РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2015Справа №910/5243/15-г

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Київенерго», м.Київ,

до відповідача: Державного підприємства «Наш дім», м.Київ,

про стягнення 672 806,52 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Кирищук В.П. - по дов.

від відповідача: не з'явився

Відповідно до приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України в судових засіданнях 25.03.2015р. та 22.04.2015р. оголошувались перерви.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Київенерго», м.Київ звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Державного підприємства «Наш дім», м.Київ про стягнення основного боргу в розмірі 635 869,57 грн., пені в сумі 22 725,92 грн., 3% річних в розмірі 2468,07 грн. та інфляційних втрат в розмірі 11 742,96 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору №540344 від 01.03.2002р. на постачання теплової енергії у гарячій воді в частині здійснення оплати спожитої за період з 01.10.2014р. по 31.12.2014р. теплової енергії, внаслідок чого у Державного підприємства утворилась заборгованість в розмірі 635 869,57 грн., що стало підставою для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Під час розгляду спору у судових засіданнях 25.03.2015р. та 22.04.2015р. відповідач проти задоволення позовних вимог надав заперечення з огляду на те, що у 2015р. Державним підприємством «Наш дім» було перераховано на рахунок позивача грошові кошті в якості оплати за договором №540344 від 01.03.2002р., в результаті чого, на думку відповідача, сума заборгованості за період з 01.10.2014р. по 31.12.2014р. є меншою, ніж заявлена до стягнення.

У судовому засіданні 23.04.2015р. відповідач не з'явився, представника не направив, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, під час слухання справи у вказаному засіданні суду не скористався. Проте, наведений учасник судового процесу був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, з огляду на таке.

За приписами п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (п.4 ч.2 ст.81-1 Господарського процесуального кодексу України), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони про час і місце наступного судового засідання.

Отже, враховуючи, що присутність представника позивача у минулому судовому засіданні підтверджується протоколом від 22.04.2015р. судового засідання, суд дійшов висновку, що відповідач був обізнаний про час та місце наступного слухання справи.

З приводу неявки відповідача в судове засідання 23.04.2015р. господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Судом також враховано, відповідачем вже було висловлено свою правову позицію по суті спору.

За висновками суду, незважаючи на те, відповідач не з'явився у судове засідання 23.04.2015р., справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши всі представлені учасниками судового процесу докази, господарський суд встановив:

За змістом ст.151 Цивільного кодексу Української РСР зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з договору або з інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

За приписами ст.4 Цивільного кодексу Української РСР цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.245 вказаного Кодексу за договором поставки організація-поставщик зобов'язується передати у певні строки або строк організації-покупцеві (замовникові) у власність (в оперативне управління) певну продукцію згідно з обов'язковим для обох організацій плановим актом розподілу продукції; організація-покупець зобов'язується прийняти продукцію і оплатити її за встановленими цінами.

Згідно із ст.275 Господарського кодексу України (враховуючи, що спірні правовідносини сторін продовжували існувати під час набрання зазначеним нормативно-правовим актом законної сили) за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Як встановлено судом, 01.03.2002р. між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Київенерго») (енергопостачальна організація) та Державним підприємством «Наш дім» (абонент) було укладено договір №540344 на постачання теплової енергії у гарячій воді, предметом якого відповідно до п.1.1 є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої енергії у гарячій воді.

Нарахування абоненту плати за спожиту теплову енергію здійснюється розрахунковим способом по приладам обліку за тарифами, встановленими і затвердженими постановами Національної комісії регулювання електроенергетики України та Національної комісії з регулювання ринку комунальних послуг України (додаток №4 до договору №540344 від 01.03.2002р.).

У п.8.1 спірного правочину сторонами погоджено, що договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 01.05.2002р.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено одним з контрагентів про його припинення (п.8.3 договору №540344 від 01.03.2002р.).

Ухвалою від 10.03.2015р. сторін було зобов'язано надати пояснення щодо строку дії спірного правочину.

Проте, станом на момент вирішення спору сторонами наведених письмових пояснень надано не було, факт автоматичної пролонгації договору на підставі п.8.3 спірного правочину не заперечено.

