РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/6179/15-г 21.04.15 р.

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль"

про визнання договору №LC5714-08/11 недійсним

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання Пархоменко Ю.Л.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Семеняка М.В. за довіреністю № 23-12/14-5 від 23.12.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" про визнання договору №LC5714-08/11 недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані невідповідністю положень договору №LC5714-08/11 вимогам чинного законодавства.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.03.2015 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 01.04.2015 р.

01.04.2015 р. від відповідача через відділ діловодства суду надійшли додаткові документи по справі та відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні 01.04.2015 р. представник відповідача подала клопотання про продовження строку вирішення спору у справі на 15 днів.

Ухвалою від 01.04.2015 р. продовжено строк вирішення спору у справі на 15 днів.

У судовому засіданні 01.04.2015 р. оголошувалась перерва до 21.04.2015 р.

У судове засідання 21.04.2015 р. представник позивача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві.

У судовому засіданні 21.04.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

01.08.2011 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест" (надалі - позивач, Лізингоодержувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" (надалі - відповідач, Лізингодавець) укладено Договір фінансового лізингу №LC5714-08/11 (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, Лізингодавець зобов'язується передати на умовах фінансовою лізингу, без надання послуг з управління та технічної експлуатації, у тимчасове володіння та користування за плату майно, найменування, технічний опис, модель, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якою зазначаються в Специфікації (Додаток №2 до цього Договору) (надалі - "Предмет лізингу"), а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти Предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього Договору.

Згідно з п. 1.7. Договору (в редакції Угоди від 01.10.2011 р. про внесення змін до договору оренди (фінансового лізингу) , вартість Предмета лізингу на момент підписання цього Договору становить 137 650,37 грн. ( в т.ч. ПДВ).

Пунктом 1.8. Договору встановлено, що на підставі ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України Сторони погодили додатково до визначення зобов'язання у гривні, визначити зобов'язання в грошовому еквіваленті іноземній валюті долар США (надалі - «грошовий еквівалент іноземної валюти»).

Зобов'язання за цим Договором попередньо визначаються в грошовому еквіваленті іноземної валюти та перераховуються у гривню в порядку, визначеному окремими положеннями цього Договору.

Умовами п. п. 2.1. - 2.3. Договору сторони домовились, що вартість Предмета лізингу на момент підписання цього Договору становить 131 487,00 гривень (сто тридцять одна тисяча чотириста вісімдесят сім гривень 00 копійок) (в тому числі 20% ПДВ). Перерахунок вартості Предмета лізингу в грошовий еквівалент іноземної валюти здійснюється за формулою: Вартість предмета лізингу, зазначена в п. 2.1. Договору / Курс придбання на момент передачі Предмета лізингу Лізингоодержувачу. Викупна вартість Предмета лізингу у грошовому еквіваленті іноземної валюти становить 1% від вартості Предмета лізингу, визначеної в п. 2.1. цього Договору. Розмір Викупної вартості Предмета лізингу у гривні визначається за Курсом продажу (плюс ставка збору до Пенсійного фонду з купівлі іноземної валюти, що діє на момент виставлення рахунку (якщо сплата такого збору передбачена чинним законодавством України), та комісія AT «Райффайзен Банк Аваль» з купівлі валюти, згідно офіційного сайту Лізингодавця за адресою в мережі Інтернет: http://www.rla.com.ua) та підлягає сплаті Лізингоодержувачем на умовах та в порядку, визначеному Розділом 9 Загальних умов (Додаток 4 до цього Договору).

Згідно з п. п. 4.1. - 4.6. Договору, Лізингоодержувач за цим Договором сплачує відсотки за фінансування та поточні лізингові платежі. Лізингоодержувач сплачує відсотки за фінансування у період з моменту передачі Предмета лізингу до повної виплати Лізингоодержувачем заборгованості Лізингодавцю, визначеної за правилами цього Договору за ставкою LIBOR 3М плюс 7% від всієї суми заборгованості, визначеної в порядку п. 3.1 цього Договору. Сума відсотків в грошовому еквіваленті іноземної валюти підлягає перерахунку у гривню за Курсом продажу (Розділ 1 «Визначення» Загальних умов Додатку 4 до цього Договору), крім того ПДВ. Лізингоодержувач протягом строку лізингу щомісяця сплачує Лізингодавцю авансом поточні лізингові платежі, які розраховуються на перший робочий день кожного лізингового періоду за поточний місяць та складаються з суми, що ставиться в погашення вартості Предмета лізингу та комісії Лізингодавця (надалі - «Комісія Лізингодавця»).

