КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2015 р. Справа№ 910/19192/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: не викликався, не з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином;

від відповідача: Кошель І.М. - представник, дов. № 20 від 10.03.2015;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Державного підприємства заводу "Арсенал"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2014

у справі № 910/19192/14 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вілекс"

до Державного підприємства заводу "Арсенал"

про стягнення 55 162,04 грн.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 18.03.2015 та від 08.04.2015 розгляд апеляційної скарги у справі № 910/19192/14 відкладався на 08.04.2015 та 22.04.2015, відповідно.

Згідно із ст.ст. 69, 99 ГПК України строк розгляду апеляційної скарги у справі № 910/19192/14 продовжено.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2014 у справі № 910/19192/14 позов задоволено; підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 8 248,59 грн. 3% річних, 46 913,45 грн. збитків від інфляції, 1 827,00 грн. судового збору.

Рішення мотивоване тим, що станом на 01.09.2014 рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2013 у справі № 910/22903/13 не виконане і заборгованість не погашена, у зв'язку із чим позивач просить стягнути з відповідача за період з 01.12.2013 по 31.08.2014 3% річних та збитки від інфляції; за таких обставин, суд вважає позовні вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню; у задоволенні заяви про збільшення розміру позовних вимог суд відмовляє, оскільки зазначена заява подана позивачем після початку розгляду справи; у клопотанні позивача про стягнення з відповідача витрат вартості проїзду в сумі 1 876,17 грн., суд також відмовляє, оскільки зазначені витрати повинні відноситись до господарських витрат позивача і не є витратами в розумінні ст. 44 ГПК України.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2014 у справі № 910/19192/14 скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильного застосування норм матеріального права.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, моментом виникнення зобов'язання щодо розрахунку за судовим рішенням є 24.04.2014, в даному випадку цей строк встановлений постановою Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції ВП № 42986656 та закінчується 23.04.2014, тобто період прострочення виконання зобов'язання настає з 24.04.2014, таким чином, сума, зазначена в рішенні, є необґрунтованою та недійсною.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти доводів скарги, вважає помилковим твердження скаржника стосовно того, що зобов'язання щодо оплати інфляційних та 3% річних за прострочення строків оплати за поставлений товар виникають лише з моменту закінчення строку, встановленого Державною виконавчою службою для добровільного виконання судового рішення, оскільки постанова Державної виконавчої служби стосовно стягнення заборгованості з боржника не створює нових грошових зобов'язань для скаржника, а є лише інструментом примусу виконання судового рішення, умов договору та закону, зокрема, статті 625 ЦК України.

У судовому засіданні 18.03.2015 скаржником подано письмове пояснення.

24.03.2015 через відділ документального забезпечення суду скаржником надано докази надсилання письмового пояснення від 18.03.2015 позивачу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 у справі № 910/19192/14 на підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України від позивача та відповідача були витребувані документи.

17.04.2015 відповідачем через відділ документального забезпечення суду подано додаткові документи у справі № 910/19192/14.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, письмового пояснення, колегія суддів встановила наступне.

Позивач подав до Господарського суду міста Києва позовну заяву про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 55 162,04 грн., в тому числі 3% річних 8 248,59 грн., інфляційні 46 913,45 грн., за період з 01.12.2013 по 31.08.2014; судових витрат.

На підставі ст. 22 ГПК України позивачем до суду першої інстанції подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача 76 410,69 грн. за період з 01.12.2013 по 31.10.2014, в тому числі: 3% річних у розмірі 10 084,96 грн., інфляційних 66 325,75 грн.

Також, на підставі ст. 49 ГПК України позивачем до господарського суду першої інстанції подано клопотання про включення до складу судових витрат та стягнення з відповідача вартості проїзду представника позивача з м. Івано-Франківська до м. Києва і назад у сумі 1 876,17 грн., для участі у судових засіданнях 23.10.2014 та 13.11.2014, оскільки таку явку судом було визнано обов'язковою.

Як вбачається із матеріалів справи, 17.09.2012 між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № 251-З/МТП-53-12, відповідно до п. 1.1 якого, позивач, за договором постачальник, зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність відповідачу, за договором покупцеві, товар (підшипники), а відповідач зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити цей товар.

Відповідно до п. 5.2 договору № 251-З/МТП-53-12 оплата товарів відповідачем здійснюється протягом 10 календарних днів з дати поставки товару.

Згідно із статтею 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 527 ЦК України визначено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.12.2013 у справі № 910/22903/13 позов задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача 366 269,59 грн. боргу, 23 020,12 грн. пені, 5 001,58 грн. три проценти річних, 7 885,83 грн. судового збору, 2 026,85 грн. на проїзд.

Рішення мотивоване тим, що факт наявності боргу з оплати товару, отриманого у період з 19.12.2012 по 26.09.2013 згідно із укладеним між сторонами договором поставки № 251-3/МТП-53-12 від 17.09.2012, у відповідача перед позивачем в сумі 366 269,59 грн. належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем не спростований; за розрахунками позивача, перевіреними судом, до стягнення з відповідача підлягає 23 020,12 грн. пені та 5 001,58 грн. три проценти річних, за період з 30.12.2012 по 22.11.2013; позивачем надано належні докази понесення 2 026,85 грн., що становлять вартість проїзду до суду і назад залізничним транспортом (посадочні та проїздні документи - в матеріалах справи).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.02.2014 рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2013 у справі № 910/22903/13 залишено без змін.

Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання; однак при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням (п. 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Згідно із ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано; у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Як вбачається із матеріалів справи, рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2013 у справі № 910/22903/13 набрало законної сили 25.02.2014.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; пунктом 1 частини 2 вказаної статті визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Факт порушення грошового зобов'язання відповідачем щодо оплати поставленого позивачем товару за договором № 251-З/МТП-53-12 у розмірі 366 269,59 грн. встановлений рішенням Господарського суду міста Києва від 23.12.2013 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.02.2014 у справі № 910/22903/13.

Згідно із ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині.

Позивачем до суду першої інстанції подано заяву про збільшення позовних вимог від 07.11.2014, згідно із якою позивачем збільшено розмір позовних вимог на суму інфляційних нарахувань та 3% річних за вересень та жовтень 2014р.

До заяви про збільшення позовних вимог позивачем додано докази про відправлення відповідачу копії даної заяви.

До позовної заяви позивачем додано докази сплати судового збору за платіжним дорученням від 08.09.2014 № 1769 у розмірі 1 827,00 грн.

Згідно із п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції.

Таким чином, позивачем було дотримано вимог ГПК України при поданні заяви про збільшення позовних вимог, а судом першої інстанції безпідставно відмовлено у прийнятті заяви позивача про збільшення позовних вимог.

Відповідно до ст.ст. 99, 101 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі; апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції; у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього; апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Отже, суд апеляційної інстанції приймає заяву позивача про збільшення позовних вимог від 07.11.2014, як таку, що відповідає ст. 22 ГПК України.

Таким чином, позовні вимоги позивача, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, є такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства та відповідають матеріалам справи, однак, позивачем не було враховано того, що за платіжним дорученням № Е1028V4KVU від 28.10.2014 відповідачем було сплачено, у тому числі й основний борг, тому постановою про закінчення виконавчого провадження від 30.10.2014 ВП № 42986656 Відділу Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві виконавче провадження з примусового виконання наказу № 910/22903/13, виданого 17.03.2014 Господарським судом міста Києва, закінчене, у зв'язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Отже, здійснивши перерахунок сум інфляційних нарахувань та 3% річних, нарахованих позивачем, враховуючи фактичний період прострочення відповідачем, а саме з 01.12.2013 по 27.10.2014, апеляційний господарський суд вважає суми інфляційних нарахувань у розмірі 65533,80 грн. та 3% річних у розмірі 9 964,54 грн. правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача.

Також позивачем до суду першої інстанції подано клопотання від 07.11.2014 про включення до складу судових витрат та стягнення з відповідача вартості проїзду представника позивача з м. Івано-Франківська до м. Києва і назад у сумі 1 876,17 грн., для участі у судових засіданнях 23.10.2014 та 13.11.2014, оскільки таку явку судом було визнано обов'язковою.

Відповідно до ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До інших витрат у розумінні статті 44 ГПК відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (стаття 30 названого Кодексу); витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою (п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 12.09.2014 про порушення провадження у справі № 910/19192/14, від 23.10.2014, якою відкладено розгляд справи № 910/19192/14 на 13.11.2014, явку представників сторін визнано обов'язковою.

Із протоколів судового засідання від 23.10.2014 та 13.11.2014, ухвали від 23.10.2014, рішення від 13.11.2014 видно, що у судових засіданнях Господарського суду міста Києва із розгляду справи № 910/19192/14 був присутнім представник позивача - Котовський О.С.

Також у матеріалах справи наявні відповідні докази понесення витрат позивачем у розмірі 1 876,17 грн., що становлять вартість проїзду з м. Івано-Франківська до м. Києва і назад (а.с. 34-35).

Таким чином, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що вимога позивача про включення до складу судових витрат суми у розмірі 1 876,17 грн., є такою що відповідає вимогам законодавства та підлягає задоволенню, оскільки Господарським судом міста Києва явку сторін у судові засідання 23.10.2014 та 13.11.2014 визнано обов'язковою.

Апеляційний господарський суд не вбачає порушень і неправильного застосування норм матеріального права, на які посилається скаржник.

Доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, є безпідставними; оскільки фактичне виконання відповідачем договірного зобов'язання оплатити одержаний товар здійснено лише 28.10.2014, то саме до 28.10.2014 й продовжувало існувати прострочення боржником грошового зобов'язання, за яке статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи, для задоволення апеляційної скарги, однак є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і прийняття нового рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства заводу "Арсенал" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2014 у справі № 910/19192/14 скасувати частково.

3. Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства завод "Арсенал" (01010, м. Київ, вул. Московська, 8; ідентифікаційний код 14310520) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вілекс" (76005, м. Івано-Франківськ, вул. Чорновола, 117А, кв. 15; ідентифікаційний код 13665899) 9 964,54 грн. 3% річних, 65 533,80 грн. інфляційних нарахувань, 1 805,19 грн. судового збору, 1 876,17 грн. витрат на проїзд.

В решті позову відмовити.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

5. Справу № 910/19192/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 30.04.2015.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха