РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2015Справа №910/5194/15-г

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГА ТОРГ ЛТД»

до «Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю

за участю Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача

Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг»

про стягнення 131 445 грн. 77 коп.

Представники:

від Позивача: Пінчук - Ніколайчук Ю.В. (представник за Довіреністю);

від Відповідача: Мариношенко К.А. (представник за Довіреністю);

від Третьої особи: Галков І.О. (представник за Довіреністю)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕГА ТОРГ ЛТД» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до «Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю (надалі також - «Відповідач») про стягнення 131 445 грн. 77 коп.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 21.08.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» (Лізингодавець) та «Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю (Лізингоодержувач) було укладено Договір фінансового лізингу №961/08/2007, відповідно до умов якого Лізингодавець зобов»язався придбати в свою власність техніку відповідно до встановленої Лізингоодержувачем Специфікацією та передати його без надання послуг по управлінню та технічної експлуатації Лізингоодержувачу в якості Предмета Лізингу у тимчасове володіння і користування за плату, а Лізингоодержувач зобов»язався прийняти його на умовах цього Договору. Крім того, 05.12.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» (Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕГА ТОРГ ЛТД» (Набувач) був укладений Договір уступки прав вимоги (заміни сторони у зобов»язанні) №226/11-2013, відповідно до умов якого Кредитор передав, а Набувач прийняв на себе право вимоги виконання зобов»язань, які виникли на підставі Договору фінансового лізингу №961/08/2007. Як зазначає Позивач, Відповідач неналежним чином виконує умови Договору по оплаті лізингових платежів за 66 - 76 періоди. Таким чином, заборгованість «Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю перед Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕГА ТОРГ ЛТД» становить 95 300 грн. 70 коп. Крім того, враховуючи неналежне виконання Відповідачем умов договору, Позивач просить суд стягнути з «Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю пеню у розмірі 2 110 грн. 04 коп., 3% річних у розмірі 4 086 грн. 74 коп. та інфляційні у розмірі 29 948 грн. 29 коп.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 06.03.2015 р. порушено провадження у справі № 910/5194/15-г, залучено до участі у справі в якості Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг", судове засідання призначено на 25.03.2015 р.

24.03.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 06.03.2015 року.

25.03.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить Суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

25.03.2015 року в судове засідання представники сторін не з'явились, про поважні причини неявки Суд не повідомили, про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином. Представник третьої особи вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 06.03.2015 року не виконав.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, керуючись ст. 38 ГПКУ, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Позивача надати докази на підтвердження здійснення лізингових платежів за 66-76 періоди.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 25.03.2015 року відкладено розгляд справи на 15.04.2015 р., у зв'язку з неявкою представників сторін в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду, витребуванням додаткових доказів по справі.

В судовому засіданні 15 квітня 2015 року представник Позивача надав усні пояснення по суті спору, якими підтримав позовні вимоги та доводи позовної заяви. Представник Відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. В судовому засіданні представник Третьої особи надав усні пояснення по суті позову.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 15 квітня 2015 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

21 серпня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» (Лізингодавець) та «Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю (Лізингоодержувач) було укладено Договір фінансового лізингу №961/08/2007, відповідно до умов якого Лізингодавець зобов»язався придбати в свою власність техніку відповідно до встановленої Лізингоодержувачем Специфікацією та передати його без надання послуг по управлінню та технічної експлуатації Лізингоодержувачу в якості Предмета Лізингу у тимчасове володіння і користування за плату, а Лізингоодержувач зобов»язався прийняти його на умовах цього Договору.

Відповідно до п.1.1 Договору предметом лізингу є гідравлічний молот НМ 1260Q з пикою (одна одиниця), 2007 р.в.

Вартість майна, що передається Лізингодавцем Лізингоодержувачу складає суму еквівалентну 39 622,00 у.о., в тому числі ПДВ в розмірі 20% - 6603,67 у.о, виражена в гривнях України. Вартість майна (враховуючи ПДВ), що передається Лізингодавцем Лізингоодержувачу, в гривнях складає суму авансу, внесеного у відповідності з п. 6.4 Договору, загальну суму платежів в погашення вартості майна, вказану в графі 4 графіка внесення платежів по курсу 1 та викупну вартість, вказану в додатку № 1 до Договору по курсу 1 (п. 2.3 Договору).

