ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2015 р. Справа№ 914/453/15

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Артемівські зорі» (с. Артемівка, Харківська обл.)

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез» (смт. Гніздичів, Львівська обл.)

до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс»

(м. Київ)

про: визнання угоди про зміну кредитора у зобов'язанні № 15-11/12-134 від 15.11.2012 року та Додаткових угод до неї № 1 від 14.08.2013 року та № 2 від 01.08.2014 року недійсними

Суддя: Пазичев В.М.

При секретарі: Пшеничній В.С.

Представники:

від позивача: Медвідь Л.М.- довіреність б/н від 13.03.2015 року.

від відповідача 1: Не з'явився.

від відповідача 2: Не з'явився.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Артемівські зорі» (с. Артемівка, Харківська обл.) до відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез» (смт. Гніздичів, Львівська обл.), відповідача 2 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» (м. Київ) про визнання угоди про зміну кредитора у зобов'язанні № 15-11/12-134 від 15.11.2012 року та Додаткових угод до неї № 1 від 14.08.2013 року та № 2 від 01.08.2014 року недійсними.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 13.02.2015 року порушено провадження у справі і призначено до розгляду на 20.02.2015 року. Ухвалою суду від 20.02.2015 року розгляд справи відкладено до 03.03.2015 року, в зв'язку з відсутністю представників сторін. Ухвалою суду від 03.03.2015 року розгляд справи відкладено до 17.03.2015 року, в зв'язку з відсутністю представників сторін. Ухвалою суду від 17.03.2015 року розгляд справи відкладено до 08.04.2015 року, в зв'язку з відсутністю представників відповідача 1 та відповідача 2. Ухвалою суду від 08.04.2015 року розгляд справи відкладено до 16.04.2015 року, в зв'язку з відсутністю представників відповідача 1 та відповідача 2 та для надання доказів. Ухвалою суду від 16.04.2015 року розгляд справи відкладено до 23.04.2015 року, в зв'язку з відсутністю представників відповідача 1 та відповідача 2 та для надання доказів.

Позивач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 13.02.2015 року, про відкладення від 20.02.2015 року, від 03.03.2015 року, від 17.03.2015 року, від 08.04.2015 року, від 16.04.2015 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

19.02.2015 року позивач подав заяву по справі.

19.02.2015 року за вх.№ 7103/15 позивач подав клопотання про витребування у відповідача 1 та відповідача 2 доказів, в порядку ст. 38 ГПК України. У судовому засіданні 20.02.2015 року по справі № 914/453/15 суд задовольнив клопотання позивача про витребування доказів, в порядку ст. 38 ГПК України.

02.03.2015 року за вх. № 8674/15 позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

17.03.2015 року за вх. № 11454/15 позивач подав письмові пояснення по справі.

17.03.2015 року за вх. № 1155/15 позивач подав клопотання про продовження строку розгляду справи понад такий, що встановлений ст. 69 ГПК України.

08.04.2015 року за вх. № 14640/15 позивач подав письмові пояснення по справі.

16.04.2015 року за вх. № 15672/15 позивач подав письмові пояснення по справі.

23.04.2015 року за вх. № 16869/15 позивач подав письмові пояснення по справі.

Відповідач 1 вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 13.02.2015 року, про відкладення від 20.02.2015 року, від 03.03.2015 року, від 17.03.2015 року, від 08.04.2015 року, від 16.04.2015 року не виконав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був своєчасно, належним чином, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлений про час, місце і дату розгляду справи, про що свідчить Реєстр № 400 на відправлення рекомендованої з повідомленням кореспонденції за 16.04.2015 року, а явка відповідача 1 була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

Відповідач 2 вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 13.02.2015 року, про відкладення від 20.02.2015 року, від 03.03.2015 року, від 17.03.2015 року, від 08.04.2015 року, від 16.04.2015 року не виконав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був своєчасно, належним чином, відповідно до ст.64 ГПК України, повідомлений про час, місце і дату розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення № 16951/15з відміткою про вручення 20.04.2015 року, а явка відповідача 2 була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

19.02.2015 року за вх. № 6988/15 відповідач 2 подав клопотання про відкладення розгляду справи.

23.02.2015 року за вх. № 7569/15 відповідач 2 подав заперечення на позовну заяву.

16.03.2015 року за вх. № 11198/15 від відповідача 2 надійшло електронне повідомлення по справі.

02.04.2015 року за вх. № 13810/15 відповідач 2 подав пояснення по справі.

22.04.2015 року за вх. № 16672/15 відповідач 2 подав пояснення по справі.

21.04.2015 року за вих. № 914/453/15/1/15 Господарський суд Львівської області направив до Прокуратури Львівської області повідомлення, згідно ст. 90 ГПК України.

Відповідно до ст.75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути спір, відповідно до ст. 75 ГПК України, за наявними у справі матеріалами, у відсутності представників відповідача 1 та відповідача 2.

Відповідно до ст. 85 ГПК України, вступну та резолютивну частини рішення виготовлено, підписано та оголошено 23.04.2015 року.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Як зазначено у позовній заяві, 18.01.2011 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез» (надалі - відповідач 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Артемівські зорі» (далі - позивач) було укладено Договір поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 (надалі - Договір), відповідно до якого у строки, зумовлені Договором, Постачальник (відповідач 1) зобов'язався поставити та передати у власність Покупцю (позивач) насіннєвий матеріал та хімічні засоби захисту рослин, а Покупець зобов'язався прийняти товар для власних та виробничих потреб, сплатити проценти за користування товарним кредитом та ціну товару, відповідно до умов Договору (додаткових угод та специфікацій до нього).

Позивач зазначає, що, згідно із Специфікацією № 1 до Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18.01.2011 р., ТОВ «Артемівські зорі» взяло на себе зобов'язання оплатити поставлений за Договором Товар у наступні строки:

перший платіж у розмірі 36032,85 грн. у строк до 28.01.2011 р.

другий платіж у розмірі 67231,66 грн., в тому числі 66918,15 грн. вартості товару та 313,51 грн. - проценти за користування товарним кредитом, у строк до 03.10.2011 р.

Позивач наголошує, що ТОВ «Артемівські зорі» було здійснено оплату за вказаним Договором наступним чином:

1) Згідно Акту зарахування зустрічних вимог № 23/12/11-01 від 23.12.2011 р.:

- 38531,08 грн. були зараховані в рахунок погашення заборгованості ТОВ «Корпорація «Агросинтез» перед ТОВ «Артемівські зорі» за Договором вирощування гібридного насіння соняшнику № 15.04/ВПР від 15.04.2010 р.

- 23124,91 грн. були зараховані як помилково надлишково сплачені ТОВ «Артемівські зорі» по Договору № ТК140311/8 від 14.03.2011 р., з яких 13124,91 грн. було сплачено 05.12.2011 р., а 10000,00 грн. - 22.12.2011 р.

2) 02.02.2012 р. ТОВ «Артемівські зорі» було сплачено на розрахунковий рахунок ТОВ «Корпорація «Агросинтез» суму основного боргу за Договором у розмірі 41608,52 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями довідки банку від 11.11.2014 р. № 958/03 та реєстру платіжних документів по рахунку ТОВ «Артемівські зорі».

Таким чином, на думку позивача, ТОВ «Артемівські зорі» розрахувалося з ТОВ «Корпорація «Агросинтез» за поставлений за Договором товар у повному обсязі.

Позивач зазначає, що у зв'язку зі сплатою основного боргу за Договором у повному обсязі, 27.02.2012 р. між ТОВ «Корпорація «Агросинтез» та ТОВ «Артемівські зорі» була укладена Додаткова угода до вказаного Договору поставки на умовах товарного кредиту №ТК 180111/4 від 18.01.2011 р., згідно з якою всі зобов'язання за Договором були припинені.

Позивач наголошує, що 28.02.2012 р., у зв'язку зі сплатою основного боргу за Договором у повному обсязі, ТОВ «Корпорація «Агросинтез» також відмовилося від свого позову до ТОВ «Артемівські зорі» про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за Договором у справі № 5023/708/12, яка знаходилася на розгляду у Господарському суді Харківської област (заява про відмову від позову № 46/12-юр від 24.02.2012 р.). Ухвалою Господарського суду Харківської області від 12.03.2012 р. було прийнято заяву ТОВ «Корпорація «Агросинтез» про відмову від позову та припинено провадження у справі № 5023/708/12 за позовом ТОВ «Корпорація «Агросинтез» до ТОВ «Артемівській зорі» про стягнення 95757,50 грн. заборгованості за договором поставки на умовах товарного кредиту № ТК 180111/4 від 18 січня 2011 р. Зазначена ухвала господарського суду набрала законної сили.

