ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2015 р.Справа № 922/1005/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Лук'яненко Ю.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед", м.Київ
до Департамету охорони здоров'я Луганської обласної державної адміністрації, м. Сєвєродонецьк третьої особи Головного управляння Державної казначейської служби України у Луганській області, м. Сєвєродонецьк
про стягнення коштів
за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - не з'явився;

від третьої особи - не з'явилась.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Департаменту охорони здоров`я Луганської обласної державної адміністрації (відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 14626068,42 грн. (з яких основного боргу 11 162 000, 00 грн., 3% річних - 559 566,42 грн. та інфляційні втрати -2 904 512,00 грн.) за неналежне виконання умов договору про закупівля товарів за бюджетні кошти від 29.05.2013 року № 01/05-2013, а також покласти на відповідача судові витрати у сумі 73 080,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору про закупівлю товарів за державні кошти від 29.05.2013 року №01/05-2013 в частині оплати за поставлений товар. Ухвалою від 19.02.2015 року порушено провадження по справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 11.03.2015 року.

Відповідно до розпорядження Вищого господарського суду України № 28-р від 02.09.2014, у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя господарськими судами Донецької і Луганської областей, Донецьким апеляційним господарським судом у районі проведення антитерористичної операції, на підставі подання Державної судової адміністрації України від 26.08.2014 № 8-4166/14 та від 29.08.2014 № 8-4211/14, керуючись статтею 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції", статтею 34 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" визначено, що розгляд господарських справ, підсудних господарським судам, розташованим в районі антитерористичної операції, здійснюються такими судами: господарських справ, підсудних господарському суду Луганської області - господарським судом Харківської області.

10.03.2015 року через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про залучення у справу другого відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області, мотивуючи його тим, що саме казначейська служба несе відповідальність за розрахунково-касове обслуговування розпорядників та одержувачів бюджетних коштів. Крім того відповідачем надано клопотання про доручення документів до матеріалів справи.

11.03.2015 року представник відповідача через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості (вх.№10167/15) у якому вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими у зв'язку з тим, що на виконання спірного Договору відповідачем зареєстровано свої бюджетні зобов'язання в органах казначейства, а останній повинен здійснити розрахунки з позивачем. Таким чином, на думку відповідача, ним здійснено усі зобов'язання, покладені на нього умовами Договору, щодо розрахунків за поставлений товар.

Крім того відповідач не погоджується з позовними вимогами в частині стягнення інфляційних витрат та 3% річних, оскільки вважає, що ним своєчасно зареєстровано свої бюджетні зобов'язання за Договором, а також те, що фактичні розрахунки має здійснювати казначейська служба, положення ст.. 625 ЦК України не можуть бути застосовані до відповідача. Щодо нарахування 3% річних, відповідач вважає їх не мірою відповідальності, а платою за користування чужими коштами, у зв'язку з чим, для висунення вимог про їх стягнення з відповідача необхідним є попереднє доведення того, що відповідач протягом певного строку фактично користувався чужими коштами. Разом з тим, відповідач зазначає, що часткове недотримання строків здійснення розрахунків за договором через органи казначейства, обумовлені обставинами непереборної сили, а саме захоплення приміщення відповідача невідомими особами 29.04.2014 року.

Ухвалою від 11.03.2015 року у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі в якості другого відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області - відмовити. У межах строків, визначених ст. 69 ГПК України розгляд справи відкладено до 07.04.2015 року.

16.03.2015 року відповідач через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості у якому просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог до відповідача про стягнення 14626078,42 грн. та надав документи для долучення до матеріалів справи.

27.03.2015 року відповідач через канцелярію суду надав клопотання про залучення до участі у справі 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управляння Державного казначейства служби України у Луганській області (ідентифікаційний код юридичної особи: 37991110, адреса реєстрації: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, фактична адреса: 93405, Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, пр-к. Радянський, буд. 59).

30.03.2015 року позивачем через канцелярію суду надано письмові пояснення (вх.№ 12392) щодо положень пунктів 4.2., 4.5. договору та документи для долучення до матеріалів справи.

Крім того, позивачем надано клопотання про збільшення позовних вимог в частині нарахування інфляційних втрат та 3% річних, у зв'язку з чим просить суд стягнути з відповідача 15 523 113, 25 грн. з яких 11 162 000,00 грн. основного боргу, 3 795 080,00 грн. інфляційних втрат та 566 033,25 грн. 3% річних.

Суд, дослідивши надану заяву позивача про збільшення позовних вимог, зазначає наступне .

Відповідно до ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Суд, розглянувши заяву позивача про збільшення позовних вимог, враховуючи положення ст. 22 ГПК України продовжує розгляд справи з її урахуванням.

06.04.2015 року відповідач через канцелярію суду надав клопотання про відкладення розгляду справи та документи для долучення до матеріалів справи.

07.04.2015 року позивач у судовому засіданні надав заперечення на відзив для долучення до матеріалів справи.

07.04.2015 року відповідач через канцелярію суду надав клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів у порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою від 07.04.2015 року задоволено клопотання відповідача та залучено до участі у справі у якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головне управляння Державної казначейської служби України у Луганській області (ідентифікаційний код юридичної особи: 37991110, адреса реєстрації: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, фактична адреса: 93405, Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, пр-к. Радянський, буд. 59). Строк вирішення спору продовжено на 15 днів до 03.05.2015 року.

У межах строків визначених ст.. 69 ГПК України розгляд справи відкладено до 23.04.2015 року на підставі ст. 77 ГПК України.

20.04.2015 року через канцелярію суду від відповідача надійшли документи для долучення до матеріалів справи та клопотання про зупинення провадження у справі (вх.. №531) у зв'язку зі зверненням відповідача до Луганського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного Управління Державної казначейської служби України у Луганській області про визнання його бездіяльності щодо невиконання Платіжного доручення неправомірною та зобов'язання останнього виконати платіжне доручення.

На думку відповідача, результати вирішення адміністративної справи №812/97/15 можуть істотно вплинути на хід та результати розгляду господарської справи №922/1005/15, оскільки визнання протиправною бездіяльність Головного Управління Державної казначейської служби України у Луганській області спростовуватиме наявність ряду обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги у справі.

У зв'язку з викладеним, відповідач просить суд зупинити провадження у справі №922/1005/15 до вирішення Луганським окружним адміністративним судом справи №812/97/15.

У судове засідання 23.04.2015 року представники позивача, відповідача та третьої особи не з'явились про причини неявки суд не повідомили, про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Дослідивши клопотання відповідача про зупинення провадження у справі №922/1005/15 до вирішення пов'язаної з нею адміністративної справи №812/97/15, суд відмовляє у його задоволення у зв'язку із наступним.

Клопотання обґрунтоване тим, що обставини, які є підставою позову вирішення справи №922/1005/15 є предметом дослідження у адміністративній справі № 812/97/15 та залежить від фактичних обставин, які будуть встановлені в рішенні по справі № 812/97/15.

Пунктом 3.16. Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" встановлено, що статтею 79 ГПК встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 79 ГПК господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідачем у своєму клопотанні не наведено жодної обставини які можуть бути встановлені або спростовані при вирішенні адміністративної справи, та в свою чергу, якимось чином вплинуть на результати розгляду даної справи.

Судом не прийнято в якості доказу копію ухвали про порушення провадження у справі № 812/97/15, оскільки з неї неможливо встановити який підстав пов'язаності з даною справою. Тому клопотання про зупинення не підлягає задоволенню у зв'язку із необґрунтованістю та безпідставністю.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши прокурора та представника позивача 2, суд встановив наступне.

29 травня 2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Ілатанмед» (позивач) та Департаментом охорони здоров`я Луганської обласної державної адміністрації (відповідач) укладено договір 01/05-2013 про закупівлю товарів за державні кошти, відповідно до умов якого позивач зобов'язався у 2013 році поставити відповідачу товар, зазначений у специфікації, що є невід'ємною частиною цього договору, а відповідач прийняти та оплатити такий товар.

Загальна вартість товару складає 30 454 000,00 грн.

Обсяги закупівлі товарів можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків. Фінансування здійснюється за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетом на здійснення заходів щодо соціально-економічного розвитку окремих територій. (пункти 1.3., 1.4. Договору).