Згідно з п. 3.1 Договору, передача Лізингодавцем майна, а також необхідного приладдя та документів, що є невід'ємною частиною майна, та прийняття його Лізингоодержувачем на правах володіння та користування здійснюється шляхом підписання акту здачі-приймання майна. Приймання майна Лізингоодержувачем повинне бути здійснене протягом п'яти робочих днів після отримання повідомлення Лізингодавця про готовність майна до передачі, про що Лізингодавець повідомляє Лізингоодержувача шляхом направлення відповідного повідомлення факсом.

В пункті 6.1 Договору сторони домовились, що валютою Договору є умовна одиниця (далі - у.о.) Під умовною одиницею розуміється сума, виражена в гривнях України та дорівнює одному долару США по курсу згідно з п. 6.1.1 Договору.

Згідно з п. 6.1.1 Договору для цілей даного Договору вводяться поняття: "Курс 1" курс, встановлений НБУ для одного Євро на дату 05.11.2007 р. "Курс 2" курс, встановлений НБУ для одного Євро на дату, встановлену для проведення чергового лізингового платежу згідно графіку внесення платежів (Додаток № 1) до даного Договору.

Пунктом 7.1.2. Договору визначено, що поточний лізинговий платіж, який підлягає оплаті в гривнях, розраховується як добуток суми лізингового платежу відображеної в "у.о." згідно "Графи 3" Додатку №1 до Договору на відповідну дату проведення платежу та "Курсу 2". При цьому, в погашення вартості Предмета лізингу відноситься сума, відображена в гривнях та розрахована, як добуток відповідної суми в "у.о.", зазначеної в "Графі 4" Додатка №1 та "Курсу 1".

Різниця загальної суми поточного лізингового платежу, виражена в гривні, і суми платежу, яка відноситься на погашення вартості Предмета Лізингу, вираженого в гривні, вважається комісією Лізингодавця.

У випадку, якщо сума поточного лізингового платежу розрахована у відповідності з абз. 1 цього пункту менше або дорівнює добутку відповідної суми в "у.о.", вказаної в "Графі 4" Додатку №1 на відповідну дату і "Курсу 1", то поточний лізинговий платіж, який підлягає оплаті в гривні розраховується як добуток відповідної суми в "у.о.", вказаної в "Графі 4" додатку №1 на відповідну дату і "Курсу 1" і 20 грн. При цьому, в погашення вартості Предмета лізингу відноситься сума, виражена в гривні та розрахована як добуток відповідної суми в "у.о.", вказаної в "Графі 4" Додатку №1 і "Курсу 1", а різниця - в комісію Лізингодавця.

Сторони домовились, що комісія Лізингодавця, розрахована у відповідності з правилами, вказаними вище, протягом 2-х періодів, починаючи з першого періоду, збільшується на 1/2 грошової суми, яка у відповідності з умовами цього договору повинна бути внесена лізингоотримувачем як аванс комісії. Комісія Лізингодавця за кожен період лізингу, розрахована у відповідності з даним пунктом Договору, нараховується на відповідну дату, вказану в "Графі 2" Додатку №1 цього договору.

Відповідно до п. 6.1.4 Договору, якщо курс НБУ на день зарахування платежу по відношенню до "Курсу 2" збільшується, більше ніж на 1%, Лізингодавець вправі вимагати доплату, але в строк не пізніше 5 (п'яти) банківських днів з моменту зарахування цього платежу.

Пунктом 6.2 Договору передбачено, що при здійсненні платежів згідно умов договору, Лізингоодержувач зобов'язується застосовувати порядок розрахунків платежів, вказаний в п.6.1. (п.п. 6.1.1. -6.1.4.) цього договору, якщо інший порядок розрахунку прямо не передбачений цим договором.

Відповідно до п. 6.3 Договору загальна сума лізингових платежів, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем Лізингодавцю, складає: 51 090,65 у.о., враховуючи ПДВ в розмірі 20% від суми, що відноситься в погашення вартості майна 6 487,00 у.о.

Згідно з п.6.4 Договору Лізингоодержувач зобов'язується вносити на розрахунковий рахунок Лізингодавця авансові платежі, вказані в Додатку №1 до договору. Сума авансового платежу, що підлягає сплаті в гривні, розраховується як добуток суми авансового платежу, вказаного в Додатку №1 до договору та курсу НБУ, встановленого для одного Євро на дату, встановлену для здійснення такого авансового платежу. Для авансових платежів застосовується курс НБУ, встановлений для одного Євро на дату, встановлену для внесення такого авансового платежу, але не нижче курсу НБУ на дату підписання даного договору. Авансові платежі вносяться протягом трьох банківських днів, починаючи з відповідної дати, встановленої для проведення платежу відповідно до Додатку №1 до Договору.

Відповідно до п. 6.5 Договору лізингові платежі нараховуються за кожний період строку фінансового лізингу. Розмір лізингового платежу за кожний період строку фінансового лізингу зазначений в Графіку внесення платежів (Додаток №1 до Договору).

Згідно з п. 6.8 Договору Лізингоодержувач зобов'язаний вносити на всі грошові суми в рахунок оплати лізингових платежів в об'ємі та в строки, встановлені в графіку внесення платежів, незалежно від виставлення або отримання рахунків Лізингодавця, а також незалежно від фактичного користування майном, в тому числі, в період технічного обслуговування ремонту, втрати майна, протягом строку лізингу або до моменту дострокового припинення Договору.

Пунктом 8.5 Договору передбачено, що у випадку, якщо Лізингоодержувач у передбачені Договором строки не здійснить оплату встановлених Договором платежів, то Лізингодавець вправі вимагати уплати неустойки в розмірі 0,25% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки платежу в перші 5 днів та 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки платежу, починаючи з шостого дня прострочки, а Лізингоодержувач зобов»язується її сплатити.

Сторонами одночасно з підписанням Договору було погоджено та підписано графік внесення лізингових платежів (Додаток № 1 до Договору).

Додатковою угодою №961/08/2007/R від 30.07.2009 року до Договору фінансового лізингу №961/08/2007 від 21.08.2007 року Сторони виклали Графік внесення платежів в новій редакції.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору фінансового лізингу №961/08/2007 від 21.08.2007 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» передало, а Відповідач в свою чергу прийняв предмет Лізингу - гідравлічний молот НМ 1260Q з пикою (одна одиниця), 2007 р.в., вартістю 290 008 грн. 03 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000428 від 16.11.2007 року.

05.12.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» (Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕГА ТОРГ ЛТД» (Набувач) був укладений Договір уступки прав вимоги (заміни сторони у зобов»язанні) №226/11-2013, відповідно до умов якого Кредитор передав, а Набувач прийняв на себе право вимоги виконання зобов»язань, які виникли на підставі Договору фінансового лізингу №961/08/2007, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» та «Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю.

Відповідно до п.1.2 Договору за даним Договором Набувач отримує всі права та обов»язки, які належать Кредитору відносно Боржника, а саме право вимоги від Боржника належного виконання зобов»язань за договором лізингу, в тому числі: оплат лізингових платежів, пені, штрафів, викупної вартості, інших платежів, належних до сплати на підставі умов договору лізингу та законодавства України.

Згідно з п.1.5 Договору за даним Договором Набувач отримує всі майнові права (в тому числі право власності) на предмет (и) лізингу, передані за договором лізингу, а також права вимоги виконання зобов»язань, які виникли на підставі договору (ів) поруки, укладених (якщо такі були укладені) в забезпечення зобов»язань за договором лізингу.

У п.3.1 Договору визначено, що даний Договір вступає в силу з дати його укладення і діє до повного його виконання сторонами. Уступка прав вимоги вважається здійсненою з дати укладення даного Договору.

09.12.2013 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» було направлено Відповідачу повідомлення про уступку прав вимоги (заміни сторони в зобов»язанні) за Договором фінансового лізингу №961/08/2007, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що Відповідач неналежним чином виконує умови Договору по оплаті лізингових платежів за 66 - 76 періоди. Таким чином, заборгованість «Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю перед Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕГА ТОРГ ЛТД» становить 95 300 грн. 70 коп. Крім того, враховуючи неналежне виконання Відповідачем умов договору, Позивач просить суд стягнути з «Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю пеню у розмірі 2 110 грн. 04 коп., 3% річних у розмірі 4 086 грн. 74 коп. та інфляційні у розмірі 29 948 грн. 29 коп.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГА ТОРГ ЛТД» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору фінансового лізингу №961/08/2007 від 21.08.2007 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частина 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачає, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору фінансового лізингу №961/08/2007 від 21.08.2007 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» передало, а Відповідач в свою чергу прийняв предмет Лізингу - гідравлічний молот НМ 1260Q з пикою (одна одиниця), 2007 р.в., вартістю 290 008 грн. 03 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000428 від 16.11.2007 року, який оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

05.12.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» (Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕГА ТОРГ ЛТД» (Набувач) був укладений Договір уступки прав вимоги (заміни сторони у зобов»язанні) №226/11-2013, відповідно до умов якого Кредитор передав, а Набувач прийняв на себе право вимоги виконання зобов»язань, які виникли на підставі Договору фінансового лізингу №961/08/2007, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» та «Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю.

Згідно з ч.1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, до Позивача перейшло право вимоги до Відповідача за Договором фінансового лізингу №961/08/2007 від 21.08.2007 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором, а пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно з п. 6.8 Договору фінансового лізингу Лізингоодержувач зобов'язаний вносити на всі грошові суми в рахунок оплати лізингових платежів в об'ємі та в строки, встановлені в графіку внесення платежів, незалежно від виставлення або отримання рахунків Лізингодавця, а також незалежно від фактичного користування майном, в тому числі, в період технічного обслуговування ремонту, втрати майна, протягом строку лізингу або до моменту дострокового припинення Договору.

Згідно з Графіком внесення лізингових платежів (в редакції Додаткової угоди від 30.07.2009 року) Відповідач у період з 15.05.2013 року по 15.03.2014 року зобов'язаний був сплатити на користь Позивача лізингові платежі та платежі в погашення вартості майна за 66 - 76 періоди в розмірі 95 300 грн. 70 коп.

Проте, Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати Відповідачем грошових коштів Товариству з обмеженою відповідальністю «МЕГА ТОРГ ЛТД» в розмірі 95 300 грн. 70 коп.

Отже, Суд зазначає, що Відповідач, в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України та умов Договору, не здійснив оплату лізингових платежів та платежів в погашення суми заборгованості в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов'язання належним чином, а тому позовні вимоги щодо стягнення 95 300 грн. 70 коп. - суми основної заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи Відповідача щодо недійсності умов договору, які прив'язують розмір лізингових платежів до курсу іноземної валюти, та як наслідок відсутність ціни як істотної умови договору, Судом не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу.

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійним Договору фінансового лізингу №961/08/2007 від 21.08.2007 року як в цілому, так і в частині пунктів 6.1-6.6 договору, Відповідачем суду не надано.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Відповідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зміст ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" та норми Договору передбачають обов'язок Відповідача сплачувати на користь Позивача в т.ч. лізингові платежі, порядок обчислення яких погоджено сторонами при підписанні Договору.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (пункт 1 частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України).

З визначеного сторонами в договорі терміну "еквівалент", вбачається, що він означає будь-яку суму в Євро, яка підлягає перерахунку в гривню із застосуванням певного курсу. Із Договору та додатку №1 до нього (графік лізингових платежів, в т.ч. в редакції Додаткової угоди № 961/08/2007/R від 30.07.2009 року) вбачається, що сторонами погоджено сплата лізингових платежів у еквіваленті Євро.

У відповідності до ст.192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання також в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ч. 1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, але якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (пункти 1, 2 статті 533 Цивільного кодексу України).

Отже, чинне законодавство хоч і визначає національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, і також Закон України "Про фінансовий лізинг", який є спеціальним щодо регулювання правовідносин, які виникають з договорів фінансового лізингу, також не містить таких заборон.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі №12/149 та постановах Вищого господарського суду України від 20.03.2013 року у справі №5011-3/14538-2012, від 28.05.2013 року у справі №5011-30/16984-2012, від 14.10.2013 року у справі №910/8841/13.

Щодо посилання Відповідача на те, що розмір щомісячних лізингових платежів не може залежати від коливання курсу, певних коефіцієнтів та постійно збільшуватись, оскільки це суперечить ч. 2 ст. 16, та іншим положенням Закону України "Про фінансовий лізинг", Суд зазначає наступне.

Частинами 1,2 статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Проте положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті; а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти, та отримання лізингодавцем винагороди в порядку, встановленої договором та не забороненої законом, в тому числі шляхом корегування згідно з курсом валюти, застосуванням погоджених сторонами в договорі коефіцієнтів та порядку збільшення оплат.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Вищого господарського суду України від 01.04.2013 року по справі № 5011-11/11776-2013 та від 22.04.2013 року по справі № 5011-7/11744-2012.

