ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2015 р. Справа № 911/1159/15

Господарський суд Київської області у складі судді Черногуза А.Ф., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛОС ЛТД» до Фізичної особи-підприємця Гаврюхіна Сергія Миколайовича про стягнення суми,

За участю представників:

позивача: Вісляєва Л.В. (дов. б/н від 06.02.2015);

відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні господарського суду Київської області знаходиться справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛОС ЛТД» до Фізичної особи-підприємця Гаврюхіна Сергія Миколайовича про стягнення 16 977, 92 грн. основного боргу, 267, 14 грн. трьох відсотків річних, 3 395, 58 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем зобов'язань за договором № 628/1 від 01.07.2014.

Ухвалою господарського суду Київської області від 23.03.2015 порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 31.03.2015.

Ухвалою від 31.03.2015 розгляд справи було відкладено на 14.03.2015 у зв'язку з неявкою відповідача та надання сторонам можливості подати докази по справі.

У судовому засіданні 14.03.2015 суд заслухав пояснення представника позивача. Позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час і місце проведення судового засідання, що підтверджується наявними у справ повідомленнями про особисте вручення.

Враховуючи, що сторони були належним чином повідомленні про час і місце проведення судового засідання, що підтверджується наявними у справ повідомленнями про вручення ухвал, а також те, що нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (аналогічна правова позиція викладена у абз. 1 п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011).

Суд вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 31.03.2015 судом після виходу з нарадчої кімнати було проголошено вступну та резолютивну частини рішення про задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані докази та оцінивши їх у сукупності, суд

УСТАНОВИВ:

01.07.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КОЛОС ЛТД» (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Гаврюхіним Сергієм Миколайовичем (покупець) було укладено договір №628/1 (далі-договір) та підписано протокол розбіжностей до даного договору від 01.07.2014.

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов'язується поставити товар відповідно до умов даного договору, а покупець зобов'язується приймати товар та своєчасно сплачувати його вартість відповідно до умов договору.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар за видатковими накладними № КО-0013235 від 21.08.2014 на суму 10 770,32 грн. та № КО-0013287 від 22.08.2014 від 22.08.2014 на суму 6207,60 грн. Відповідач прийняв товар за вказаними видатковими накладними, що підтверджується підписами та печатками покупця на обох видаткових накладних, претензій щодо якості та кількості товару не було.

Пунктом 5.5. договору передбачено, що покупець перераховує кожні 14 (днів) календарних днів на рахунок постачальника кошти за поставлений товар, з моменту його поставки. Покупець проводить повний розрахунок за поставлений товар у встановлений для цього день - перший четвер після закінчення терміну, зазначеного в цьому пункті вище. У такому випадку постачальник не буде вважати це порушенням умов договору і не буде пред'являти до покупця ніяких претензій.

Так, згідно приписів ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Абзацом 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Дана норма кореспондується з положеннями ст. 712 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Тобто, у відповідача виникло зобов'язання за договором, по оплаті отриманого товару за видатковими накладними № КО-0013235 від 21.08.2014 на суму 10770,32 грн. та № КО-0013287 від 22.08.2014 на суму 6207,60 грн.

30.09.2014 між сторонами було складено акт звіряння взаємних розрахунків підписаний обома сторонами, відповідно до якого заборгованість Фізичної особи-підприємця Гаврюхіна Сергія Миколайовича перед Товариством з обмеженою відповідальністю «КОЛОС ЛТД» становить 16 977, 92 грн.

Зобов'язання за договором №628/1 від 01.07.2014, по оплаті отриманого товару за видатковими накладними № КО-0013235 від 21.08.2014 на суму 10770,32 грн. та № КО-0013287 від 22.08.2014 на суму 6207,60 грн. виконаним не було, про що свідчить довідка з ПАТ «ВіЕс Банк» №32/7491 від 09.04.2015 та довідка з бухгалтерії Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛОС ЛТД» №167 від 14.04.2015, які були подані представником позивача у судовому засіданні 14.04.2015 та прийняті судом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач скористався своїм правом досудового врегулювання спору передбаченим статтею 222 Господарського кодексу України та звернувся до відповідача з претензією вих. №480 від 12.12.2014, яка була надіслана відповідачу рекомендованим листом, в порядку ч. 5 ст. 222 Господарського кодексу України.