Таким чином, на думку позивача, ТОВ «Корпорація «Агросинтез» ще в лютому 2012 р. повністю відмовилося від своїх вимог про стягнення з ТОВ «Артемівські зорі» заборгованості за Договором поставки на умовах товарного кредиту № ТК 180111/4 від 18.01.2011 р., в тому числі й передбачених Договором штрафних санкцій.

Однак, позивачу нещодавно стало відомо, що 15.11.2012 р. між ТОВ «Корпорація «Агросинтез» та ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» (далі - відповідач 2) було укладено Угоду № 15-11/12-134 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги а порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) (далі - Угода), відповідно до якої Первісний кредитор (відповідач 1) відступає Новому кредитору (відповідач 2) право вимоги виконання ТОВ «Артемівські зорі», що іменується надалі Боржник, зобов'язання щодо сплати розміру пені, відсотків за користування чужими грошовими коштами, інфляційних витрат та штрафу, набутих Первісним кредитором на підставі Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК 180111/4 від 18 січня 2011 р., у зв'язку з неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням Боржником грошового зобов'язання, згідно Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК 180111/4 від 18.01.2011 р.

Позивач вважає, що вказана Угода укладена між відповідачем 1 та відповідачем 2 всупереч вимогам діючого законодавства України.

Так, відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, до нового кредитора (ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс») право вимоги переходить виключно в тому обсязі, в якому воно існувало у первісного кредитора (ТОВ «Корпорація «Агросинтез») на момент відступлення.

Позивач наголошує, що оскаржувана Угода про заміну кредитора була укладена між ТОВ «Корпорація «Агросинтез» та ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» 15.11.2012 р., тоді як суму основного боргу за договором поставки на умовах товарного кредиту №ТК 180111/4 від 18.01.2011 р. у повному обсязі позивачем було сплачено ще 02.02.2012 р., зобов'язання за вказаним Договором за угодою сторін припинилися 27.02.2012 р., а 28.02.2012 р. ТОВ «Корпорація «Агросинтез» взагалі відмовилося від своїх позовних вимог до ТОВ «Артемівські зорі» і така відмова була прийнята господарським судом 12.03.2012 р.

Таким чином, за твердженням позивача, на момент укладення оскаржуваної Угоди про заміну кредитора у позивача будь-яких зобов'язань щодо сплати основного боргу та штрафних санкцій за умовами Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18.01.2011 р. перед ТОВ «Корпорація «Агросинтез» не існувало.

За твердженням позивача, оскаржувана Угода про заміну кредитора у зобов'язанні № 15-11/12-134 від 15.11.2012 р. та Додаткові угоди до неї № 1 від 14.08.2013 р. та №2 від 01.08.2014 р., були укладені між ТОВ «Корпорація «Агросинтез» та ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» всупереч положенням ст. ст. 514, 604, 605 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В свою чергу, ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Враховуючи те, що при укладенні оскаржуваної Угоди відповідачами було порушено положення ст. ст. 514, 604, 605 Цивільного кодексу України, є достатні підстави для визнання такої Угоди недійсною.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Отже, за твердженням позивача, оскільки є достатні підстави для визнання основної Угоди недійсною, то й укладені між відповідачем 1 та відповідачем 2 Додаткові угоди № 1 від 14.08.2013 р. та № 2 від 01.08.2014 р. до Угоди про заміну кредитора у зобов'язанні № 15-11/12-134 від 15.11.2012 р. також будуть недійсними.

При цьому, позивач зазначає, що, оскільки він просить суд визнати недійсним спірний Договір без застосування наслідків його недійсності, розмір судового збору обчислюється із ставок, встановлених законом за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, оскільки такі вимоги не є майновими та не підлягають грошовій оцінці.

Як вбачається з матеріалів даної справи, 23.12.2011 року між ТОВ «Артемівські Зорі» та ТОВ «Корпорація «Агросинтез» укладено акт зарахування зустрічних однорідних вимог № 23/12/11-01. Згідно цього акту, в результаті зарахування станом на 23.12.2011 року заборгованість ТОВ «Корпорації «Агросинтез» перед ТОВ «Артемівські Зорі» по договору № 15.04/ВРП 10 від 15.04.2010 року по представленню послуг на вирощення гібридного насіння соняшника вважати погашеною повністю. Заборгованість ТОВ «Артемівські Зорі» перед ТОВ «Корпорація «Агросинтез» по договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК140311/8 від 14.03.2011 року (далі - договір поставки) вважати погашеною повністю. Заборгованість по договору поставки товарного кредиту складає 41 608,52 грн.

Позивач звертає увагу на те, що 14.02.2012 року ТОВ «Корпорація «Агросинтез» звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до ТОВ «Артемівські Зорі» про стягнення заборгованості в розмірі 95757,50 грн., з яких: сума основного боргу в розмірі 41608,52 грн., пеню в розмірі 2660,00 грн., штраф у розмірі 20169,50 грн. та .1 % річних у розмірі 31319,47 грн. Однак, 28.02.2012 року ТОВ «Корпорація «Агросинтез» було подано до Господарського суду Харківської області заяву про відмову від позову через сплату боргу відповідачем (вих. № 46/12-юр від 24.02.2012 року).

Позивач наголошує, що у зв'язку із сплатою заборгованості за договором поставки, 27.02.2012 року між ТОВ «Корпорація «Агросинтез» та ТОВ «Артемівські Зорі» було укладено Додаткову угоду до Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК140311/8 від 14.03.2011 року. Відповідно до п.п. 1 та 2 цієї угоди сторони дійшли згоди про те, що у зв'язку із сплатою покупцем основної суми боргу по договору поставки, з моменту підписання цієї додаткової угоди всі зобов'язання за договором поставки, в тому числі, зобов'язання покупця щодо сплати проіндексованих сум платежів, пені, штрафу, 3% річних, інфляційного збільшення суми боргу, відсотків за користування чужими грошовими коштами і т.д. вважаються припиненими. Підписанням цієї додаткової угоди сторони підтверджують відсутністю будь-яких взаємних претензій щодо виконання умов договору поставки та відмовляються від пред'явлення таких претензій у майбутньому.

Позивач зазначає, що з моменту укладення ТОВ «Корпорацією «Агросинтез» та ТОВ «Артемівські Зорі» Додаткової угоди від 27.02.2012 року до Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК140311/8 від 14.03.2011 року, зобов'язання сторін за вказаним договором поставки припинились. В тому числі, з 27.02.2012 року припинилось право кредитора, ТОВ «Корпорації «Агросинтез», на пред'явлення претензій до ТОВ «Артемівські Зорі» за Договором поставки в майбутньому.

Під припиненням зобов'язання розуміють припинення правового зв'язку між його сторонами, звільнення їх від прав та обов'язків, що становлять зміст зобов'язання. Тобто, кредитор втрачає право вимагати від боржника виконання передбачених у зобов'язанні дій, а боржник звільняється від обов'язку виконувати такі дії під загрозою застосування до нього мір відповідальності.

Положеннями ст. 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підстави та наслідки недійсності правочинів передбачені, зокрема, ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України. Так, встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є також правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи те, що на момент укладення оспорюваної угоди про зміну кредитора в зобов'язанні у первісного кредитора були відсутні права вимоги, які передавались новому кредитору, відтак позивач вважає, що зазначена угода про уступку права вимоги від 15.11.2012 року була укладена в порушення вимог ст. 514 Цивільного кодексу України.

Тобто, на думку позивача, відсутність на момент укладання спірного договору у ТОВ «Корпорація «Агросинтез» права вимоги кредитора щодо виконання зобов'язання не породжує набуття цих прав ТОВ «Ніко-Тайс».

На підставі викладеного, позивач вважає укладену між відповідачем 1 та відповідачем 2 угоду про зміну кредитора в зобов'язанні № 15-11/12 від 15.11.2012 року та додаткових угод до неї такими, що суперечать ст. 203 ЦК України, зокрема, частині першій цієї статті, що є підставою для визнання цих угод недійсними, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Позивач звертає увагу на те, що угода про визнання недійсною якої пред'явлено даний позов порушує права та охоронювані інтереси позивача, що насамперед полягає у тому, що позивач є стороною договору відступлення прав вимоги за яким відбулося. Крім цього, угодою про зміну кредитора в зобов'язанні відповідачем 1 відступлені відповідачу 2 права вимоги до позивача за договором поставки від 18.01.2011 року, зобов'язання за яким у ТОВ «Артемівські Зорі» припинилось за взаємною згодою ТОВ «Корпорація «Агросинтез» внаслідок укладення додаткової угоди до нього від 27.02.2012 року.