Крім того, Судом розглянуто та відхилені доводи Відповідача щодо невірного розрахунку Позивачем суми заборгованості, у зв»язку з невірним курсом НБУ для євро, оскільки умовами спірного Договору фінансового лізингу №961/08/2007 від 21.08.2007 року сторони передбачили порядок застосовування курсу НБУ для одного Євро на відповідну дату. Крім того, Відповідачем не надано суду власного обґрунтованого розрахунку суму заборгованості.

При зверненні до суду Позивач також просив стягнути з Відповідача на його користь 3% річних за загальний період прострочки з 16.05.2014 р. по 18.02.2015 р. у розмірі 4 086 грн. 74 коп. та інфляційні в розмірі 29 948 грн. 29 коп.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року).

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки Відповідачем сплати лізингових платежів та платежів в погашення суми заборгованості за Договором фінансового лізингу №961/08/2007 від 21.08.2007 року за загальний період прострочки з 16.05.2014 р. по 18.02.2015 р. вважає, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню у зв»язку з подвійним нарахуванням 3% річних за період з 18.02.2014 р. по 18.02.2015 р. за зобов»язаннями по 76 періоду. Тому до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягає 3% річних у розмірі 3 798 грн. 07 коп., як плати за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання Відповідачем його грошового зобов'язання за загальний період з 16.05.2014 року по 18.02.2015 року.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов»язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року)

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов»язання в зв»язку з девальвацією грошової одиниці України, наданий Позивачем, вважає, що позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача інфляційних за період з 16.05.2014 р. по 18.02.2015 р. у розмірі 29 948 грн. 29 коп. підлягають задоволенню у заявленому Позивачем розмірі, оскільки відповідно до норм статті 83 Господарського процесуального кодексу України суд позбавлений можливості виходити за межі позовних вимог, незважаючи на подвійне нарахування інфляційних за зобов»язаннями за 76 період.

При зверненні до суду Позивач також просив стягнути з Відповідача на його користь пеню за загальний період прострочки з 18.03.2014 р. по 17.09.2014 р. у розмірі 2 110 грн. 04 коп.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.96 р. № 543-96-ВР (з змінами), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов»язань» №14 від 17.12.2013 року)

Пунктом 8.5 Договору передбачено, що у випадку, якщо Лізингоодержувач у передбачені Договором строки не здійснить оплату встановлених Договором платежів, то Лізингодавець вправі вимагати уплати неустойки в розмірі 0,25% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки платежу в перші 5 днів та 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки платежу, починаючи з шостого дня прострочки, а Лізингоодержувач зобов»язується її сплатити.

Суд, перевіривши розрахунок пені, у зв»язку з неналежним виконанням умов Договору, за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов'язання з 18.03.2014 року по 17.09.2014 року вважає, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню, у зв»язку з невірним розрахунком Позивача в частині подвійного нарахування пені за один і той самий період за зобов»язаннями за 76 період. Таким чином, до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягає пеня в розмірі 1 055 грн. 01 коп. за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов'язання з 18.03.2014 року по 17.09.2014 року.

Таким чином, з «Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГА ТОРГ ЛТД» підлягає стягненню заборгованість у розмірі 95 300 грн. 70 коп., 3% річних в розмірі 3 798 грн. 07 коп., інфляційні у розмірі 29 948 грн. 29 коп. та пеня в розмірі 1 055 грн. 01 коп.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33,36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГА ТОРГ ЛТД» - задовольнити частково.

2. Стягнути з «Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю (04116, м.Київ, ВУЛИЦЯ ГАЛІ ТИМОФЄЄВОЇ, будинок 3, Ідентифікаційний код юридичної особи 14073675) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГА ТОРГ ЛТД» (01042, м.Київ, ВУЛИЦЯ АКАДЕМІКА ФІЛАТОВА, будинок 22/8, офіс 402, Ідентифікаційний код юридичної особи 38952030) заборгованість у розмірі 95 300 (дев'яносто п'ять тисяч триста) грн. 70 (сімдесят) коп., 3% річних у розмірі 3 798 (три тисячі сімсот дев'яносто вісім) грн. 07 (сім) коп., інфляційні у розмірі 29 948 (двадцять дев'ять тисяч дев'ятсот сорок вісім) грн. 29 (двадцять дев'ять) коп., пеню у розмірі 1 055 (одна тисяча п'ятдесят п'ять) грн. 01 (одну) коп., судовий збір у розмірі 2 602 (дві тисячі шістсот дві) грн. 04 (чотири) коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 17 квітня 2015 року.

Суддя О.В. Чинчин