Однак відповіді на претензію з боку відповідача не надходило, заборгованість погашено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами ст. 610 передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з вищевикладеного, відповідач не виконав свої зобов'язання по оплаті грошових коштів за поставлений товар.

Згідно з статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до вказаної норми позивач нараховує:

-171,73 грн. трьох відсотків річних від простроченої суми за період від 05.09.2014 по 17.03.2015 за видатковою накладною № КО-0013235 від 21.08.2014 на суму 10770,32 грн.;

-95,41 грн. трьох відсотків річних від простроченої суми за період від 12.09.2014 по 17.03.2015 за видатковою накладною № КО-0013287 від 22.08.2014 на суму 6207,60 грн.;

- 3395, 58 грн. втрат від інфляції.

Суд, перевіривши розрахунки позивача встановив, що розрахунок трьох відсотків річних є арифметично вірним, а сума нарахування втрат від інфляції є більшою, ніж заявлено позивачем. Проте, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони. З аналізу даної норми вбачається, що господарський суд не має права з власної ініціативи виходити за межі заявлених позовних вимог. Відтак вимога про стягнення з відповідача суми боргу підлягає задоволенню у розмірі заявленому позивачем - 16 977, 92 грн. основного боргу, 267, 14 грн. трьох відсотків річних, 3 395, 58 грн. втрат від інфляції.

Судом також було встановлено, що в процесі розгляду справи в суді відповідач припинив свою діяльність як фізична особа-підпириємець. Так, згідно з спеціальним витягом ЄДРОУ, зробленим судом, внесення до реєстру запису №3014683 про припинення підприємницької діяльності Фізичної особи-підприємця Гаврюхіна Сергія Миколайовича відбулось 26.03.2015. Тобто, на момент подання позовної заяви до господарського суду та порушення провадження у справі відповідач здійснював свою діяльність як фізична особа-підпириємець, що підтверджується спеціальним витягом ЄДРОУ №20303613 станом на 23.03.2015, який міститься у матеріалах справи.

З огляду на вказану обставину суд враховує те, що громадянин, який мав статус суб'єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо немає визначених законом підстав для його участі в такому процесі. Однак, у разі, коли відповідна зміна статусу відбулася після порушення провадження у справі, вона не тягне за собою наслідків у вигляді зміни підвідомчості такої справи і, відповідно, - припинення провадження у ній, оскільки на час порушення господарським судом такого провадження її розгляд належав до юрисдикції цього суду; наведене стосується й випадку подання відповідним громадянином, що був відповідачем у справі, зустрічного позову в тій же справі. У будь-якому разі у суду немає й правових підстав для застосування при цьому положень статті 25 ГПК та залучення до участі у справі як правонаступника фізичної особи - підприємця тієї ж таки фізичної особи, оскільки правонаступництво передбачає перехід прав та обов'язків від одного суб'єкта до іншого, а не зміну правового статусу однієї й тієї ж самої особи. У разі задоволення позову до фізичної особи, яка в процесі розгляду справи втратила статус суб'єкта підприємницької діяльності, резолютивна частина відповідного судового рішення, крім відомостей, передбачених частинами другою - сьомою статті 84 ГПК, повинна містити дані, визначені в пункті 2 частини другої статті 54 цього Кодексу для фізичної особи (без зазначення її колишнього статусу суб'єкта підприємницької діяльності). (Аналогічна правова позиція викладена у абз. 4 п. 4.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011).

За таких обставин, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення суми у розмірі 20 640,64 грн. є обґрунтованими, підтвердженні належними та допустимими доказами та такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 38 Господарського процесуального кодексу України сторонами доказів.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст.ст. 44-49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Гаврюхіна Сергія Миколайовича (реєстраційний номер облікової картки фізичної особи - платника податків - ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛОС ЛТД» () 16 977, 92 грн. основного боргу, 267, 14 грн. трьох відсотків річних, 3 395, 58 грн. втрат від інфляції, а також 1827,00 грн. судового збору.

3. Видати наказ.

Повний текст рішення складено 20.04.2015.

Суддя А.Ф. Черногуз