КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2015 р. Справа№ 910/26407/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Волинська В. І. - представник за договором-доручення № 24/14 від 07.10.2014

від відповідача: Єрмакова К. Ю. - представник за довіреністю від 09.12.2014

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мета Пак»

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2015

у справі № 910/26407/14 (суддя Бондарчук В. В.)

за позовом Торгівельно-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю tesa tape Kft. (tesa tape Ragasztoszalag Kereskedelmi es Termelo Korlatolt Felelossegu Tarsasag)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мета Пак»

про стягнення 77 161,17 Євро, що еквівалентно 1 435 398,38 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача заборгованості за контрактом №20-12-11 від 22.12.2011 в сумі 77 161,17 євро, що еквівалентно 1 435 398,38 грн. Крім того, в позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача понесені витрати на правову допомогу (сума вказаних витрат у позові не визначена - примітка суду).

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.01.2015, повний текст якого складений 19.01.2015, у справі №910/26407/14 позовні вимоги задоволено повністю.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що позивачем належним чином доведений факт невиконання відповідачем свого обов'язку по оплаті отриманого за спірним контрактом товару.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач звертався з клопотанням про припинення провадження у справі, в якому просив суд припинити провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки п. 9.2. контракту №20-12-11 від 22.12.2011 містить третейське застереження.

Суд першої інстанції відмовив відповідачу у задоволенні вказаного клопотання, врахувавши лист №21/10 від 17.10.2014 голови Постійно діючого Третейського суду при Українському національному комітеті Міжнародної Торгової Палати, до якого позивач звертався за роз'ясненням порядку врегулювання спорів між сторонами відповідно до спірного контракту, зокрема, права на звернення з позовом щодо вирішення спору до компетентного державного суду в Україні, де зазначено, що наведена редакція контракту дозволяє зробити припущення про встановлення порядку вирішення спорів, що випливають з контракту, у Міжнародному арбітражному суді при МТП, однак в наведеному тексті відсутнє посилання на назву арбітражної інституції, процедура арбітражу викладена незрозуміло, що не дозволяє дійти висновку стосовно прийнятності вирішення спорів на підставі зазначеного арбітражного застереження арбітражем при МТП, а тому сторона, яка вважає, що її права за контрактом №20-12-11 від 22.12.2011 порушені, має право подати заяву до компетентного державного суду в Україні, яким є Господарський суд міста Києва, відповідно до норм Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на правові норми, закріплені у ч. 1 ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 3 ст. 1 ГПК України, суд першої інстанції зазначив про те, що обмеження права звернення до господарського суду не допускається, в той час як звернення до третейського суду на підставі третейської угоди, укладеної до виникнення спірних правовідносин, у даному випадку - третейське застереження, є не обов'язком особи, а її правом, яким вона може користуватися на власний розсуд, і що для звернення до третейського суду необхідна наявність волі обох сторін, тобто наявність угоди про передачу даного (саме цього) спору на розгляд третейського суду, оформленої відповідним зверненням до суду, за наявності якої господарський суд зобов'язаний припинити провадження у справі, проте таке клопотання заявив лише відповідач.

Не погоджуючись з рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мета Пак» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2015 у справі № 910/26407/14 повністю і припинити провадження у справі.

В апеляційній скарзі відповідач послався на помилковість незадоволення судом першої інстанції його клопотання про припинення провадження у справі з огляду на те, що ст. 12 Закону України «Про третейські суди» встановлює вимоги до виду і форми третейської угоди, яка може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Також відповідач зазначив про те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про припинення провадження у справі, дійшов невірного висновку про те, що для звернення до третейського суду необхідна наявність волі обох сторін, тобто наявність угоди про передачу даного (саме цього) спору на розгляд третейського суду, оформленої відповідним зверненням до суду, за наявності якої господарський суд зобов'язаний припинити провадження у справі, оскільки воля обох сторін була виражена у п. 9.2 спірного контракту, який підписали обидві сторони.

Обґрунтованих заперечень по суті заявлених до нього майнових вимог відповідач в апеляційній скарзі не навів, обставин, на які послався позивач, не спростував, висновків суду першої інстанції про законність і обґрунтованість майнових вимог позивача не оспорив.