Сторони погодили, що розрахунки по договору проводяться шляхом оплати замовником після пред'явлення Учасником видаткової накладної та після підписання сторонами акта приймання передачі товарів. Розрахунок за Договором здійснюється шляхом сплати Замовником на розрахунковий рахунок Учасника загальної вартості Договору. Розрахунки за отриманий товар здійснюються на підставі п. 1 ст. 49 Бюджетного кодексу України після отримання товару Замовником. Оплата по договору здійснюється в межах бюджетних асигнувань по коду 3110 «Придбання обладнання та предметів довгострокового користування», затверджених у кошторисі Замовника протягом 5 календарних днів з дати підписання сторонами акту приймання-передачі на кожну партію товарів у разі наявності фінансування, але не пізніше 31.12.2013 року (пункти 4.1., 4.2. Договору)

Умовами п. 6.1. Договору врегульовано обов'язок відповідача (замовника) щодо своєчасної та повної оплати за поставлений товар.

Відповідно до п. 7.1. Договору сторони у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за договором несуть відповідальність передбачену законом та цим Договором.

За змістом п. 10.1. договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2013 року, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

На виконання умов договору, позивач поставив відповідачу товар у повному обсязі, що підтверджується видатковими накладними:№ СФ-00024 від 01.10.2013 року на загальну суму 11 760 000,00 грн; № ІЛ-00011 від 01.06.2013 року на загальну суму 680 000,00 грн.; № ІЛ-00012 від 01.06.2013 року на загальну суму 6 800 000,00 грн; № ІЛ-00013 від 05.06.2013 року на загальну суму 1 764 000,00 грн.; № ІЛ-00013 від 05.06.2013 року на загальну суму 4 116 000,00 грн.; № ІЛ-00014 від 05.06.2013 року на загальну суму 5 334 000,00 грн.( т. 1 а.с. 46 - 105, ас. 108 - 112, а.с. 115 - 164, а.с. 167 - 175, а.с. 178 -198, а.с. 201 - 236).

Поставка товару також підтверджується підписаними сторонами актами здавання приймання автомобілів від 01 червня, 05 червня та 01 жовтня 2013 року.

Проте в порушення п. 4.1 Договору, відповідач прострочив терміни оплати по Договору та частково розрахувався за поставлений товар у сумі 19 292 000,00 грн., у зв'язку з чим, у останнього утворилась заборгованість у розмірі 11 162 000,00 грн., яка відповідачем на теперішній час не сплачена.

Наведена обставини стала підставою для звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором надання послуг, одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься і в ст. 193 Господарського кодексу України, яка регламентує, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання, згідно зі ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з відзиву відповідача, останній посилається на те, що його заборгованість перед позивачем у розмірі 11 162 000,00 грн. не можна розцінювати як порушення умов Договору, оскільки останнім здійснено усіх заходів задля виконання покладених на нього обов'язків за Договором, а саме зареєстровано свої бюджетні фінансові зобов'язання за Договором у Головному управління Державної казначейської служби України у Луганській області. Таким чином відповідач вважає, що виконав всі взяті на себе зобов'язання. А проведення платіжних доручень не здійснено органами Державної казначейської служби з причин, що не залежали від відповідача.

Проте, на думку суду, посилання відповідача на ці обставини є необґрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 49 Бюджетного кодексу України, розпорядник бюджетних коштів після отримання товарів, робіт і послуг відповідно до умов взятого бюджетного зобов'язання, приймає рішення про їх оплату та надає доручення на здійснення платежу органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, якщо інше не передбачено бюджетним законодавством, визначеним пунктом 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Бюджетного кодексу України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснює платежі за дорученнями розпорядників бюджетних коштів у разі: 1) наявності відповідного бюджетного зобов'язання для платежу у бухгалтерському обліку виконання бюджету; 2) наявності затвердженого в установленому порядку паспорта бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі); 3) наявності у розпорядників бюджетних коштів відповідних бюджетних асигнувань.

Частиною першою ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з частиною першої ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

З матеріалів справи вбачається, що позивач повністю виконав свої зобов'язання за договором, що підтверджується видатковими накладними: № СФ-00024 від 01.10.2013 року на загальну суму 11 760 000,00 грн.; № ІЛ-00011 від 01.06.2013 року на загальну суму 680 000,00 грн.; № ІЛ-00012 від 01.06.2013 року на загальну суму 6 800 000,00 грн.; № ІЛ-00013 від 01.06.2013 року на загальну суму 1 764 000,00 грн.; № ІЛ-00013 від 01.06.2013 року на загальну суму 4 116 000,00 грн.; № ІЛ-00014 від 01.06.2013 року на загальну суму 5 334 000,00 грн., підписаними представником відповідача.

Відповідач мав сплатити за поставлений товар протягом 5 календарних днів з дати підписання сторонами акту приймання-передачі на кожну партію товарів, але не пізніше 31.12.2013 року.