Позивач зазначає, що стосовно посилання ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» на те, що надана позивачем банківська виписка є недостовірною та не підтверджує факту оплати 41608,52 грн. вартості товару саме за Договором поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18.01.2011р., слід зазначити наступне.

02.02.2012 р. ТОВ «Артемівські зорі» дійсно було сплачено на розрахунковий рахунок ТОВ «Корпорація «Агросинтез» суму основного боргу за Договором у розмірі 41608,52 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями довідки банку від 11.11.2014 р. № 958/03 та реєстру платіжних документів по рахунку ТОВ «Артемівські зорі».

Таким чином, на думку позивача, суму основного боргу за договором поставки позивачем було сплачено ще до укладення між відповідачами оскаржуваної Угоди про заміну кредитора у зобов'язанні № 15-11/12-134.

Вказаний факт також було встановлено й судовими рішеннями у справі №911/3992/14 за позовом ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» до ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» та ТОВ «Артемівські зорі» про стягнення 31566,46 грн. (копія постанови Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 р. та постанови Вищого господарського суду України від 17.03.2015 р. у справі № 911/3992/14 є у матеріалах справи). Крім того, під час розгляду вказаної справи й сам представник ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» не заперечував факту повної сплати позивачем вартості товару за Договором поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18.01.2011р. Отже, вказані висновки ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» про відсутність доказів оплати 41608,52 грн. вартості товару саме за Договором поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18.01.2011 р. є безпідставними.

Стосовно посилання ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» на те, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 12.03.2012 р, було припинено провадження у справі № 5023/708/12 не у зв'язку з відсутністю предмету спору, а у зв'язку з відмовою позивача від позову, слід зазначити наступне.

28.02.2012 р., у зв'язку зі сплатою ТОВ «Артемівські зорі» основного боргу, ТОВ «Корпорація «Агросинтез» через канцелярію господарського суду було подано заяву №46/12-юр від 24.02.2012 р. про відмову від позову у справі № 5023/708/12 в повному обсязі позовних вимог (копія заяви є у матеріалах справи). При цьому, із вказаної заяви чітко вбачається, що стало підставою для відмови від позову - сплата ТОВ «Артемівські зорі» основного боргу.

Таким чином, ТОВ «Корпорація «Агросинтез» ще в лютому 2012 р., тобто до укладення оскаржуваної Угоди з ТОВ «Ніко-Тайс» про заміну кредитора у зобов'язанні № 15-11/12-134 від 15.11.2012 р., повністю відмовилося від своїх вимог про стягнення з ТОВ «Артемівській зорі» заборгованості за договором поставки на умовах товарного кредиту № ТК 180111/4 від 18 січня 2011р.

Відповідно до ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, у випадках припинення провадження у справі повторне звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається. Тобто, не має ніякого значення у зв'язку з чим було припинено провадження у справі, чи то у з'язку з відсутністю предмету спору, чи то у зв"язку з відмовою від позову.

Отже, на думку позивача, враховуючи те, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 12.03.2012 р. було прийнято заяву ТОВ «Корпорація «Агросинтез» про відмову від позову та припинено провадження у справі № 5023/708/12 за позовом ТОВ «Корпорація «Агросинтез» до ТОВ «Артемівській зорі» про стягнення 95757,50 грн. заборгованості за договором поставки на умовах товарного кредиту № ТК 180111/4 від 18 січня 2011 р., з огляду на положення ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, ТОВ «Корпорація «Агросинтез» не мало будь-яких правових підстав для укладення оскаржуваної Угоди про заміну кредитора з ТОВ «Ніко-Тайс».

Стосовно ж посилання ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» на те, що судовими актами у справі № 911/3992/14 за позовом ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» до ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» та ТОВ «Артемівські зорі» про стягнення 31566,46 грн. нібито підтверджується дійсність та достовірність вимог ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс», одержаних за оскаржуваною Угодою про заміну кредитора у зобов'язанні № 15-11/12-134, позивач зазначає, що предметом розгляду у вказаній справи № 911/3992/14 було стягнення заборгованості за договором поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18.01.2011 р., а не дійсність оскаржуваної у цій справі Угоди про заміну кредитора у зобов'язанні № 15-11/12-134. Тобто, судами у справі № 911/3992/14 взагалі не розглядалися та не досліджувалися обставини, що стосуються дійсності вказаної Угоди, зокрема, дотримання її сторонами порядку укладення такої Угоди, визначеного нормами Цивільного кодексу України. Отже, судові рішення у справі № 911/3992/14 у будь-якому разі не можуть підтверджувати дійсність та достовірність вимог ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс», одержаних за оскаржуваною Угодою про заміну кредитора у зобов'язанні № 15-11/12-134.

Позивач зазначає, що як вбачається з акту зарахування зустрічних однорідних вимог, укладеного між ТОВ «Артемівські Зорі» та ТОВ «Корпорація «Агросинтез» 23.12.2011 року, після зарахування заборгованість по договору від 18.01.2011 року ТОВ «Артемівські Зорі» становить 41 608,52 грн.

Як встановлено постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 року у справі № 911/3992/14, при перевірці вказаного розрахунку апеляційним судом встановлено, що у разі здійснення розрахунку проіндексованої суми платежів за договором, поставки виходячи з дати складання акту зарахування зустрічних однорідних вимог № 23/12/11-01 від 23.12.2011 року на суму 61655,99 грн. та дати остаточного розрахунку згідно з платіжним дорученням від 02.02.2012 року на суму 41608,52 грн., сума індексації цих платежів, розрахована за формулою ПСП=(К1/К2)хСП становитиме 590,21 грн., а не 31566,46 грн. як це помилково розраховано судом першої інстанції.

Позивач наголошує, що за таких обставин, відступлення права вимоги на нараховані штрафні санкції та інфляція на суму боргу 36 032,85 грн. та на суму боргу 102 951,00 грн. являється неправомірним, оскільки станом на момент укладення угоди про зміну кредитора у зобов'язанні від 15.11.2012 року у первісного кредитора були відсутні права вимоги до боржника про стягнення штрафних санкцій та інфляції на вказані суми боргу. Оскільки, такі вимоги були зараховані згідно акту зустрічних однорідних вимог від 23.12.2011 року.

ТОВ «Артемівські зорі» не має у своєму розпорядженні оригіналів Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18.01.2011 р., Специфікацій та Додаткових угод до нього, оскільки оригінали вказаних документів не були передані попереднім керівництвом підприємства теперішньому.

Позивач зазначає, що оригінали господарських та бухгалтерських документів за вказаною господарською операцією не передавалися новому директору ТОВ «Артемівські зорі» у зв'язку з тим, що на дату зміни керівництва по підприємству не рахувалося будь-якої заборгованості за вказаним договором поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18.01.2011 р. Всі раніше надані до матеріалів даної справи розрахунки та пояснення позивача ґрунтувалися виключно, виходячи з тих копій документів, які були наявні у позивача, містилися у матеріалах справи №5023/708/12 в Господарському суді Харківської області та тих, які надавалися ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» в інших судових процесах. Тобто, надані позивачем до матеріалів справи копії документів були зроблені позивачем не з оригіналів таких документів, а з їх копій, які були у розпорядженні позивача.

Слід зазначити, що за даними підприємства, станом на сьогоднішній день у ТОВ «Артемівські зорі» не обліковується будь-якої заборгованості за Договором поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18.01.2011 р. Більш того, попереднє керівництво та власники ТОВ «Артемівські зорі» також стверджували про відсутність у підприємства будь-якої заборгованості перед контрагентами, в тому числі й перед ТОВ «Корпорація «Агросинтез».

При цьому, слід звернути увагу на роз'яснення, що викладені у п. 2.2. Постанови Пленуму ВГС від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції», в якому зазначено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії (стаття 36 ГПК).

У вказаному пункті Постанови йдеться про те, що якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала. Якщо одним з учасників судового процесу подано засвідчені ним копії документів, а інший з цих учасників заперечує відповідність їх оригіналам, то господарський суд зобов'язаний витребувати такі оригінали для огляду у особи, яка їх подала.

