РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2015Справа №915/2142/14

Господарський суд м. Києва у складі судді Шкурдової Л.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаський хімічний завод
«Синтез»
до Військової частини НОМЕР_1 ;
Військової частини НОМЕР_2 ;
Міністерства оборони України
про стягнення 128 537,28 грн.
Суддя Шкурдова Л.М.
Представники:
від позивача: Кушнір С.В. (дов. №1/С/Д/А від 28.11.2014);
від відповідача 1: не з`явився;
від відповідача 2: не з`явився;
від відповідача 3: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаський хімічний завод «Синтез» до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Міністерства оборони України про стягнення 128 537,28 грн., з яких 99 180,00 грн. основного боргу, 6 942,60 грн. штрафу та 22 414,68 грн. збитків від інфляції.
Обґрунтовуючи позовні вимоги товариство з обмеженою відповідальністю «Черкаський хімічний завод «Синтез» посилається на порушення Військовою частиною НОМЕР_2 найменування якої було змінено на Військову частину НОМЕР_1 умов договору про закупівлю товарів за державні кошти №19 від 31.07.2013 (надалі Договір) в частині здійснення своєчасної оплати вартості отриманого товару, у зв`язку з чим Позивач на підставі ст.625 Цивільного кодексу України та ст.231 Господарського кодексу України нарахував також інфляційні втрати та штраф.
Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 28.01.2015 залучено до участі у справі в якості двох інших відповідачів: Міністерство оборони України та Військову частину НОМЕР_2 та передано справу № 915/2142/14 за виключною підсудністю до господарського суду міста Києва.
Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.02.2015 справу №915/2142/14 прийнято до провадження суддею Шкурдовою Л.М., розгляд справи призначено на 17.03.2015.
16.03.2015 від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву №154/55/1/673 від 10.03.2015, в якому вказаний учасник судового процесу проти задоволення позовних вимог заперечив, оскільки, за твердженнями останнього, Військова частина НОМЕР_1 є окремою юридичною особою, правовідносин з позивачем не мала, а відтак, у останньої відсутні будь-які зобов`язання перед товариством з обмеженою відповідальністю «Черкаський хімічний завод «Синтез».
У вказаному вищі відзиві на позовну заяву, відповідач 1 просив також здійснити розгляд справи за відсутності його представника, у зв`язку з обмеженням в Збройних Силах України витрат на відрядження, відсутністю бюджетних призначень, передбачених кошторисом на відрядження, та у зв`язку з відсутністю відкритих асигнувань у Військовій частині НОМЕР_1 .
Враховуючи неявку відповідача 1 та відповідача 2 в судове засідання 17.03.2015, а також приймаючи необхідність уточнення позовних вимог до кожного з відповідачів окремо, ухвалою суду від 17.03.2015 відкладено розгляд справи на 08.04.2015.
26.03.2015 від товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаський хімічний завод «Синтез» надійшла заява про уточнення позовних вимог №62/А/С від 25.03.2015, в якій позивач на підставі положень Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» просив стягнути з Міністерства оборони України основний борг в сумі 99 180 грн., штраф в розмірі 6 942,60 грн. та інфляційні втрати в сумі 22 414,68 грн.
У п.3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 визначено, що ГПК України, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:
- подання іншого (ще одного) позову, чи
- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи
- об`єднання позовних вимог, чи
- зміну предмета або підстав позову.
Водночас, п.3.12 вказаної вище Постанови Пленуму Вищого господарського суду України передбачає, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Відтак, враховуючи, що позивачем фактично змінено підставу позовних вимог, оскільки заявлено позовні вимоги лише до Міністерства оборони України, а також приймаючи те, що заява №62/А/С від 25.03.2015 товариством з обмеженою відповідальністю «Черкаський хімічний завод «Синтез» подано до початку розгляду справи по суті, суд приймає вказану вище заяву до розгляду, виходячи з якої й вирішується судовий спір.
На призначене судове засідання 08.04.2015 представники відповідачів не з`явились, хоча про дату та час його проведення, повідомлені належним чином.
У судовому засіданні 08.04.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд, -

ВСТАНОВИВ:
31.07.2013 між Військовою частиною НОМЕР_2 (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Черкаський хімічний завод «Синтез» (продавець) укладено Договір, відповідно до п.1.1 якого продавець зобов`язався передати у власність покупця товар лакофарбові вироби, що належать продавцю, а покупець зобов`язався прийняти цей товар та оплатити його.
Пунктом 3.1 Договору визначено, що ціна останнього складає 99 180 грн., у тому числі ПДВ 16 350 грн.