Проте відповідач свої зобов'язання не виконав та заборгованість перед позивачем не сплатив.

Станом на момент розгляду справи, відповідач не сплатив заборгованість у сумі 11 162 000,00 грн. та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу чи підтверджували б оплату заборгованості.

З урахуванням викладених обставин суд приходить до висновку, що відповідач не виконав зобов'язання належним чином, за поставлений товар не розрахувався, чим порушив умови Договору.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов'язання з оплати товару, отриманого за договором про закупівлю товарів за бюджетні кошти №01/05-2013 від 29.05.2013 р.

Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Разом з тим, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 № 11/446, яка за приписами статті 111-28 ГПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, та суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України, зазначено, що відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, суд визнає вимогу позивача щодо стягнення з відповідача 11 162 000,00 грн. заборгованості обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Крім основної суми заборгованості позивачем було заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 566 033,25 грн. за спірними видатковими накладними, а саме:

№ СФ-00024 від 01.10.2013 року на загальну суму 11 760 000,00 грн. за період з 20.09.2013 по 07.04.2015 року на суму 465445,64 грн;

№ ІЛ-00011 від 01.06.2013 року на загальну суму 680 000,00 грн. за період з 07.06.2013 року по 14.08.2013 року на суму 3811,23 грн.;

№ ІЛ-00012 від 01.06.2013 року на загальну суму 6 800 000,00 грн. за період з 07.06.2013 року по 14.08.2013 року на суму 38564,38 грн.;

№ ІЛ-00013 від 05.06.2013 року на загальну суму 1 764 000,00 грн. за період з 11.06.2013 року по 14.08.2013 року на суму 9279,12 грн.;

№ ІЛ-00013 від 05.06.2013 року на загальну суму 4 116 000,00 грн. за період з 11.06.2013 року по 13.08.2013 року на суму 21312, 99 грн.;

№ ІЛ-00014 від 05.06.2013 року на загальну суму 5 334 000,00 грн. за період з 11.06.2013 року по 13.08.2013 року на суму 27619, 89 грн.

Та інфляційні втрати у сумі 3 795 080,00 грн. за період з листопода 2013 року по лютий 2015 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

З огляду на те, що згадану статтю 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Вказану правову позицію викладено у підпункті 1.3. пункту 1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Відтак, для застосування статті 625 Цивільного кодексу України суду необхідно правильно визначити характер спірних правовідносин сторін та встановити існування між сторонами саме грошового зобов'язання.

Визначаючи правову природу грошового зобов'язання, необхідно, перш за все, виходити з правил частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

З матеріалів справи вбачається, що за умовами договору позивач зобов'язався поставити відповідачу товар, а відповідач прийняти та оплатити такий товар згідно умов договору. Таким чином відповідач порушив грошове зобов'язання, а тому нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат є правомірним.

Як свідчать матеріали справи, період нарахування й розрахунок інфляційних втрат та 3% річних позивачем визначений вірно, згідно вимог діючого законодавства, що дає підстави суду задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних у сумі 566 033,25 грн. та інфляційні втрат у сумі 3 795 080,00 грн.

Суд відхиляє заперечення відповідача про відсутність підстав для застосування до нього положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки він вчинив всі необхідні дії для проведення оплати продукції, проте, Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області не здійснило платежу за отриманий товар незалежно від його волі, позаяк, на підставі ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18 жовтня 2005 року відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Держбюджету України, та бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, господарський суд, всебічно повно та об'єктивно дослідивши всі обставини справи та подані сторонами докази, дійшов висновку, про задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати при задоволенні позову покладаються на відповідача у розмірі 73 080,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 218 Господарського кодексу України, ст. 526, ч.1 ст.530, 610, 611, 617, 625, 901 ЦК України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 33-34, 38, 43, 47-49, 75, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Департаменту охорони здоров'я Луганської обласної державної адміністрації (93405, Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, пр. Радянський, 59, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ілатанмед» (03680, м.Київ, пр. Академіка Глушкова, 40, корп. 5, оф. 716, ) заборгованість в сумі 15 523 113,25 грн. (з яких основного боргу 11 162 000, 00 грн., 3% річних - 566 033,25 грн. та інфляційні втрати - 3 795 080,00 грн.) та 73 080,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повне рішення складено 27.04.2015 р.

Суддя О.О. Ємельянова