектору економіки за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно додатку 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.03.2005 №64 «Про проведення перевірки фінансово-господарської діяльності підприємств державного сектору економіки» позивач належить до підприємств державного сектору економіки.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення 275,34 грн. штрафу та 1 023,39 грн. пені у зв'язку з простроченням відповідачем виконання взятих на себе зобов'язань з оплати продукції за договором купівлі-продажу на підставі ст. 231 ГК України є обґрунтованими та підлягають задоволенню за розрахунком позивача, який відповідає вимогам закону.

Судом була надана належна оцінка відзиву на позовну заяву, в якому він посилається на сплив позовної давності, проте судом було встановлено переривання строку позовної давності у зв'язку з визнанням суми боргу відповідачем підписанням актів звірки взаємних розрахунків від 14.10.2013 року та 01.01.2015 року.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судові витрати відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 44, 49, 82-88 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (03134, м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2; код 36265925) на користь Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, будинок 9/1, код 30019801) 3 933 (три тисячі дев'ятсот тридцять три) грн. 43 коп. основного боргу, 1 007 (одна тисяча сім) грн. 39 коп. інфляційних втрат, 393 (триста дев'яносто три) грн. 45 коп. 3% річних, 275 (двісті сімдесят п'ять) грн. 34 коп. штрафу, 1 023 (одна тисяча двадцять три) 39 грн. пені та 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. судового збору.

Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 30.04.2015р.

Суддя С.О. Чебикіна