ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року Справа № 910/19086/13

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Черкащенка М.М. - головуючого (доповідач),
Грека Б.М., Нєсвєтової Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргупублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постанову та на рішенняКиївського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 року господарського суду міста Києва від 09.09.2014 року
у справі господарського судуміста Києва
за позовомпублічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго"
допублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
провизнання договору недійним
в засіданні взяли участь представники:

- позивача:Токарь Є.А.,
- відповідача:Прокоф"єва А.В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство "Полтаваобленерго" (далі - позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - відповідач) про визнання недійним договору на купівлю-продаж природного газу №2677-ПР-ПР від 31.07.2012 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір був підписаний з боку відповідача особою, яка не мала відповідних повноважень на його підписання. При цьому позивач наголошував на тому, що перед підписанням договору зі сторони відповідача здійснювався тиск на позивача, який полягав, зокрема, у загрозі припинення газопостачання у випадку непогодження позивачем підписати договір у запропонованій відповідачем редакції. Також позивач зазначав про те, що умови п.7.2 договору №2677-ПР-ПР від 31.07.2012р., якими встановлена відповідальність позивача за неналежне проведення розрахунків одночасно у вигляді і пені, і штрафу, суперечать ст. 61 Конституції України та ст. 3 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.11.2013 року у справі №910/19086/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.03.2014 року, у задоволенні позову було відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.06.2014 року вказані постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.03.2014 року та рішення господарського суду міста Києва від 05.11.2013 року у справі №910/19086/13 було скасовано в частині правомірності умов договору, викладених у п.7.2 договору щодо 7% штрафу та передано в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

З урахуванням постанови Вищого господарського суду України від 18.06.2014 року у справі №910/19086/13, позивач уточнив свої вимоги (змінив предмет позову, але підстави позову залишись ті ж самі) та просив суд визнати недійним договір на купівлю-продаж природного газу №2677-ПР від 31.07.2012 року в частині пункту 7.2, згідно з яким за прострочення понад 30 днів додатково підлягає сплаті штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу. При цьому, позивач зазначав про те, що невиконання ним договірного грошового зобов'язання має саме грошовий характер, тому застосування до позивача штрафної санкції, передбаченої ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України за прострочення грошового зобов'язання є неправомірним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.09.2014 року (суддя Борисенко І.І.) у справі №910/19086/13 позов було задоволено повністю, визнано недійсним пункт 7.2 Договору купівлі-продажу природного газу №2677-ПР-ПР від 31.07.2012 року в частині стягнення з відповідача за прострочення понад 30 (тридцять) днів штрафу у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 року (колегія суддів у складі: Зубець Л.П. - головуючого судді, суддів Новікова М.М. Мартюк А.І.) рішення місцевого господарського суду від 09.09.2014 року залишено без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 року та рішення господарського суду міста Києва від 09.09.2014 року у справі №910/19086/13 скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити публічному акціонерному товариству "Полтаваобленерго" у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, між публічним акціонерним товариством "Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", як продавцем, та публічним акціонерним товариством "Полтаваобленерго", як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу природного газу №2677-ПР-ПР від 31.07.2012 року.

За умовами п.п. 1.1, 1.2 вказаного договору продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для власних потреб. Покупець є кінцевим споживачем.

Відповідно до п. 6.1. Договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 30% попередньої оплати вартості планових обсягів поставки природного газу за 5 днів до початку здійснення поставки. Решта 70% вартості планових обсягів поставки природного газу сплачується покупцем протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов п.6.1 цього Договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем п.6.1 умов цього Договору він у безспірному порядку повинен сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

Згідно з п. 11.1 договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині поставки природного газу з 01.08.2012 року до 31.12.2012 року, а в частині проведення розрахунків за газ та послуг з його транспортування - до повного погашення заборгованості.

За приписами ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Пунктом 1 ст. 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України, відповідно до якої у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах, зокрема, за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Вказана позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 року у справі № 06/5026/1052/2011.

Таким чином, висновок господарських судів, що спірний пункт договору не суперечить вимог законодавства є неправомірним та необґрунтованим.

Враховуючи вищевикладене, те, що судами попередніх інстанцій встановлені всі обставини справи, проте ними було неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до прийняття незаконних судових рішень, а також враховуючи повноваження касаційної інстанції, передбаченої ст. 1119 ГПК України, колегія суддів приходить до висновку про скасування судових рішень попередніх інстанцій та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог через відсутність правових підстав для його задоволення.

Керуючись ст.ст. 49, 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 року та рішення господарського суду міста Києва від 09.09.2014 року у справі №910/19086/13 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (код 00131819) на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (код 20077720) 852,60 грн. судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Повернути з Державного бюджету України публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (код 20077720) зайво сплачений судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 426,30 грн.

Доручити господарському суду міста Києва видати відповідні накази згідно з ст. 122 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий М.М. Черкащенко

Судді Б.М.Грек

Н.М.Нєсвєтова