Відповідно до п.4.2 Договору покупець оплачує вартість товару, вказаного розділом І цього договору, після поставки його продавцем за умовою надання продавцем рахунку на оплату та видаткової накладної на поставлений товар протягом 30 банківських днів з моменту отримання покупцем бюджетного фінансування на відповідні видатки.
Товар має бути поставлений протягом п`яти календарних днів з моменту повідомлення покупця про готовність прийняти товар, за адресою: АДРЕСА_1 , силами та за рахунок продавця (п.5.1 Договору).
Пунктом 10.1 вказаного правочину визначено, що останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, але не пізніше 25 грудня 2013 року.
За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм ст.712 Цивільного кодексу України та ст.ст.264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (ст.ст.655-697 Цивільного кодексу України).
За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Статтею 663 Цивільного Кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Судом встановлено, що 31.07.2013 на виконання зобов`язань за вказаним Договором, позивач передав, а відповідач 2 прийняв товар на загальну суму 99 180 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною №200 від 31.07.2013.
Наразі, судом встановлено, що факт отримання товару від позивача відповідачем 2 не заперечувався, що зокрема, підтверджується відсутністю будь-якого напису покупця на вказаній вище видатковій накладеній, яка у відповідності до положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є первинним документом.
З огляду на вищевикладене та враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів наявності у відповідача 2 будь-яких зауважень та претензій щодо отриманого товару, господарський суд дійшов висновку про належне виконання позивачем своїх обов`язків за Договором.
Відповідач 2 вартість отриманого товару у строк, обумовлений Договором, а саме до 11.09.2013 позивачу не сплатив.
21.10.2014 позивач звертався до відповідача 2 з претензійною вимогою №11/10, якою вимагав у п`ятиденний строк з дня пред`явлення даної вимоги сплатити на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаський хімічний завод «Синтез» вартість поставленого товару та нараховані, у зв`язку з простроченням взятого на себе зобов`язання пеню, штраф та інфляційні втрати.
Листом №55/1/1913 від 10.12.2014 відповідач 1 повідомив позивача про те, що на підставі наказу Командування Військово-Морських Збройних Сил України від 19.08.2014 №7/ОШР/ДСК «Про проведення додаткових організаційних заходів у Військово-Морських Силах Збройних Сил України у 2014 році» на підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 14.08.2014 №Д-322/1/29ДСК «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України у 2014 році» у військовій частині НОМЕР_2 було проведено організаційні заходи, у зв`язку з чим з 25.09.2014 замість найменування Військової частини НОМЕР_2 застосовується найменування Військова частина НОМЕР_1 .
Відповідно до ч.2 ст.2 Законом України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.
Стаття 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» визначає, що за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.
Військова частина як суб`єкт господарської діяльності за своїми зобов`язаннями відповідає коштами, що надходять на її рахунок по відповідних статтях кошторису (крім захищених статей), а в разі їх недостатності відповідальність за зобов`язаннями військової частини несе Міністерство оборони України.
Згідно з ч.2 вказаного вище нормативно-правового ату визначає, що дія цього Закону поширюється на інші утворені відповідно до законів України військові формування і Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Таким чином, військові формування у відповідності до положень Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» відповідають за своїми зобов`язаннями лише коштами, що перебувають в них в розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів, держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями військових формувань, в даному випадку Міністерство оборони України.
Пунктом 1 Положення про Міністерство оборони України та Положення про Генеральний штаб Збройних Сил України, затвердженого Указаом Президента України №406/2011 від 06.04.2011 визначено, що Міністерство оборони України (Міноборони України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони України входить до системи органів виконавчої влади і є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та реалізації державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва, а також у формуванні державної політики у сферах цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, профілактики травматизму невиробничого характеру, гідрометеорологічної діяльності.
Частиною 1 ст.3 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» передбачено, що суб`єктами господарської діяльності у Збройних Силах України є військові частини, заклади, установи та організації Збройних Сил України, які утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України, ведуть відокремлене господарство, мають кошторис надходжень та видатків, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.
Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про Збройні Сили України» фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Фінансування витрат Міністерства оборони України на виконання завдань, до яких можуть залучатися з`єднання, частини і підрозділи Збройних Сил України, визначених частиною третьою статті 1 цього Закону, здійснюється Кабінетом Міністрів України за рахунок коштів, що виділяються у встановленому законом порядку на виконання цих завдань, або додаткових коштів (надходжень).
Судом встановлено, що Військова частина НОМЕР_2 знаходиться м. Євпаторія, тобто в АР Крим, яка на підставі положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визнана як тимчасово окупована територія.
Між тим, суд зазначає, що докази наявності у відповідача 2 коштів достатніх для виконання взятих на себе зобов`язань за спірним правочином до матеріалів справи не представлено.