Ухвалою від 02.04.2015 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябухи В. І. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мета Пак» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

22.12.2011 позивач як постачальник та відповідач як покупець уклали контракт № 20-12-11 (далі Контракт) (а.с. 45-50 т. 1), пунктом 1.1 якого встановлено, що на умовах, визначених Контрактом, позивач зобов'язується передавати у власність відповідача, а відповідач приймати й оплачувати адгезівні стрічки та іншу продукцію, що не були у користуванні.

Згідно з п. 2.1 Контракту, кількість, а також одиниця виміру товару відображаються сторонами в додатках (замовленнях) до Контракту, що є його невід'ємною частиною.

Відповідно до п. 4.2 Контракту, ціна одиниці товару і загальна вартість товару, що поставляється, визначаються в додатках (замовленнях) до контракту, що є його невід'ємною частиною.

В пункті 4.4 Контакту сторони погодили, що загальна вартість контракту складає 700 000 євро.

Згідно з п. 6.2 Контракту, факсові та електронні повідомлення у рамках Контракту вважаються дійсними.

На виконання умов Контракту, сторонами за допомогою електронної пошти були погоджені додатки до Контракту № 91, № 92, № 93, 94, 96 (а.с. 52-53, 63-64, 73-74, 84-85, 96-97, 104 т. 1) на загальну суму 107 083,86 євро.

Відповідно до п. 3.1 Контракту, поставка товару здійснюється на умовах DAP/м. Київ, до складу відповідача/ згідно ІНКОТЕРМС.

Згідно з п. 6.5 Контракту, в момент виконання зобов'язань з поставки відповідачеві надаються позивачем наступні товаросупровідні документи: експортна декларація, Tir carnet, товарно-транспортна накладна (CMR), Інвойс (рахунок), пакувальний лист, сертифікат країни походження товару або вказівка на країни походження у інвойсі.

З матеріалів справи слідує, що на виконання Контракту позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 107 083,86 євро, поставка якого сторонами погоджена у вищевказаних додатках.

Факт поставки зазначеного товару підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими міжнародними вантажними товарно-транспортними накладними (CMR) та інвойсами № від 12.11.2013, № від 10.12.2013, № від 24.01.2014, № від 20.03.2014, № від 20.03.2014, № від 20.03.2014, № від 04.06.2014, № від 30.06.2014 р., № від 30.06.2014 (а.с. 54-59, 65-70, 75-79, 86-94, 98-102, 105-110 т. 1).

Згідно з п. 5.2 Контракту відповідач сплачує позивачу повну вартість товару, перерахованого у кожному окремому додатку (замовленні) Контракту, з урахуванням можливих та узгоджених змін, на протязі 90 днів з дати виписки рахунку з валютного рахунку відповідача.

За твердженням позивача, відповідач за товар, поставлений відповідно до спірних товарно-транспортних накладних (CMR) та інвойсів розрахувався частково, в сумі 27 576,42 євро, що підтверджується наданою позивачем Статистикою оплат в 2014 році (а.с. 114 т. 1), з огляду на що неоплаченою залишилась частина товару на суму 79 547,14 євро (107 083,86-27 576,42).

Водночас, з урахуванням взаєморозрахунків у 2008 та 2009 роках, у відповідача існувала переплата в сумі 2 385,97 євро. Вказане слідує з наданого позивачем розрахунку (а.с. 113 т. 1) і відповідачем не спростовано.

Отже, матеріали справи свідчать, що, з урахуванням документально підтвердженої переплати відповідача за спірним Контрактом, неоплаченою залишилась частина товару на суму 77 161,17 євро (79 547,14-2 385,97), яку позивач і заявляє до стягнення.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що відповідач заперечує проти факту поставки товару на загальну суму 107 083,86 євро або проти наявності в нього заборгованості за вказаний товар в сумі 77 161,17 євро.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст.11 ЦК України).