В свою чергу, згідно п. 2.3. вищевказаної Постанови, якщо стороною у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи відсутність у позивача можливості надати суду оригінал Додаткової угоди від 27.02.2012р. до Договору поставки на умовах товарного кредиту №ТК 180111/4 від 18.01.2011р., та заперечення відповідачем 2 факту укладення такої угоди, позивач вважає, що господарський суд може розглянути дану справу за наявними у справі іншими доказами, щодо яких у сторін немає заперечень.

Позивач акцентує увагу господарського суду на тому, що вказана Додаткова угода від 27.02.2012 р. до Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК 180111/4 від 18.01.2011 р. не є основним доказом, на якому грунтуються позовні вимоги позивача.

Зокрема, відсутність у ТОВ «Корпорація «Агросинтез» прав, які відступалися ним на користь ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» за угодою про заміну кредитора у зобов'язанні, на момент здійснення такого відступлення, і які, відповідно, не могли бути отримані ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс», підтверджується й іншими доказами у справі. Такими доказами, зокрема, є акт зарахування зустрічних вимог №23/12/11-01 від 23.12.2011 р., довідка банку від 11.11.2014 р. №958/03 та реєстру платіжних документів по рахунку ТОВ «Артемівські зорі», позовна заява ТОВ «Корпорація «Агросинтез» вих. № 06/12-юр від 24.01.2012 р. у справі № 5023/708/12, гарантійний лист ТОВ «Корпорація «Агросинтез» вих. № 18/12-юр від 03.02.2012 р., заява ТОВ «Корпорація «Агросинтез» про відмову від позову вих. № 46/12-юр від 24.02.2012 р., ухвали Господарського суду Харківської області від 12.03.2012 р. у справі №5023/708/12.

Стосовно ж забезпечення явки у судове засідання Хрусіна І.В., який був директором ТОВ «Артемівські зорі» на дату підписання Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18.01.2011 р., Специфікацій та Додаткових угод до нього, позивач зазначає, що вказана особа станом на сьогоднішній день не є посадовою особою та працівником ТОВ «Артемівські зорі». Позивачу невідоме теперішнє місце проживання вказаної особи, відповідно, будь-якої можливості забезпечити її явку у судове засідання Позивач не має.

Позивач зазначає, що угода про визнання недійсною якої пред'явлено даний позов порушує права та охоронювані інтереси позивача, що насамперед полягає у тому, що позивач є стороною договору поставки, відступлення прав вимоги за яким відбулося. Як вбачається з акту зарахування зустрічних однорідних вимог укладеного між ТОВ «Артемівські Зорі» та ТОВ «Корпорація «Агросинтез» 23.12.2011 року, після зарахування заборгованість по договору від 18.01.2011 року ТОВ «Артемівські Зорі» становить 41 608,52 грн.

Згідно із вимогами ч. 3 ст. 203 ГК України, господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Аналогічні положення встановлені ч. 1 ст. 601 ЦК України.

Тобто, на думку позивача, припинення зобов'язання означає, що учасники зобов'язання втратили свої права та обов'язки за зобов'язанням, тобто кредитор вже не має права вимагати, а боржник не має обов'язку виконувати. Отже, відступлення права вимоги на нараховані штрафні санкції та інфляція на суму боргу 36 032,85 грн. та на суму боргу 102 951,00 грн. являється неправомірним, оскільки станом на момент укладення угоди про зміну кредитора у зобов'язанні від 15.11.2012 року у первісного кредитора були відсутні права вимоги до боржника про стягнення штрафних санкцій та інфляції на вказані суми боргу. Оскільки, такі вимоги були зараховані згідно акту зустрічних однорідних вимог від 23.12.2011 року.

Однак, згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивач зазначає, що відповідно до п. 2.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», за загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

Позивач наголошує, що, як вбачається з акту зарахування зустрічних однорідних вимог, складеного між ТОВ «Артемівські Зорі» та ТОВ «Корпорація «Агросинтез» 23.12.2011 року, після зарахування заборгованість по договору від 18.01.2011 року ТОВ «Артемівські Зорі» становить 41 608,52 грн.

Отже, на думку позивача, відступлення права вимоги на нараховані штрафні санкції та інфляцію на суму боргу 36 032,85 грн. та на суму боргу 102 951,00 грн. являється неправомірним, оскільки станом на момент укладення угоди про зміну кредитора у зобов'язанні від 15.11.2012 року у первісного кредитора були відсутні права вимоги до боржника про стягнення штрафних санкцій та інфляції на вказані суми боргу. Оскільки, такі вимоги були зараховані згідно акту зустрічних однорідних вимог від 23.12.2011 року.

В підтвердження доводів про недійсність угоди №15-11/120134 про зміну кредитора в зобов'язанні від 15.12.2012 року в частині відступлення нарахування відсотків за користування чужими грошовими коштами в розмірі 0,5% за кожен день прострочення, в сумі 94 598,93 грн. позивачем було акцентовано увагу господарського суду на постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2013 року у справі №3-37гс13, постанові від 01.07.2014 року у справі №3-31гс14 (реєстраційний номер судового рішення 39783863) та постанові від 01.07.2014 року у справі №31гс14 (реєстраційний номер рішення 39689393).

У відзиві на позовну заяву відповідач 2 зазначає, що 18 січня 2011 року між ТОВ «Корпорація «Агросинтез» та ТОВ «Артемівські зорі» був укладений договір поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4, згідно пункту 1.1. розділу 1 якого, у строки, зумовлені договором, «Постачальник» зобов'язується поставити та передати у власність «Покупця» насіннєвий матеріал та хімічні засоби рослин, а «Покупець» зобов'язується прийняти товар, сплатити проценти за користуванням товарним кредитом та ціну товару відповідно до умов договору (додаткових угод та Специфікацій до нього).

Відповідач 2 зазначає, що, відповідно до даних пунктів Договору, специфікацій до нього та видаткових накладних, виписаних в період дії даного договору, відповідачем 1 було поставлено позивачу Товар на загальну суму 102 951 (сто дві тисячі дев'ятсот п'ятдесят одна) гривня 00 копійок, що підтверджується видатковою накладною № А-00003451 від 13 квітня 2011 року (згідно довіреності № 41 від 13 квітня 2011 року).

Відповідач 2 звертає увагу на те, що ТОВ «Корпорація «Агросинтез» виконало свої обов'язки у повному обсязі. Претензій щодо якості чи кількості поставленого товару від ТОВ «Артемівські зорі» на адресу ТОВ «Корпорація «Агросинтез» не надходило.

Відповідно до специфікації № 1 до даного Договору, сторонами визначено порядок оплати вартості отриманого товару: 36 032,85 грн. - до 28 січня 2011 року, 66 918,15 грн. - до 03 жовтня 2011 року.

Відповідач 2 наголошує, що ТОВ «Артемівські зорі», у порушення норм чинного цивільного та господарського законодавства України та умов Договору, належним чином, своєчасно та в повному обсязі не виконало взяті на себе зобов'язання щодо проведення розрахунків у строки, визначені Договором. Так, ТОВ «Артемівські зорі» наступним чином частково погасило заборгованість перед ТОВ «Корпорація «Агросинтез» згідно договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року - акт № 23/12/11-01 заліку зустрічних однорідних вимог від 23 грудня 2011 року на суму 61 342,48 грн.

За твердженням відповідача 2, станом на 24 січня 2012 року заборгованість ТОВ «Артемівські зорі» перед ТОВ «Корпорація «Агросинтез» (без врахування індексації ціни товару) згідно договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року складала 41 608 (сорок одна тисяча шістсот вісім) гривень 52 копійки.

Відповідач 2 зазначає, що 14 лютого 2012 року ТОВ «Корпорація «Агросинтез» звернулось до Господарського суду Харківської області із позовною заявою вих. №06/12 від 24 січня 2012 року про стягнення із ТОВ «Артемівські зорі» суми боргу у розмірі 41 608,52 грн., пені у розмірі 2 660,00 грн. за період із 04.10.2011 року по 24.01.2012 року, процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 31 319,47 грн. за період із 04.10.2011 року по 24.01.2012 року, штрафу у розмірі 20 169,50 грн. згідно договору поставки на умовах товарного кредиту №ТК180111/4 від 18 січня 2011 року.

