Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "23" квітня 2015 р. Справа № 906/266/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Лозинської І.В.

при секретарі: Поливко М.С.

за участю представників сторін:

- від позивача: не прибув

- від відповідача: не прибув

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Трудовий колектив "Коростенський щебзавод" (Житомирська обл., Коростенський район, с. Поліська)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідія" (Російська Федерація, м. Курськ)

про стягнення 942707,05 грн (2093945,00 рос. руб.)

Товариством з додатковою відповідальністю "Трудовий колектив "Коростенський щебзавод" Коростенський район, с. Поліське) подано до господарського суду Житомирської області позов про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Лідія" (Російська Федерація, м. Курськ) 2093945,00 рос. руб.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов зовнішньо - економічного Договору № 03-07/13 від 03.07.2013 в частині оплати поставленого товару на вище вказану суму.

Ухвалою від 27.02.2015 господарський суд прийняв позовну заяву, порушив провадження у справі, призначив засідання суду; зобов'язав сторони надати необхідні документи.

Ухвалою від 26.03.2015 господарський суд розгляд справи відклав.

До початку судового засідання на адресу господарського суду надійшло клопотання позивача вих. № 75 від 23.04.2015 про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю явки до суду представника позивача, до якого додано підписаний представниками сторін та скріплений печатками Акт звірки взаємних розрахунків за 16.09.2014 - 27.03.2015, копії висновків Державного гемологічного центу України та копії актів - специфікацій на відвантажену кам'яну продукцію (а. с. 124 - 156).

Представник позивача в судове засідання не прибув.

В засіданні суду 26.03.2015 представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином.

Про направлення відповідачу рекомендованим листом ухвали суду від 26.03.2015 свідчить Реєстр Ф. 103 на відправку рекомендованої кореспонденції господарського суду Житомирської області за 27.03.2015.

Згідно з роз'ясненнями, наданими Вищим господарським судом України у п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Як зазначено у п. 3.9.1 вищезазначеної постанови Пленуму ВГСУ, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. Там же зазначено, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 визначено, що у випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає, що сторін спору було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, проте, своїм правом приймати участь в судовому засіданні останні не скористалися.

Крім того, суд зазначає, що письмових заяв, повідомлень щодо поважності причин відсутності представника відповідача в судових засіданнях до суду не надходило.

За таких обставин, та зважаючи, що явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, надання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст. 59 ГПК України є правом відповідача, а не його обов'язком, господарський суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін та за наявними матеріалами справи, відповідно до ст. 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

03.07.2013 між приватним акціонерним товариством "Коростенський щебзавод" (правонаступник - товариство з додатковою відповідальністю "Трудовий колектив "Коростенський щебзавод") (постачальник/ позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Лідія" (покупець/ відповідач) було укладено зовнішньо - економічний Договір № 0-07/13 р на поставку товару: щебеня гранітного (далі - Договір, а. с. 13 - 16).

Позивачем у справі є ТДВ "Трудовий колектив "Коростенський щебзавод", яке створена за законодавством України, а відповідачем - ТОВ "Лідія", створене відповідно до законодавства Російської Федерації.

Відповідно до статті 123 ГПК України іноземні суб'єкти господарювання мають такі самі процесуальні права і обов'язки, що і суб'єкти господарювання України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 124 ГПК України підсудність справ за участю іноземних суб'єктів господарювання визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 5 Закону України "Про міжнародне приватне право", у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин.

Вибір права згідно з частиною першою цієї ж статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону.

Згідно з пунктом 7.5 Договору сторони погодили, що у випадку не досягнення спільної згоди шляхом проведення переговорів, сторона, що зазнала збитків, звертається до господарського суду за місцем знаходження постачальника.

Крім того, пунктом п. 7 ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" також передбачено право судів розглядати справи за участю іноземних підприємств і організацій у випадку, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України.

Слід зазначити, що укладений між сторонами Договір є одними із видів правочинів.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір № 0-07/13 р від 03.07.2013 був укладений між сторонами на території України, а саме: м. Коростень.

Враховуючи умови укладеного між сторонами Договору та положення вище зазначених законів, суд вважає, що даний спір є підвідомчим та підсудним господарському суду Житомирської області.

Як вбачається з пункту 1.1 Договору постачальник продав, а покупець купив на умовах, обумовлених в даному Договорі, гранітну продукцію в кількості та асортименті, погоджених сторонами згідно з укладеними до Договору Доповненнями № 1 від 04.07.2013 (а. с. 17), № 2 від 05.07.2013 (а. с. 18), № 3 від 18.07.2013 (а. с. 19), № 4 від 09.08.2013 (а. с. 20), № 7 від 05.09.2013 (а. с. 23), № 8 від 25.09.2013 (а. c. 24), № 9 від 08.10.2013 (а. с. 25), № 10 від 26.11.2013 (а. с. 27), № 12 від 02.01.2014 (а. с. 29), № 13 від 22.01.2014 (а. с. 30), № 14 від 20.03.2014 (а. с. 31), № 15 від 03.05.2014 (а. с. 32), № 16 від 16.05.2014 (а. с. 33), № 17 від 31.07.2014 (а. с. 34), № 18 від 15.09.2014 (а. с. 35), № 19 від 20.10.2014 (а. с. 36) та № 20 від 24.10.2014 (а. с. 37).

В Розділі ІІ Договору сторони погодили основні умови поставки товару, зокрема, передбачили, що постачальник здійснює відвантаження товару згідно з реквізитами та в об'ємі, зазначених покупцем в письмових заявках, переданих по факсу чи електронною поштою.