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.712 ЦК України за договором поставки, до яких відноситься спірний Контракт, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов'язання з оплати поставленого позивачем за Контрактом товару на суму 77 161,17 євро, що за офіційним курсом, встановленим Національним банком України на день подачі позову, становить 1 435 398,38 грн., а відтак, суд першої інстанції правомірно задовольнив вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу на зазначену суму. Рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат, понесених позивачем на правову допомогу, з тих підстав, що позивачем як не визначену суму таких витрат, так і не надано доказів їх понесення, що унеможливлює розгляд таких вимог.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх вимог, відповідач вказаних обставин належними та допустимим доказами не спростував.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

Як вбачається з матеріалів справи, під час вирішення спору в суді першої інстанції представники відповідача участі у судових засіданнях не брали, письмових пояснень по суті спору відповідач до матеріалів справи не долучив, наполягаючи у клопотанні про припинення провадження у справі на тому, що, на його думку, відповідно до умов Контракту справа має розглядатися третейським судом, а тому провадження у справі підлягає припиненню, та звернувся до суду з клопотанням про припинення провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Суд першої інстанції правомірно розглянув справу за наявними в ній матеріалами, відмовивши у задоволенні вказаного клопотання, однак колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

Пунктом 9.2 Контракту передбачено, що у випадку, якщо сторони не дійдуть згоди, суперечка підлягає розглядові згідно з Правилами Примирних Процедур та Арбітражного суду Міжнародної Торгової Палати, що діє з 1 січня 1988 року, трьома арбітрами, зазначеними відповідно до вказаних правил, арбітраж має проводитися на англійській мові в країні відповідача, усі відношення, що виникають щодо Контракту, підлягають юрисдикції Конвенції ООН з міжнародної купівлі-продажу (Венська Конвенція, 1980 рік).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача, врахував лист №21/10 від 17.10.2014 за підписом голови Постійно діючого Третейського суду при Українському національному комітеті Міжнародної Торгової Палати, де вказано, що наведена редакція Контракту дозволяє зробити припущення про встановлення порядку вирішення спорів, що випливають з контракту, у Міжнародному арбітражному суді при МТП, однак в наведеному тексті відсутнє посилання на назву арбітражної інституції, процедура арбітражу викладена незрозуміло, що не дозволяє дійти висновку стосовно прийнятності вирішення спорів на підставі зазначеного арбітражного застереження арбітражем при МТП.

Проте, статтею 12 Закону України «Про третейські суди» встановлено вимоги до виду і форми третейської угоди і, зокрема, таке:

- третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди (ч. 1);

- третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом (ч. 9).

Отже, відповідно до приписів Закону України «Про третейські суди» сторонам дозволено укладати третейську угоду без зазначення назви конкретно визначеного третейського суду, що в спірному випадку сторонами і зроблено.

Водночас зі змісту п. 9.2 Контракту слідує, що сторони, не вказавши назви конкретно визначеного третейського суду, погодили інші умови, за яких має бути розглянутий їх спір, а саме:

- спір має бути розглянути згідно з Правилами Примирних Процедур та Арбітражного суду Міжнародної Торгової Палати, що діє з 1 січня 1988 року;

- спір має бути розглянути трьома арбітрами, зазначеними відповідно до вказаних правил;

- арбітраж має проводитися на англійській мові в країні відповідача.

Відповідно до приписів ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 3 ЦК України відносить до загальних засад цивільного законодавства, серед іншого, й свободу договору.

Частина 1 ст. 627 ЦК України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, вимоги, перелічені в п. 9.2 Контракту щодо визначення процедури, за якою має бути проведений розгляд спору сторін, кількості арбітрів, які мають такий спір розглядати, мови та країни проведення розгляду, є обов'язковими для сторін.