Відповідач 2 зазначає, що у пунктах 6.2., 6.4. Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року сторони визначили те, що оплата товару здійснюється в українських гривнях в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів платіжним дорученням на поточний рахунок Постачальника. Підставою платежу є даний договір. Покупець, здійснюючи оплату за товар, зобов'язаний вказувати в призначені платежу номер і дату договору в рамках якого здійснюється оплата та номер специфікації по договору.

Відповідач 2 звертає увагу на те, що, у відповідності до пункту 6.3 Договору, всі витрати по перерахуванню грошових коштів несе Покупець. Товар вважається оплаченим Покупцем, а грошові кошти перерахованими, у момент надходження грошей на поточний рахунок Постачальника.

Відповідач 2 наголошує, що призначенням платежу відповідно наданої відповідачем 2 у матеріали даної справи банківської виписки від 02 лютого 2012 року є «Опл. заборгованості згідно договору поставки на умовах товарного кредиту МТК140311/6 від 14 березня 2011 року». Натомість, підставою для виникнення спору у даній справі є неналежне, несвоєчасне та неповне виконання відповідачем 2 взятого грошового зобов'язання згідно договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року, а не договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК140311/6 від 14 березня 2011 року.

Таким чином, за твердженням відповідача 2, в порядку ст. ст. 36, 37 ГПК України, недостовірним та необ'єктивним доказом є надана позивачем, банківська виписка від 02 лютого 2012 року, в якості підтвердження погашення вартості отриманого товару саме згідно Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року.

Відповідач 2 зазначає, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 11 березня 2012 року було припинено провадження у справі № 5023/708/12 не у зв'язку із відсутністю предмету спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), а на підставі п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України, згідно якої господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Крім того, рішенням Господарського суду Київської області у справі № 911/3992/14 від 22 жовтня 2014 року, задоволено позовні вимоги ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» до ТОВ «ПК Треидсервісгруп» та ТОВ «Артемівські зорі» про стягнення заборгованості (індексація ціни товару, дооцінки вартості товару, курсової різниці) згідно Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року на підставі Угоди № 15-11/12-119 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) від 15 листопада 2012 року та Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року.

Відповідач 2 зазначає, що ТОВ «Артемівські зорі» було подано апеляційну скаргу на Рішення Господарського суду Київської області у справі № 911/3992/14 від 22 жовтня 2014 року із підстав, його незаконності на думку Скаржника, у зв'язку із існуванням, зокрема наявності припиненого провадження у справі №5023/708/12 та Додаткової угоди від 27 лютого 2012 року до Договору поставки на умовах товарного кредиту №ТК180111/4 від 18 січня 2011 року, яким передбачено те, що ТОВ «Корпорація «Агросинтез» не має майнових претензій згідно договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року (аналогічного роду копія додана також до матеріалів даної справи).

У зв'язку із тим, ТОВ «Корпорація «Агросинтез» стверджувало та достовірно зазначало те, що із ТОВ «Артемівські зорі» Додаткової угоди від 27 лютого 2012 року до договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року, не укладалось, не підписувались, Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23 грудня 2014 року у справі № 911/3992/14, задоволено клопотання ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» про витребування у ТОВ «Артемівські зорі» оригіналу додаткової угоди від 27 лютого 2012 року до договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року. У судове засідання, котре відбулось 20 січня 2015 року у справі № 911/3992/14, повноважний представник ТОВ «Артемівські зорі» не надав до суду оригіналу додаткової угоди від 27 лютого 2012 року до договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року, пояснивши про її відсутність. Як результат, при подальшому розгляді за апеляційної скарги ТОВ «Артемівські зорі» на рішення Господарського суду Київської області у справі № 911/3992/14 від 22 жовтня 2014 року, копія додаткової угоди від 27 лютого 2012 року до договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року, не враховувалась як належний та допустимий доказ.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20 січня 2015 року по справі № 911/3992/14, апеляційну скаргу ТОВ «Артемівські зорі» на Рішення Господарського суду Київської області у справі № 911/3992/14 від 22 жовтня 2014 року задоволено частково, Рішення - скасовано, прийнято нове рішення про задоволення частково позовних вимог.

Отож, ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» зазначає, що вказані вище судові акти підтверджують дійсність та достовірність його вимог, одержаних на підставі Угоди №15-11/12-119 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) від 15 листопада 2012 року та договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року, в тому числі й наявність документів, котрі підтверджують обґрунтованість та дійсність переданої вимоги.

Таким чином із врахуванням вищенаведеного, ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» при вирішенні даного спору, просить взяти до уваги:

Рішення Господарського суду Київської області у справі № 911/3568/13 від 10 грудня 2013 року, повний текст якого було підписано 24 грудня 2013 року, котрим задоволено позовні вимоги ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» до ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» та ТОВ «Артемівські зорі» про стягнення пені та інфляційних витрат на підставі Угоди № 15-11/12-119 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) від 15 листопада 2012 року та Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року (належним чином копія якого надана була Позивачем разом із позовною заявою);

Рішення Господарського суду Київської області у справі № 911/3992/14 від 22 жовтня 2014 року, частково зміненим Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20 січня 2015 року по справі №911/3992/14, котрим задоволено позовні вимоги ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» до ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» та ТОВ «Артемівські зорі» про стягнення заборгованості у вигляді дооцінки товару на підставі Угоди № 15-11/12-119 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) від 15 листопада 2012 року та Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року;

На думку відповідача 2, виходячи із цього, у ТОВ «Корпорація «Агросинтез» виникло право вимоги щодо нарахування заборгованості (індексації ціни товару, дооцінки вартості товару, курсової різниці), пені, відсотків за користування чужими грошовими коштами, 3%-річних, інфляційних витрат та штрафу згідно Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року за період існування боргу.

У відповідності до ч. 1 статті 510 Цивільного кодексу України визначено, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Пунктом 1 ч. 1 статті 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити.

Згідно ч. 1 статті 513 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Приписами статті 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням, (стаття 515 Цивільного кодексу України).

Відповідач 2 зазначає, що 15 листопада 2012 року між ТОВ «Корпорація «Агросинтез» та ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» було укладено Угоду № 15-11/12-134 про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України). Розділом 1 даної Угоди, встановлено, що Первісний кредитор (ТОВ «Корпорація «Агросинтез») відступає Новому кредитору (ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс»») право вимоги виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Артемівські зорі» (), зобов'язання щодо сплати розміру заборгованості (індексації ціни товару, дооцінки вартості товару, курсової різниці), пені, відсотків за користування чужими грошовими коштами, 3%-річних, інфляційних витрат та штрафу, набутих ТОВ «Корпорація «Агросинтез» на підставі Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року, у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням ТОВ «Артемівські зорі» грошового зобов'язання згідно Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року.

Відповідач 2 зазначає, що на виконання умов даної Угоди (п. 4.1.), ТОВ «Корпорація «Агросинтез» було передано ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» перелік документів, що підтверджують права вимоги виконання ТОВ «Артемівські Зорі» обумовленого зобов'язання. У відповідності до пункту 4.3. Угоди, ТОВ «Корпорація «Агросинтез» повідомленням про зміну кредитора у зобов'язані, належним чином повідомило ТОВ «Артемівські зорі» про зазначені вище обставини.

Отож, ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс»» передано вищезазначені вимоги у відповідності до норм чинного законодавства України та із дотриманням положень статті 514 ЦК України, позивач є належним та законним кредитором ТОВ «Артемівські зорі» щодо отримання нарахування заборгованості (індексації ціни товару, дооцінки вартості товару, курсової різниці), пені, відсотків за користування чужими грошовими коштами, 3%-річних, інфляційних витрат та штрафу за весь час існування непогашеного розміру боргу.

Окрім цього, відповідач 2 наголошує, що, відповідно до Постанови ВДВС Печенізького РУЮ Харківської області від 12 серпня 2014 року закінчено виконавче провадження № 44094646 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 20 січня 2014 року по справі № 911/3568/13.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, в тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених Господарським кодексом України або іншими законами.

До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.ч. 1 та 3 ст. 202 ГК України).

Згідно із вимогами ч. 3 ст. 203 ГК України, господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування.