При цьому, судом враховане наявне в матеріалах справи листування Військової частини НОМЕР_2 та Військової частина НОМЕР_1 , однак, документальних доказів того, що саме Військова частина НОМЕР_1 має відповідати за зобов`язаннями відповідача 2 матеріали справи не містять.
Враховуючи вище викладене, виконання зобов`язання по оплаті отриманого Військовою частиною НОМЕР_2 товару покладається на Міністерство оборони України, яке є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України та яке здійснює нагляд за діяльністю Збройних Сил України.
Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідач 2 зобов`язання за Договором не виконав, а також приймаючи до уваги заяву позивача №62/А/С від 25.03.2015, суд дійшов висновку, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаський хімічний завод «Синтез» про стягнення основної заборгованості підлягають задоволенню.
Позивачем заявлено вимогу про стягнення штрафу в сумі 6 942,60 грн., нарахованого товариством на підставі ч.2 ст.231 Господарського кодексу України.
Частина 2 ст.231 Господарського кодексу України визначає, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
Водночас, у п.2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013 визначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.
Відтак, враховуючи, що предмет розглядуваних вимог позивача є стягнення заборгованості за поставлений товар, що є грошовим зобов`язанням, який полягає у в оплаті покупцем вартості поставленого товару, господарський суд відмовляє у задоволенні заявлених вимог.
Також товариством з обмеженою відповідальністю «Черкаський хімічний завод «Синтез» заявлено вимогу про стягнення 22 414,68 грн. інфляційних втрат, які нараховані заявником з 01.09.2013 по 30.11.2014.
Проте, з розрахунком заявника, суд погодити не може в силу наступного.
За приписами ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У п.3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Приймаючи до уваги строк виконання зобов`язання визначений Договором, положення Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, суд вважає правомірним період нарахування інфляційних втрат з 01.10.2013 по 31.11.2014.
Здійснивши власний перерахунок інфляційних втрат за вказаний період, суд встановив, що правомірним є стягнення з Міністерства оборони України інфляційних втрат в сумі 22 385, 69 грн.
Відтак, враховуючи вищенаведене, позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаський хімічний завод «Синтез» є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню на суми визначені вище.
У задоволенні клопотання відповідача 1 про заміну неналежного відповідача Військової частини НОМЕР_1 належним відповідачем НОМЕР_2 , суд відмовляє, враховуючи встановлені в ході судового розгляду справи обставини та повноваження відповідача 3, який має відповідати за зобов`язаннями військових частин в разі недостатності у них грошових коштів.
Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України до складу судових витрат входить, зокрема, оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.
Відповідно до ст. 48 Господарського процесуального кодексу України, витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру».
Згідно зі ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3)ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Враховуючи положення п.6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» №7 від 21.02.2013р., витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п`ятою статті 49 Господарського процесуального кодексу України.
Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.
За змістом ч.3 ст.48 та ч.5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні п. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.
Судом встановлено, що 20.10.2014 між адвокатом Кушніром С.В. та товариством з обмеженою відповідальністю «Черкаський хімічний завод «Синтез» укладено договір №20 про надання правової допомоги та ведення справи в господарському суді, відповідно до п.1.2 якого виконавець прийняв на себе обов`язки представляти права і законні інтереси замовника в господарському суді Миколаївської області, апеляційному господарському суді, згідно з умовами цього договору з усіма правами представника, які передбачені господарським процесуальним кодексом України, у зв`язку із зверненням замовника до господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення боргу за поставлений товар та санкцій.
15.12.2014 між адвокатом та замовником підписано акт прийому-передачі виконаних робіт №1.
15.12.2014 адвокат виставив товариству з обмеженою відповідальністю «Черкаський хімічний завод «Синтез» рахунок на оплату послуг №20, який був оплачений позивачем 22.01.2015, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення № 671.
Враховуючи викладене, а також те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, судовий збір за розгляд справи покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог, а в частині стягнення витрат на оплату послуг адвоката на відповідача 3 в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 33, 49, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -
В И Р І Ш И В:
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6, ідентифікаційний код 00034022) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаський хімічний завод «Синтез» (18028, м. Черкаси, просп. Хіміків, буд.47, ідентифікаційний код 3353611) 99 180 (дев`яносто дев`ять тисяч сто вісімдесят) грн. основного боргу, 22 385 (двадцять дві тисячі триста вісімдесят п`ять) грн. 69 коп. інфляційних втрат, 2 431 (дві тисячі чотириста тридцять одна) грн. 89 коп. судового збору та 5 000 (п`ять тисяч) витрат на оплату послуг адвоката.
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
5. У задоволенні позовних вимог до Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 відмовити.

Повне рішення складено 22.04.2015.

Суддя Л.М. Шкурдова