До настання першого періоду лізингу, визначеного за правилами пункту 5.4 Загальних умов (Додаток 4 до цього Договору), Лізингоодержувач сплачує тільки відсотки за фінансування, розраховані від заборгованості Лізингоодержувача згідно пункту 3.1 цього Договору у гривні та за ставкою, визначеною в пункті 4.2 цього Договору. Розмір Комісії для кожного періоду лізингу розраховується за ставкою, визначеною в п. 4.2 цього Договору, від заборгованості Лізингоодержувача у грошовому еквіваленті іноземної валюти для відповідного періоду лізингу згідно Графіку (Додаток 1 до Договору). Розрахована таким чином сума комісії перераховується у гривні за Курсом продажу з дотриманням умов частини другої цього пункту. Комісія Лізингодавця, розрахована у гривнях, не може бути менше різниці між поточним лізинговим платежем у гривні та граничною сумою, яка ставиться в погашення заборгованості Лізингоодержувача згідно даних колонки D Графіку (Додаток 1 до Договору). При цьому, якщо в межах певного періоду лізингу сума, що ставиться в погашення заборгованості Лізингоодержувача, розрахована в гривнях, виявиться меншою за суму, зазначену у колонці D Графіку (Додаток 1 до Договору), то при визначенні комісії у гривнях застосовується така фактично розрахована сума, а не сума зазначена в колонці D Графіку. У разі якщо в певних періодах лізингу сума, що ставиться в погашення заборгованості Лізингоодержувача, розрахована в гривнях, була меншою за суму, зазначену у колонці D Графіку (Додаток 1 до Договору), то після закінчення строку лізингу (у останній лізинговий період) Сторони здійснюють перерахунок (переоцінку) вартості Предмета лізингу в бік її зменшення про що складають та підписують Акт переоцінки вартості Предмета лізину та Розрахунок коригування вартісних та кількісних показників до податкової накладної (останній документ підписується відповідно до положень податкового законодавства, чинного на момент такої переоцінки). Перерахунок лізингових платежів, розрахованих у грошовому еквіваленті іноземної валюти, здійснюється Лізингодавцем за Курсом продажу плюс ставка збору до Пенсійного фонду з купівлі іноземної валюти, що діє на момент виставлення рахунку (якщо сплата такого збору передбачена чинним законодавством України), та комісія AT «Райффайзен Банк Аваль» з купівлі валюти, згідно офіційного сайту Лізингодавця за адресою в мережі Інтернет: http://www.rla.com.ua. Оплата всіх платежів за цим Договором здійснюється Лізингоодержувачем в національній валюті України - гривнях, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Лізингодавця.

Зобов'язанням, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 806, 807 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Не можуть бути предметом договору лізингу земельні ділянки та інші природні об'єкти, а також інші речі, встановлені законом.

Статтею 292 Господарського Кодексу України визначено, що лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний. За формою здійснення лізинг може бути зворотним, пайовим, міжнародним тощо. Об'єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг. Майно, зазначене в частині першій цієї статті, яке є державною (комунальною) власністю, може бути об'єктом лізингу тільки за погодженням з органом, що здійснює управління цим майном, відповідно до закону. Не можуть бути об'єктами лізингу земельні ділянки, інші природні об'єкти, а також цілісні майнові комплекси державних (комунальних) підприємств та їх структурних підрозділів. Перехід права власності на об'єкт лізингу до іншої особи не є підставою для розірвання договору лізингу. Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Згідно зі ст. ст. 1, 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відносини, що виникають у разі набуття права господарського відання на предмет договору лізингу, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин, що виникають у разі набуття права власності на предмет договору лізингу, крім права розпорядження предметом лізингу.

Статтею 6 Закону визначено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до ст. 16 Закону, сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Позивач в обґрунтування заявлених вимог посилається, зокрема, на те, що розрахунок вартості лізингових платежів, у тому числі відшкодування вартості предметів лізингу та комісійна винагорода лізингодавця, за умовами укладеного Договору, залежить від курсових коливань долару США по відношенню до гривні. Проте, положеннями зазначеної вище ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не передбачено можливості отримання лізингодавцем лізингового платежу у формі суми в залежності від курсу валютної конвертації, оскільки платіж з винагороди здійснюється саме за отримане у лізинг майно. Таким чином, коригування суми винагороди лізингодавця шляхом збільшення її на розмір курсової різниці між національною валютою (гривня) та іноземною валютою (долар США) суперечить правовій природі договору фінансового лізингу і, зокрема, ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", якою розуміється винагорода як складова лізингових платежів, і є платою за користування предметом лізингу. Тобто, умови договору про оплату курсової різниці як додаткової винагороди є такими, що суперечать чинному законодавству і є недійсними.

Так, умовами укладеного сторонами Договору встановлено, що предмет лізингу був придбаний за національну валюту України - гривню. Таким чином, позивач вважає, що в даному випадку наявні правові підстави для застосування ч. 3 ст. 632 ЦК України, яка забороняє зміну ціни договору після його вчинення, та що вартість предмету лізингу, придбаного за національною валютою України, не може бути змінена після його придбання лізингодавцем.