Приписами ст. 598 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В свою чергу, ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Отже, підстави та наслідки недійсності правочинів передбачені, зокрема, ст. ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу України. Недійсним є також правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2.5.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ГК України, недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що:

виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків;

допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов;

вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Згідно ч.ч. 1, 2 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про запобігання корупції" та іншими актами законодавства. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Згідно ч. 1 п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Згідно ч. 1 п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду україни № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Згідно ч. 1 п. 3.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду україни № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частинами 1, 6 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Аналогічні положення містяться і у статті 712 Цивільного кодексу України, згідно з якою за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов"язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов"язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 691 ЦК України, покупець зобов"язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 692 ЦК України, покупець зобов"язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару; покупець зобов"язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу . Порушення зобов"язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов"язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено в ході судового розгляду справи, 18 січня 2011 року між ТОВ „Корпорація Агросинтез" та ТОВ «Артемівські зорі» був укладений Договір поставки на умовах товарного кредиту № ТК 180111/4 (надалі - Договір), згідно пункту 1.1. розділу 1 якого, у строки, зумовлені договором, «Постачальник» зобов'язується поставити та передати у власність «Покупця» насіннєвий матеріал та хімічні засоби рослин, а «Покупець» зобов'язується прийняти товар, сплатити проценти за користуванням товарним кредитом та ціну товару, відповідно до умов договору (додаткових угод та Специфікацій до нього).

У пунктах 6.2., 6.4. Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року сторони визначили те, що оплата товару здійснюється в українських гривнях в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів платіжним дорученням на поточний рахунок Постачальника. Підставою платежу є даний договір. Покупець, здійснюючи оплату за товар, зобов'язаний вказувати в призначенні платежу номер і дату договору, в рамках якого здійснюється оплата та номер специфікації по договору.

У відповідності до пункту 6.3 Договору, всі витрати по перерахуванню грошових коштів несе Покупець. Товар вважається оплаченим Покупцем, а грошові кошти перерахованими, у момент надходження грошей на поточний рахунок Постачальника.

Відповідно до даних пунктів Договору, специфікацій до нього та видаткових накладних, виписаних в період дії даного Договору, позивачу було поставлено відповідачем 1 Товар на загальну суму 102 951 (сто дві тисячі дев'ятсот п'ятдесят одна) гривня 00 копійок, що підтверджується видатковою накладною № А-00003451 від 13 квітня 2011 року (згідно довіреності № 41 від 13 квітня 2011 року).

ТОВ «Корпорація «Агросинтез» виконало свої обов'язки у повному обсязі. Претензій щодо якості чи кількості поставленого товару від ТОВ «Артемівські зорі» на адресу ТОВ «Корпорація Агросинтез» не надходило.

Відповідно до специфікації № 1 до даного Договору, сторонами визначено порядок оплати позивачем вартості отриманого товару: 36 032,85 грн. - до 28 січня 2011 року, 66 918,15 грн. - до 03 жовтня 2011 року.

Однак, ТОВ «Артемівські зорі», у порушення норм чинного цивільного та господарського законодавства України та умов Договору належним чином, своєчасно та в повному обсязі не виконало взяті на себе зобов'язання щодо проведення розрахунків у строки, визначені Договором. Так, ТОВ «Артемівські зорі» частково погасило заборгованість перед ТОВ «Корпорація «Агросинтез», згідно Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року, - шляхом оформлення Акту № 23/12/11-01 заліку зустрічних однорідних вимог від 23 грудня 2011 року на суму 61 342,48 грн.

Станом на 24 січня 2012 року заборгованість ТОВ «Артемівські зорі» перед ТОВ «Корпорація «Агросинтез» (без врахування індексації ціни товару), згідно Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року, складала 41 608 (сорок одна тисяча шістсот вісім) гривень 52 копійки.

В зв'язку з цим, 14 лютого 2012 року ТОВ «Корпорація «Агросинтез» звернулось до Господарського суду Харківської області із позовною заявою вих. № 06/12 від 24 січня 2012 року про стягнення із ТОВ «Артемівські зорі» суми боргу у розмірі 41 608,52 грн., пені у розмірі 2 660,00 грн. за період із 04.10.2011 року по 24.01.2012 року, процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 31 319,47 грн. за період із 04.10.2011 року по 24.01.2012 року, штрафу у розмірі 20 169,50 грн. (в зв'язку з порушенням строку оплати товару більш ніж на 30 днів), згідно Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 11 березня 2012 року було припинено провадження у справі № 5023/708/12 не у зв'язку із відсутністю предмету спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), а на підставі п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України, згідно якої господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом. В зв'язку з цим, слід зазначити, що цей факт свідчить тільки про відмову відповідача 1 від позову до позивача, а не свідчить про відсутність (припинення) зобов'язань між ними.

У відповідності до ч. 1 статті 510 Цивільного кодексу України визначено, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Пунктом 1 ч. 1 статті 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити.

Згідно ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок псредання ним своїх прав іншій особі, якщо цей кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, тобто відступлення права вимоги є можливим за умови її дійсності.

Згідно ч. 1 статті 513 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Приписами статті 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням, (стаття 515 Цивільного кодексу України).

Отже, дана норма передбачає право первісного кредитора передати новому кредитору права та обов'язки у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, або ж в інших обсягах, які сторони можуть визначити у договорі.

Згідно ст. 518 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

15 листопада 2012 року між ТОВ «Корпорація «Агросинтез» та ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» було укладено Угоду № 15-11/12-134 про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України). Розділом 1 даної Угоди, встановлено, що Первісний кредитор (ТОВ «Корпорація «Агросинтез») відступає Новому кредитору (ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс»») право вимоги виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Артемівські зорі» (), зобов'язання щодо сплати розміру заборгованості (індексації ціни товару, дооцінки вартості товару, курсової різниці), пені, відсотків за користування чужими грошовими коштами, 3%-річних, інфляційних витрат та штрафу, набутих ТОВ «Корпорація «Агросинтез» на підставі Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року, у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням ТОВ «Артемівські зорі» грошового зобов'язання, згідно Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року.

На виконання умов даної Угоди (п. 4.1.), ТОВ «Корпорація «Агросинтез» було передано ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» перелік документів, що підтверджують права вимоги виконання ТОВ «Артемівські Зорі» обумовленого зобов'язання. У відповідності до пункту 4.3. Угоди, ТОВ «Корпорація «Агросинтез» повідомленням про зміну кредитора у зобов'язані, належним чином повідомило ТОВ «Артемівські зорі» про зазначені вище обставини.

Також, 14.08.2013 року між ТзОВ «Корпорація «Агросинтез» та ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» було укладено Додаткову угоду № 1 до Угоди № 15-11/12-134 про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України), згідно якої, керуючись пунктом 6.4. Угоди №15-11/12-134 про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 15 листопада 2012 року, Сторони вирішили змінити пункти 1.1., 1.2 Угоди, доповнити статтю 2 Угоди «ЦІНА УГОДИ» пунктом 2.4., та викласти їх у наступній редакції:

« 1.1. Первісний кредитор відступає Новому кредитору право вимоги виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Артемівські зорі» (), що іменується надалі "Боржник ", зобов 'язання щодо сплати розміру пені, відсотків за користування чужими грошовими коштами, 3%-річних, інфляційних витрат, відсотків за користування товарним кредитом та штрафу, набутих Первісним кредитором на підставі договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року, у зв 'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням Боржником грошового зобов 'язання згідно договору поставки наумовах товарного кредиту №ТК180111/4 від 18 січня 2011 року».

« 1.2. За цією Угодою Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника сплати грошової суми в нарахованому розмірі пені, відсотків за користування чужими грошовими коштами, штрафу, інфляційних витрат, 3%-річних за весь період існування основної заборгованості (прострочення виконання Боржником грошового зобов'язання) згідно договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року».

« 2.4. З моменту укладення даної Угоди, Новий кредитор наділяється всіма правами Первісного кредитора, що випливають із умов договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року, по відношенню до Боржника щодо нарахування пені, відсотків за користування чужими грошовими коштами, штрафу, 3%-річних та інфляційних витрат, у зв 'язку із подальшим неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням Боржником грошового зобов 'язання згідно договору поставки наумовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року».

Сторони домовились про те, що інші умови та положення Угоди № 15-11/12-134 про заміну кредитора у зобов'язані (відступленші права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 15 листопада 2012 року залишити без змін.

Крім того, 01.08.2014 року між ТзОВ «Корпорація «Агросинтез» та ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» було укладено Додаткову угоду № 2 до Угоди № 15-11/12-134 про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України), згідно якої, керуючись пунктом 6.4. Угоди № 15-11/12-134 про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 15 листопада 2012 року, Сторони вирішили змінити пункти 1.1., 1.2, 2.4. Угоди, доповнити статтю 2 Угоди «Ціна угоди» пунктом 2.5., та викласти їх у наступній редакції:

« 1.1. Первісний кредитор відступає Новому кредитору право вимоги виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Артемівські зорі» (), що іменується надалі "Боржник", зобов 'язання щодо сплати розміру заборгованості (індексації ціни товару, дооцінки вартості товару, курсової різниці), пені, відсотків за користування чужими грошовими коштами, 3%-річних, інфляційних витрат, відсотків за користування товарним кредитом та штрафу, набутих Первісним кредитором на підставі договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року, у зв 'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням Боржником грошового зобов 'язання згідно договору поставки наумовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року».

« 1.2. За цією Угодою Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника сплати грошової суми в нарахованому розмірі заборгованості (індексації ціни товару, дооцінки вартості товару, курсової різниці), пені, відсотків за користування чужими грошовими коштами, 3%-річних, інфляційних витрат, відсотків за користування товарним кредитом та штрафу, за весь період існування основної заборгованості (прострочення виконання Боржником грошового зобов'язання) згідно договору поставки наумовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року».

« 2.4. З моменту укладення даної Угоди, Новий кредитор наділяється всіма правами Первісного кредитора, що випливають із умов договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року, по відношенню до Боржника щодо нарахування заборгованості (індексації ціни товару, дооцінки вартості товару, курсової різниці), пені, відсотків за користування чужими грошовими коштами, 3%-річних, інфляційних витрат, відсотків за користування товарним кредитом та штрафу, у зв 'язку із подальшим неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням Боржником грошового зобов 'язання згідно договору поставки наумовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року».

« 2.5. З моменту укладення даної Угоди, Новий кредитор наділяється всіма (будь-якими) правами Первісного кредитора, що можуть випливати у майбутньому та випливають із умов договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року, по відношенню до Боржника».

Сторони домовились про те, що інші умови та положення Угоди №15-11/12-134 про заміну кредитора у зобов'язані (відступленші права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 15 листопада 2012 року залишити без змін.

Однак, на підставі вищенаведеного, позивач вважає укладену між відповідачем 1 та відповідачем 2 Угоду про зміну кредитора в зобов'язанні № 15-11/12 від 15.11.2012 року та Додаткових угод до неї такими, що суперечать ст. 203 ЦК України, зокрема, частині першій цієї статті, що є підставою для визнання цих угод недійсними, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Зокрема, позивач зазначає, що стосовно посилання ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» на те, що надана позивачем банківська виписка є недостовірною та не підтверджує факту оплати 41608,52 грн. вартості товару саме за Договором поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18.01.2011 р., слід зазначити, що 02.02.2012 р. ТОВ «Артемівські зорі» дійсно було сплачено на розрахунковий рахунок ТОВ «Корпорація «Агросинтез» суму основного боргу за Договором № ТК 140311/6 від 14.03.2011 р. у розмірі 41608,52 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями довідки банку від 11.11.2014 р. № 958/03 та реєстру платіжних документів по рахунку ТОВ «Артемівські зорі», в якому в реквізитах оплати помилково зазначено оплата саме за Договором № ТК 140311/6 від 14.03.2011 р., однак, при розгляді судами справ № 911/3392/14 та № 911/3568/13 вказані питання були зняті і підтверджено правомірність оплати саме за спірним Договором. Таким чином, на думку позивача, суму основного боргу за договором поставки позивачем було сплачено ще до укладення між відповідачами оскаржуваної Угоди про заміну кредитора у зобов'язанні № 15-11/12-134.

Однак, призначенням платежу відповідно наданої відповідачем 2 у матеріали даної справи банківської виписки від 02 лютого 2012 року є «Опл. заборгованості згідно договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК140311/6 від 14 березня 2011 року». Натомість, підставою для виникнення спору у даній справі є неналежне, несвоєчасне та неповне виконання відповідачем 2 взятого грошового зобов'язання згідно договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року, а не Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК140311/6 від 14 березня 2011 року.

Таким чином, в порядку ст. ст. 36, 37 ГПК України, не є достовірним та об'єктивним доказом є надана відповідачем 2 банківська виписка від 02 лютого 2012 року в якості погашення вартості отриманого товару саме згідно Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року.

При розгляді даної справи, позивачем не підтверджено цього факту належними та допустимими доказами, а у судових рішеннях вищезазначених справ відсутні посилання на такі докази.

Отже, ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» передано вищезазначені вимоги у відповідності до норм чинного законодавства України та із дотриманням положень статті 514 ЦК України, згідно якої відповідач 2 є належним та законним кредитором ТОВ «Артемівські зорі» щодо отримання нарахування заборгованості (індексації ціни товару, дооцінки вартості товару, курсової різниці), пені, відсотків за користування чужими грошовими коштами, 3%-річних, інфляційних витрат та штрафу за весь час існування непогашеного розміру боргу, що підтверджується тим, що рішенням Господарського суду Київської області у справі № 911/3992/14 від 22 жовтня 2014 року, задоволено позовні вимоги ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» до ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» та ТОВ «Артемівські зорі» про стягнення заборгованості (індексація ціни товару, дооцінки вартості товару, курсової різниці) згідно Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року на підставі Угоди № 15-11/12-119 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) від 15 листопада 2012 року та договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року.

ТОВ «Артемівські зорі» було подано апеляційну скаргу на Рішення Господарського суду Київської області у справі № 911/3992/14 від 22 жовтня 2014 року із підстав, його незаконності на думку Скаржника, у зв'язку із існуванням, зокрема, припиненого провадження у справі № 5023/708/12 та Додаткової угоди від 27 лютого 2012 року до Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року, яким передбачено те, що ТОВ «Корпорація Агросинтез» не має майнових претензій згідно Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року.

Однак, в ході розгляду цієї справи, у зв'язку із цим, ТОВ «Корпорація «Агросинтез» стверджувало про те, що не укладало та не підписувало із ТОВ «Артемівські зорі» Додаткової угоди від 27 лютого 2012 року до Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року, а Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23 грудня 2014 року у справі № 911/3992/14, задоволено клопотання ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» про витребування у ТОВ «Артемівські зорі» оригіналу Додаткової угоди від 27 лютого 2012 року до Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року. Однак, у судове засідання, котре відбулось 20 січня 2015 року у справі № 911/3992/14, повноважний представник ТОВ «Артемівські зорі» не надав до суду оригіналу Додаткової угоди від 27 лютого 2012 року до Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року, заявивши про його відсутність. Як результат, при подальшому розгляді апеляційної скарги ТОВ «Артемівські зорі» на рішення Господарського суду Київської області у справі № 911/3992/14 від 22 жовтня 2014 року, копія Додаткової угоди від 27 лютого 2012 року до Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року не враховувалась як належний та допустимий доказ.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20 січня 2015 року по справі № 911/3992/14, апеляційну скаргу ТОВ «Артемівські зорі» на Рішення Господарського суду Київської області у справі № 911/3992/14 від 22 жовтня 2014 року задоволено частково, Рішення - скасовано, прийнято нове рішення про задоволення частково позовних вимог, стягнення солідарно, зокрема, з ТзОВ «Артемівські зорі» проіндексовану суму боргу. Цю Постанову підтримано Вищим господарським судом України (Постанова Вищого господарського суду України від 15.03.2015 року по справі № 911/3992/14).

Крім того, рішенням Господарського суду Київської області від 10.12.2013 року стягнуто солідарно, зокрема, з ТзОВ «Артемівські зорі», в зв'язку з неналежним виконанням спірного Договору, інфляційні втрати, а також суму пені. Причому, дане рішення станом на час розгляду цієї справи є виконаним в примусовому порядку, оскільки, відповідно до Постанови ВДВС Печенізького РУЮ Харківської області від 12 серпня 2014 року закінчено виконавче провадження № 44094646 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 20 січня 2014 року по справі № 911/3568/13, в зв'язку з його виконанням.

Отже, вказані вище судові акти підтверджують дійсність та достовірність вимог відповідача 2, одержаних на підставі Угоди № 15-11/12-119 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) від 15 листопада 2012 року та Договору поставки на умовах товарного кредиту №ТК180111/4 від 18 січня 2011 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Згідно з приписами п. 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.11.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Крім того, із врахуванням вищенаведеного, при вирішенні даного спору, слід також взяти до уваги:

Рішення Господарського суду Київської області у справі № 911/3568/13 від 10 грудня 2013 року, повний текст якого було підписано 24 грудня 2013 року, котрим задоволено позовні вимоги ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» до ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» та ТОВ «Артемівські зорі» про стягнення пені та інфляційних витрат на підставі Угоди № 15-11/12-119 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) від 15 листопада 2012 року та договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року.

Рішення Господарського суду Київської області у справі № 911/3992/14 від 22 жовтня 2014 року, частково зміненим Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20 січня 2015 року по справі №911/3992/14, котрим задоволено позовні вимоги ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» до ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» та ТОВ «Артемівські зорі» про стягнення заборгованості у вигляді дооцінки товару на підставі Угоди № 15-11/12-119 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) від 15 листопада 2012 року та договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року.

Також, виходячи із аналізу норм Цивільного кодексу України (статті 512 -519) та судової практики, котрі визначають те, що зобов'язання як заборгованість, так і нараховані на основний борг індексації ціни товару, дооцінки вартості товару, курсової різниці, пені, відсотків за користування чужими грошовими коштами, 3%-річних, інфляційних витрат та штрафу, є подільними одна від одної вимогами, зокрема:

- у постанові Вищого господарського суду України у справі № 8/079-11/14 від 14.08.2012 року, задовольняючи вимоги Позивача у справі про стягнення нарахованих на основний борг пені, 3% річних та інфляційних втрат відповідно до купівлі-продажу № ТАТ-к/10 від 02 квітня 2009 року, котрі набуті Позивачем на підставі Угоди № 11/05-11 про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 23 травня 2011 року, зазначається: «Основний борг, а також: нараховані на основний борг пеня, 3% річних та інфляційні втрати, є подільними одна від одної вимогами. При цьому, норми матеріального права не позбавляють кредитора права заявляти вимоги про стягнення з боржника пені, 3% річних та інфляційних, у зв'язку з простроченням виконання основного грошового зобов'язання окремо від вимоги про стягнення основної суми заборгованості»;

- у постанові Вищого господарського суду України у справі № 5/097-12 від 06.08.2013 року, задовольняючи вимоги позивача у справі про стягнення нарахованих на основний борг пені, 3% річних та інфляційних втрат відповідно до Договору купівлі-продажу № 050508-ПЗ від 10 травня 2008-року, котрі набуті позивачем на підставі Угоди № 03/09-3 про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 03 вересня 2012 року, зазначається, що обов'язок оплатити основний борг, а також обов'язок оплатити нараховані на основний борг 3% річних та інфляційні втрати, є подільними один від одного зобов'язаннями, хоча і є взаємопов'язаними між: собою. Крім того, норми цивільного законодавства не ставлять в залежність одночасність вимог кредитора на стягнення з боржника основної заборгованості від одночасності права вимоги на стягнення 3% річних та інфляційних у зв'язку з простроченням основного грошового зобов'язання;

- у постанові Вищого господарського суду України у справі №31/424 від 02.06.2010 року, задовольняючи вимоги позивача, зазначається, що згідно з умовами договору про відступлення права вимоги новий кредитор (позивач) зайняв місце первісного кредитора (ПП "Корпорація Мрій") в зобов'язаннях, що виникли з основного договору (договір поставки №893/0707020Р) в обсязі і на умовах, що існують на момент укладення цього договору (п. 1.7.), тобто, ПП "Корпорація Мрій" передало в повному обсязі позивачу право вимоги за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань за основним договором, встановлене законодавством та основним договором, що існує на момент укладення цього договору, а враховуючи те, що на момент укладення договору про відступлення права вимоги, у ПП "Корпорація Мрій" було право у зв'язку з несвоєчасним виконанням відповідачем грошового зобов'язання за договором поставки № 893/0707020Р вимагати від нього сплати інфляційних втрат, 3% річних та пені, то, відповідно, ПП "Корпорація Мрій" мало право передати це право вимоги новому кредитору, в даному випадку, позивачу, що і було ним зроблено, а позивачем, в свою чергу, вказане право реалізовано шляхом звернення із даним позовом до суду».

Виходячи із цього, у ТзОВ «Корпорація «Агросинтез» виникло право вимоги щодо нарахування заборгованості (індексації ціни товару, дооцінки вартості товару, курсової різниці), пені, відсотків за користування чужими грошовими коштами, 3%-річних, інфляційних витрат та штрафу згідно Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року за період існування боргу. Враховуючи те, що на момент укладення оспорюваної Угоди про зміну кредитора в зобов'язанні у первісного кредитора були наявні права вимоги, які передавались новому кредитору, відтак, зазначена Угода про уступку права вимоги від 15.11.2012 року була укладена у відповідності до вимог ст. 514 Цивільного кодексу України. Тобто, наявність на момент укладання спірного договору у ТОВ «Корпорація «Агросинтез» права вимоги кредитора щодо виконання зобов'язання породжує набуття цих прав у ТОВ «Ніко-Тайс».

Крім того, слід зазначити, що сама відмова відповідача 1 від позову у справі № 5023/708/12 не звільняє позивача від виконання взятих на себе господарських зобов'язань, а також від відповідальності за їх належне виконання, а тільки унеможливлює повторне звернення саме відповідача 1 з цим питанням до Господарського суду.

Також, обсяг переданого права вимоги (розмір стягнення) не може впливати на дійсність угод, укладених між відповідачем 1 та відповідачем 2, щодо переведення (уступлення) права вимоги, тому не досліджується при розгляді цього позову, оскільки сторонами наведено судові рішення, що набрали законної сили, де було досліджено це питання в якості предмета позову. В цьому ж позові є важливим наявність права вимоги у відповідача 1, що підтверджується відповідними судовими рішеннями, а відповідальність за розмір переданого права вимоги статтею 519 ЦК України покладено на відповідача 1, право ж позивача заперечувати ці вимоги витікає з ст. 518 ЦК України.

Таким чином, уступка вимоги кредитором іншій особі своїх прав в тому обсязі, які існували на момент уступки, допускається, якщо вона не суперечить закону або договору або коли вимога не пов'язана з особою кредитора. Будь-яких інших обмежень та/або заборони передавати кредиторові свої права вимоги до боржника іншій особі зазначені норми не містять, в т.ч. і тих прав вимоги, якими кредитор забезпечив належне виконання основного зобов'язання боржником (неустойка, штраф, пеня) до моменту його виконання в повному обсязі та/або обтяжив основне зобов'язання додатковими виплатами (% річні, інфляційні нарахування, % за користування чужими коштами).

При цьому, можливість передачі своїх прав первісним кредитором новому кредиторові пов'язується з їх існуванням на момент такої передачі, а не з моментом виконання основного зобов'язання (погашення основного боргу), адже, окрім основного боргу кредитор має право на стягнення штрафних санкцій та додаткових виплат, нарахованих на цей борг до моменту його сплати. Крім того, уступка права вимоги за своєю правовою природою не є самостійним правочином, оскільки вона залежить від основного юридичного факту, який її породжує. Право вимоги має узгоджуватись за загальними принципами та умовами виконання як цивільно-правових, так і господарських зобов'язань.

Тому, додаткові вимоги позивача щодо визнання недійсними окремих умов не відповідають нормам чинного законодавства України, оскільки спірна Угода про заміну кредитора у зобов'язанні № 15-11/12-134 від 15.11.2012 року та Додаткові угоди до неї є похідними від Договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК180111/4 від 18 січня 2011 року, а вимоги позивача щодо визнання недійсними окремих умов може стосуватися, перш за все, саме цього Договору, яким визначено умови відповідальності позивача, а без цього зміна (або визнання окремих умов недійсними) окремих умов Угоди про зміну кредитора не має правових підстав. Крім того, позивач не є її стороною.

Відповідно до ст. ст. 42, 43 ГПК України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом та судом, та на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Як визначає ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

За приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доведення тих чи інших обставини справи покладається на сторони. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

На час розгляду справи, відповідач позовні вимоги заперечив та спростував, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

Враховуючи, що позивачем не представлено достатньо об'єктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а відповідач позовні вимоги заперечив та спростував, суд прийшов до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Артемівські зорі» до відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез», відповідача 2 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» про визнання угоди про зміну кредитора у зобов'язанні № 15-11/12-134 від 15.11.2012 року та Додаткової угоди до неї №1 від 14.08.2013 року та №2 від 01.08.2014 року недійсними не є обґрунтованим та не підлягає до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач подав платіжне доручення № 6 від 03.02.2015 року на суму 1218,00 грн. про сплату судового збору.

Господарські витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід залишити за позивачем.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити.

Суддя Пазичев В.М.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 27.04.2015 року.