Одночасно, у судовому засіданні 22.04.2015р. позивачем та відповідачем було зазначено, що у період з 01.10.2014р. по 31.12.2014р. договір №540344 від 01.03.2002р. був чинним.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України (враховуючи, що спірні правовідносини сторін продовжували існувати під час набрання зазначеним нормативно-правовим актом законної сили) принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №540344 від 01.03.2002р. як належну підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення між сторонами взаємних цивільних прав та обов'язків з постачання теплової енергії.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 193 Господарського кодексу України передбачає, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За умовами укладеного між сторонами правочину енергопостачальник зобов'язався, зокрема, постачати теплову енергію у вигляді гарячої на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року (п.2.2.1 договору №540344 від 01.03.2002р.); підтримувати середньодобову температуру теплоносія в подавальному трубопроводі згідно з температурним графіком, затвердженим Київською міською держадміністрацією.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 01.10.2014р. по 31.12.2014р. Публічним акціонерним товариством «Київенерго» було поставлено Державному підприємству «Наш дім» на виконання умов договору №540344 від 01.03.2002р. теплову енергію у гарячій воді на загальну суму 647 625,47 грн. Наведені обставини підтверджуються представленими до матеріалів справи обліковими картками №8581 за жовтень 2014р. на суму 115 180,07 грн., №8638 за листопад 2014р. на суму 222 505,85 грн. та №8697 за грудень 2014р. на суму 309 938,55 грн.

Відповідач у судовому засіданні 22.04.2015р. заперечень з приводу отримання у період з жовтня по грудень 2014р. теплової енергії від Публічного акціонерного товариства «Київенерго» на загальну суму 647 625,47 грн. не надав. При цьому, наявний в матеріалах справи акт звірки взаєморозрахунків свідчить про відсутність суперечок між сторонами щодо кількості спожитої теплоенергії у спірний період.

Зважаючи на викладені вище обставини, приймаючи до уваги всі наявні в матеріалах справи документи, враховуючи відсутність у споживача зауважень з приводу належного виконання постачальником своїх обов'язків з поставки теплової енергії, суд дійшов висновку, що наведені вище облікові картки є належними доказами споживання відповідачем у період з 01.10.2014р. по 31.12.2014р. теплової енергії, а отже, і виконання позивачем своїх зобов'язань за договором №540344 від 01.03.2002р. на загальну суму 647 625,47 грн.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

У додатку №4 до договору №540344 від 01.03.2002р. контрагентами було погоджено тарифи та порядок розрахунків за спожиту теплову енергію.

Як вже зазначалось, нарахування абоненту плати за спожиту теплову енергію здійснюється розрахунковим способом приладам обліку за тарифами, встановленими і затвердженими постановами Національної комісії регулювання електроенергетики України та Національної комісії з регулювання ринку комунальних послуг України.

За умовами п.2 додатку №4 до договору №540344 від 01.03.2002р. абонент зобов'язаний щомісячно з 12 по 15 число самостійно отримувати у районному відділі теплозбуту табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період і акт звірки на початок розрахункового періоду, платіжну вимогу-доручення.

Пунктом 3 додатку №4 до договору №540344 від 01.03.2002р. визначено, що абонент не пізніше 25 числа поточного місяця сплачує енергопостачальній організації вартість заявленої у договорі та спожитої теплової енергії за розрахунковий період.

За таких обставин, з огляду на фактичні обставини справи, враховуючи передбачені у спірному правочині термін та обсяги оплати спожитої теплової енергії, суд дійшов висновку, що строк внесення плати за спожиту у період з 01.10.2014р. по 31.12.2014р. на підставі договору №540344 від 01.03.2002р. теплову енергію на загальну 647 625,47 грн. настав.

Проте, за твердженнями позивача, відповідачем свій обов'язок з оплати спожитої в означений період теплової енергії в повному обсязі виконано не було, в результаті чого у Державного підприємства «Наш дім» утворилась заборгованість в сумі 635 869,57 грн.

Наразі, господарський суд зазначає, що представлені Державним підприємством «Наш дім» платіжні доручення на загальну суму 213 000 грн. не свідчать про погашення заборгованості за спірний період (з 01.10.2014р. по 31.12.2014р.). Суд зазначає, що жодне з платіжних доручень не містить посилань у графі «Призначення платежу» на заборгованість саме за спірний період.

За поясненнями позивача, наведені грошової кошти було зараховано в рахунок погашення поточної заборгованості відповідача за теплову енергію, спожиту Державним підприємством «Наш дім» на підставі договору №540344 від 01.03.2002р. у 2015р.

Обставини щодо наявності заборгованості з оплати теплоносіїв за 2015р. підтверджено заявником у довідці про надходження коштів від Державного підприємства «Наш дім» за підписом керівника департаменту роботи з дебіторами Публічного акціонерного товариства «Київенерго».

Факт споживання теплової енергії у 2015р. та наявності заборгованості за означений період представником відповідача заперечено не було.

Інших належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів погашення заборгованості по оплаті спожитої у період з 01.10.2014р. по 31.12.2014р. в межах договору №540344 від 01.03.2002р. теплової енергії на суму 635 869,57 грн. відповідачем не представлено.

При цьому, суд зазначає, що відповідно п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, з огляду на всі наявні в матеріалах справи докази, господарський суд дійшов висновків, що позовні вимоги Публічого акціонерного товариства «Київенерго» до Державного підприємства «Наш дім» про стягнення основного боргу за період 01.10.2014р. по 31.12.2014р. в сумі 635 869,57 грн., є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявленому розмірі.

Виходячи з принципу повного та всебічного розгляду всіх обставин справи, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про стягнення пені в сумі 22 725,92 грн., 3% річних в розмірі 2468,07 грн. та інфляційних втрат в розмірі 11 742,96 грн. підлягають частковому задоволенню. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

У п.3.5 додатку №4 до договору №540344 від 01.03.2002р. визначено, що на суму боргу на початок кожного розрахункового періоду (місяця) нараховується пеня в розмірі 0,5% за кожен день прострочення до моменту його погашення, але не більше суми, обумовленої чинним законодавством.

Враховуючи порушення відповідачем строків оплати теплової енергії, заявником нараховано пеню на загальну суму 22 725, 92 грн., з яких за період з 25.10.2014р. на суму 425,03 грн., з 01.11.2014р. по 30.11.2014р. на суму 7179,39 грн. та за період з 01.12.2014р. по 31.12.2014р. на суму 15 121,50 грн.

За приписами ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

У ст.254 вказаного нормативно-правового акту визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до п.2.5 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня нараховуються починаючи з наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Як встановлено судом, позивачем було невірно визначено початок нарахування неустойки, оскільки не враховано, що 25.10.2014р. було вихідним днем, а отже, останнім строком внесення плати за жовтень 2014р. було 27.10.2014р. Тобто, право на нарахування пені виникло наступного дня. Аналогічні помилки заявником було допущено при нарахуванні пені за порушення строків внесення плати за листопад та грудень 2014р.

Після проведення власного перерахунку, господарським судом встановлено, що обґрунтованим є стягнення з Державного підприємства «Наш дім» пені на загальну суму 12 592,42 грн.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наразі за порушення строків внесення плати за спожиту теплову енергію у жовтні-грудні 2014р. позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних на загальну суму 2468,07 грн.

Після проведення перевірки наведеного заявником розрахунку, судом встановлено, що при нарахуванні 3% річних відсотків заявником допущено ті ж самі помилки, що і при розрахуванні суми пені, а обґрунтованим є стягнення з Державного підприємства «Наш дім» 3% річних на загальну суму 1363,76 грн.

Одночасно, за порушення відповідачем своїх зобов'язань з оплати спожитої теплової енергії було нараховано інфляційні втрати на суму 11 742, 96 грн.

Судом встановлено, що при нарахуванні інфляційних втрат позивачем допущено аналогічні з розрахунком пені та 3% річних помилки стосовно визначення початкової дати нарахування, проте, навіть з урахуванням таких помилок кінцевий результат нарахування є вірним, а позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги, Публічного акціонерного товариства «Київенерго» до Державного підприємства «Наш дім» про стягнення основного боргу в розмірі 635 869,57 грн., пені в сумі 22 725,92 грн., 3% річних в розмірі 2468,07 грн. та інфляційних втрат в розмірі 11 742,96 грн. підлягають задоволенню частково у визначених вище розмірах.

Згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Київенерго», м.Київ до Державного підприємства «Наш дім», м.Київ про стягнення основного боргу в розмірі 635 869,57 грн., пені в сумі 22 725,92 грн., 3% річних в розмірі 2468,07 грн. та інфляційних втрат в розмірі 11 742,96 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Наш дім» (03150, м.Київ, Печерський район, вул.Предславинська, буд.34, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (01001, м.Київ, Печерський район, площа Івіна Франка, буд.5, ) основний борг в сумі 635 869,57 грн., пеню в розмірі 12 592,42 грн., 3% річних в сумі 1363,76 грн., інфляційні втрати в розмірі 11 742, 96 грн. та судовий збір в сумі 13 231,37 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

У судовому засіданні 23.04.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 24.04.2015р.

Суддя М.О.Любченко