Відповідно до п. 4.1 Договору покупець проводить 100% передплату за кожну партію відвантаженої продукції шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника, можливі інші способи оплати, які обумовлюються і погоджуються в кожній окремій специфікації.

15.10.2013 між сторонами було укладено Доповнення до Договору № 0-07/13 р від 03.07.2013 (а. с. 26), згідно з яким п. 4.1 Договору викладено в новій редакції: покупець проводить 100% передплату за кожну партію відвантаженої продукції шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника, можливе проведення розрахунків не пізніше 30 календарних днів з дати відвантаження. Датою відвантаження товару зі станції постачальника слід вважати дату відмітки на штемпелі митного органу України в вантажній митній декларації постачальника.

Згідно з п. 3.3 Договору, розрахунки по Договору проводяться в рублях (RUB).

Підставою для взаєморозрахунків при виконанні даного Договору являються рахунки-фактури, що виставляються постачальником (п. 3.4 Договору).

Згідно з п. 9.4 Договору останній дійсний з дня підписання до 31.12.2013.

Доповненнями № 11 від 19.12.2013 (а. с. 28) та № 21 від 23.12.2014 (а. с. 38) до Договору № 0-07/13 р від 03.07.2013 його дію було продовжено відповідно до 31.12.2014 та 31.12.2015.

Як підтверджується матеріалами справи, з метою належного виконання умов Договору в частині поставки товару, позивачем на підставі письмових заявок на товар (а. с. 106 - 120) за рахунками - фактури (а. с. 39, 43, 47, 51, 55, 59, 63, 67, 71, 75, 79, 84, 88, 92, 96) було поставлено на адресу відповідача продукції на загальну суму 7593945,00 рос. руб., доказом чого є товарно-транспортні накладні (а. с. 40, 44, 48, 52, 56, 60, 64, 68, 72, 76, 80, 85, 89, 93, 97) та вантажно-митні декларації (а. с. 41, 45, 49, 53, 57, 61, 65, 69, 73, 77, 81, 82, 86, 90, 94, 98).

На кожну партію продукції були виписані Сертифікати про походження товару (а. с. 42, 46, 50, 54, 58, 62, 66, 70, 74, 78, 83, 87, 91, 95, 99). Також кожну партію продукції супроводжували висновки Державного гемологічного центру України (а. с. 128, 130, 132, 134, 136, 138, 140, 142, 144, 146, 148, 150, 152, 154, 156).

Факт отримання товару, поставленого позивачем, підтверджено актами - специфікаціями на відвантажену кам'яну продукцію Коростенським щебзаводом (а. с. 129, 131, 133, 135, 137, 139, 141, 143, 145, 147, 149, 151, 153, 155).

Крім того, в матеріалах справи є підписаний зі сторони відповідача акт звірки взаємних розрахунків, що засвідчує поставку позивачем товару на суму 7593945,00 рос. руб. (а. с. 127).

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Однак відповідач не надав господарському суду доказів виконання своїх зобов'язань щодо здійснення розрахунків за отриманий товар у встановлений в Договорі (з урахуванням Доповнень до нього) строк.

Згідно з даними сторін, відповідач лише частково оплатив поставлену продукцію на суму 5500000,00 грн, у зв'язку з чим виникла заборгованість перед позивачем на суму 2093945,00 рос. руб., що підтверджується актом звірки від 27.03.2015 (а. с. 127).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

При цьому слід зазначити, що у відповідності до частин 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За пунктом 1 частини 1 ст. 55 ГПК України, ціна позову визначається у позовах про стягнення іноземної валюти - в іноземній валюті та у карбованцях відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову.

За даними Національного банку України станом на 26.02.2015 офіційний курс гривні до іноземної валюти (10 рос. руб.) складав 4,42 (а. с. 157).

Виходячи з наведеного та здійснивши перерахунок заборгованості відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову, виходячи з дати, зазначеної на штампі суду, що міститься на першому аркуші позовної заяви - 26.02.2015 (а. с. 2), господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу заявлені обґрунтовано, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню на суму 2093945,00 рос. руб., що еквівалентно 925523,69 грн (4,42 / 10 х 2093945,00).

Водночас суд вказує про помилковість зазначення позивачем у позовній заяві суми боргу в еквіваленті на гривню у розмірі 942707,05, що на 17183,36 грн більше від суми еквіваленту боргу, обрахованої господарським судом.

Оскільки позивач при зверненні з позовом до суду помилково визначив еквівалент ціни позову на гривню у розмірі 942707,05 грн, замість правильної - 925523,69 грн, ним було надлишково сплачено 343,67 грн судового збору, тому вказану суму слід повернути позивачу з Державного бюджету України.

У зв'язку із задоволенням позову, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 55, 75, 82 - 85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Лідія" (Російська Федерація, 305004, м. Курськ, вул. Димитрова, б. 76, оф. 313 , код 818) на користь товариства з додатковою відповідальністю "Трудовий колектив "Коростенський щебзавод" (11555, Житомирська область, Коростенський район, с. Поліське, вул. Молодіжна, б. 8, ):

- 2093945,00 рос. руб., що еквівалентно 925523,69 грн;

- 18510,47 грн судового збору.

3. Повернути товариству з додатковою відповідальністю "Трудовий колектив "Коростенський щебзавод" (11555, Житомирська область, Коростенський район, с. Поліське, вул. Молодіжна, б. 8, ) з Державного бюджету України 343,67 грн судового збору, надлишково сплаченого згідно з платіжним дорученням № 159 від 26.02.2015.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 28.04.15

Суддя Лозинська І.В.

Віддрукувати:

1 - в справу

2,3- сторонам - рек.