При цьому, позивач стверджує, що порядок визначення лізингових платежів, встановлений договором фінансового лізингу, безпідставно призводить до зростання незмінної у правовідносинах між лізингодавцем та продавцем вартості предметів лізингу, та запроваджується винагорода, яка перебуває в залежності від зростання валютних курсів, а не від передання майна в лізинг.

Таким чином, позивач вважає, що спірний договір підлягає визнанню недійсним із застосуванням наслідків цього з урахуванням того, що виходячи з алгоритму визначення суми винагороди, не вбачається, що вона є платою за користування предметом лізингу, оскільки остання є розстроченою в часі сумою, сплативши яку лізингоодержувач одержував майно у власність. При цьому, складовими лізингових платежів, які сплачувались в спірних правовідносинах, є частина вартості майна та винагорода лізингодавця, які коригувались на зростанні курсу долара США.

Відповідач проти таких тверджень позивача заперечує у повному обсязі, посилаючись на те, що суми, які складають відшкодування вартості Предмету лізингу, розраховані у національній валюті в залежності від вартості Предмету лізингу станом на момент підписання Договору (з урахуванням Угоди від 01.10.2011р. про внесення змін до Договору). А відтак, твердження позивача про зростання суми, що становить відшкодування вартості Предмету лізингу залежно від курсу долара США, не відповідає дійсності. ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» не здійснювало самовільне коригування лізингових платежів. Лізингові платежі за договором фінансового лізингу розраховувалися виключно з дотриманням умов договору фінансового лізингу за відповідними формулами розрахунку, які повністю були погоджені з боку Позивача, шляхом підписання договору фінансового лізингу та додатків до нього.

Дослідивши матеріали даної справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 626-629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 6 ЦК України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Згідно зі ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 189 Господарського кодексу України, ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування. Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін. Суб'єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни.

За правилами ст. 190 Кодексу, вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни. Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб'єкта господарювання.

Статтею 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Пунктом 1.8. Договору сторони погодили додатково до визначення зобов'язання у гривні, визначити зобов'язання в грошовому еквіваленті іноземній валюті - доларі США. При чому, зобов'язання за цим Договором попередньо визначаються в грошовому еквіваленті іноземної валюти та перераховуються у гривню в порядку, визначеному окремими положеннями цього Договору.

Таким чином, встановлення у Договорі вартісного еквіваленту предмету лізингу, визначеного в іноземній валюті - доларі США, не суперечить вимогам чинного в Україні законодавства та не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

У той же час, суд звертає увагу на те, що позивач стверджує про встановлення у Договорі винагороди лізингодавця шляхом збільшення її на розмір курсової різниці, проте такі твердження не відповідають п. 1.8. Договору, яким сторони погодили, що зобов'язання за цим Договором попередньо визначаються в грошовому еквіваленті іноземної валюти.

Враховуючи вищевикладене та дослідивши оспорюваний Договір, суд дійшов висновку, що зміст Договору не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення сторін Договору було вільним і відповідало їх внутрішній волі, а Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, як на одну з підстав для визнання оспорюваного Договору недійсним позивач посилається на те, що Договір з додатками, а також угоду від 01.10.11 року про внесення змін до договору оренди (фінансового лізингу) від 01.08.11 року № LC5714-08/11 з боку Лізингодавця було підписано особою без зазначення прізвища, посади, а також без підтвердження повноважень, що надали право на підписання зазначених договорів.

У заперечення на такі твердження позивача відповідач зазначає, що договір фінансового лізингу з боку ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» було підписано Виконавчим директором Василенко Ю.І. на підставі Статуту та довіреності № 27-12/10- 29 від 27.12.2010 р. і Головним юристом Федоровою Т.В. на підставі довіреності № 27-12/10-29 від 27.12.2010 р. Угоду від 01.10.2011 про внесення змін до договору фінансового лізингу з боку ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» було підписано Начальником відділу супроводження продажу лізингових послуг Савченко К.Г. на підставі довіреності № 01-08/11-1 від 01.08.2011 р. та В.о. Начальника управління продажу Тітовим В.І. на підставі довіреності № 01-08/11-1 від 01.08.2011 р. (копії довіреностей додано до відзиву та долучено до матеріалів справи).

Крім того, з метою підтвердження належності підписів відповідним особам, відповідачем надано Витяг з книги обліку зразків підписів ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль».

За приписами ст. 237 Цивільного кодексу України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтями 238, 239 Кодексу встановлено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

У відповідності до положень ст. ст. 244, 245, 246 Цивільного кодексу України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Крім того, судом взято до уваги визнання укладання оспорюваного договору та його подальше схвалення фактичним виконанням з боку відповідача.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що Договір з додатками та подальшими змінами з боку відповідача підписано повноважними представниками, а сторони при укладенні Договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За правилами ст. 34 Кодексу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги недоведеними, необґрунтованими, спростованими відповідачем та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, а відтак, вказані вимоги задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 49 ГПК України збір покладається на позивача.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" про визнання договору №LC5714-08/11 недійсним відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 23.04.2015 р.

Суддя Н.І. Зеленіна