Проте, як зі змісту вищезгаданого листа №21/10 від 17.10.2014 голови Постійно діючого Третейського суду при Українському національному комітеті Міжнародної Торгової Палати, так і з відомостей, які містяться на офіційному сайті вказаної організації (http://www.iccuacourt.org/), слідує, що:

- Український національний комітет Міжнародної торгової палати репрезентує на території України Міжнародну Торгову Палату, International Chamber of Commerce (ICC). ІСС - незалежна некомерційної міжнародна організація, яка була створена в 1919 році та об'єднує на даний час тисячі підприємств, асоціацій, компаній зі 140 країн світу, сприяючи вирішенню найбільш актуальний проблем, що стоять перед бізнесом. ІСС тісно взаємодіє з такими міжнародними організаціями як ООН, СОТ, Світовий банк, та іншими, являючись для них колективним консультативним органом;

- Третейський суд при Українському національному комітеті Міжнародної торгової палати є третейським судом, зареєстрованим на території України та не є міжнародним комерційним арбітражем і, відповідно, не має компетенції розглядати спору за участю нерезидентів України (яким є позивач - примітка суду).

Враховуючи, що єдиним третейським судом, який в своїй діяльності на території України (яка в спірному випадку є місцезнаходженням відповідача і на території якої має проводитись арбітраж) може застосовувати погоджені сторонами правила (Правила Примирних Процедур та Арбітражного суду Міжнародної Торгової Палати), є Третейський суд при Українському національному комітеті Міжнародної торгової палати, який не має компетенції розглядати спори за участю нерезидентів України, до яких відноситься позивач у цій справі, спір має бути вирішений компетентним державним судом України, яким і є Господарський суд міста Києва.

Однак колегія суддів погоджується з правовою позицією суду першої інстанції щодо того, що при системному тлумаченні правових норм, закріплених у ч. 1 ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 3 ст. 1 ГПК України, згідно з якими юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі: кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; угода про відмову від права на звернення до господарського суду є недійсною, вбачається, що укладення третейської угоди у вигляді третейського застереження у договорі або у вигляді окремої письмової угоди, до виникнення спірних правовідносин, зумовлює виникнення у заінтересованої сторони права, у випадку виникнення спору, з метою захисту своїх прав і законних інтересів, на звернення до третейського суду, в той час як обмеження права звернення до господарського суду не допускається, а відтак, звернення до третейського суду на підставі третейської угоди, укладеної до виникнення спірних правовідносин, у даному випадку - третейського застереження, є не обов'язком особи, а її правом, яким вона може користуватися на власний розсуд, в той час як для звернення до третейського суду, необхідна наявність волі обох сторін (тобто наявність угоди про передачу даного (саме цього) спору на розгляд третейського суду, і лише за наявність волі обох сторін про розгляд спору третейським судом, оформленої відповідним зверненням до суду, господарський суд зобов'язаний припинити провадження у справі, проте таке клопотання заявив лише відповідач.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача на пункт 4.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» де роз'яснено, що провадження у справі підлягає припиненню, якщо при розгляді справи буде встановлено, що є письмова угода сторін про передачу спору на вирішення третейського суду (пункт 5 частини першої статті 80 ГПК); таку угоду сторони вправі укласти як до, так і після порушення провадження у справі; в останньому випадку провадження підлягає припиненню з посиланням на зазначену норму ГПК; якщо ж таку угоду укладено до порушення провадження у справі, то:

- у разі коли відповідач не заперечує проти розгляду справи саме господарським судом, спір підлягає вирішенню останнім;

- у випадку якщо відповідач з посиланням на згадану угоду, яка є чинною, не визнавалася недійсною і може бути виконана, наполягає на вирішенні спору саме третейським судом, господарський суд має припинити провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 80 ГПК.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №13 «Про внесення змін і доповнень до деяких постанов пленуму Вищого господарського суду України» пункт 4.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 доповнено новим абзацом, згідно з яким господарському суду слід мати на увазі, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Отже, право на звернення до суду за захистом своїх прав передбачене Конституцією України і не може бути заперечене, а розгляд спору в третейському суді є правом сторін та реалізується шляхом взаємного погодження вказаного питання між сторонами.

Зазначена правова позиція відповідає судовій практиці (постанови Вищого господарського суду України від 09.04.2013 у справі № 5023/6007/12, від 12.02.2014 у справі № 914/3638/13).

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Мета Пак» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2015 у справі № 910/26407/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної скарги, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Мета Пак».

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мета Пак» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2015 у справі 910/26407/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 15.01.2015у справі № 910/26407/14 залишити без змін.

3. Повернути до господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/26407/14.

Повний текст постанови складено: 27.04.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій