ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2015 р. Справа № 914/3026/13

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Данко Л.С.

Орищин Г.В.

розглянув апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Іскра", м. Львів б/н від 30.01.2015 р.

на рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2015 року

у справі № 914/3026/13

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Іскра", м. Львів

до відповідача: Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Львів

за участю третьої особи 1, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Кучер Ганна Миколаївна, м. Львів

за участю третьої особи 2, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Сеньків Оксана Михайлівна, м. Львів

за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Олех М.Л., Калинець Н.І., Свідрак І.М., Герук Є.В., Колодій Н.Б., Ламаги Н.В., Кайдрович М.П., Разік М.Д., Петрів Г.Т., Шабат К.С., Софінської С.М., Винарчик І.М., Піщак Л.Я., Богданової Л.Я., Ставінської Г.М., Багряк Г.Б., Сліновець О.В., Винарчик О.А., Чайковської С. В., Патченко Г.П., Харо Г.М., Надопта О.Я., Бриковського З.Г., Копитчак Д.М., Тимошенко М.В., Лакоцької Л.Ф., Ільків М.Я., Мазурик Г.М., Білоган М.М., Труби О.Р., Етнарович І.В., Бурбан М.С., Демків М.М., Арабської Я.Ф., Мільденбергер С.М., Козуб Г.В.

про визнання протиправними рішень та дій органів антимонопольного комітету

за участю представників:

від позивача:Морочинський А.М. - представник

від відповідача: Оленюк С.Л. - представник

від третіх осіб: Сеньків О.М.; Олех М.Л., Калинець Н.І., Ламага Н.В., Разік М.Д., Петрів Г.Т., Софінська С.М., Піщак Л.Я., Ставінська Г.М., Багряк Г.Б., Ільків М.Я., Мазурик Г.М., Білоган М.М.

Представникам сторін та третім особам роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотань про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку ст. 811 ГПК України, учасниками судового процесу не заявлено.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.01.2015 р. у справі № 914/3026/13 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Пазичев В.М., судді Манюк П.Т., Пшеничний В.С. ) відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «Іскра».

ПАТ "Іскра" подано апеляційну скаргу б/н від 30.01.2015р., в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення суду є необгрунтованим, прийнято з порушенням норм матеріального права, з неповним з»ясуванням обставин справи. Зокрема, скаржник посилається на те, що плата за послуги з утримання гуртожитку та прибудинкових територій розраховується відповідно до Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затв. постановою КМУ №869 від 01.06.2011р. та без врахування норм Примірного положення про гуртожитки, затв. постановою Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1986р. №208.

ПАТ "Іскра" є власником та балансоутримувачем гуртожитку, що знаходиться за адресою: вул. Білоцерківська, 10 у м. Львові, та має статус гуртожитку для проживання одиноких громадян, які займають приміщення, що знаходяться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних відносинах.

При розрахунку тарифу на житлово-комунальні послуги, які надаються мешканцям позивач керується Порядком №869, в п.1 якого визначено, що цей порядок визначає механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Отже, на думку скаржника, нормами чинного на день звернення з позовом нормативно-правового акту передбачено, що вартість поточного ремонту включається до вартості послуг з утримання гуртожитку та прибудинкової території, тобто поточний ремонт гуртожитку здійснюється за рахунок мешканців цього гуртожитку.

Також, скаржник вважає, що справа № 1-02-135/2012 за наслідками якої прийнято оскаржуване рішення № 101, була порушена та розглядалася відповідачем за відсутності у нього на те повноважень та поза межами його компетенції, встановленої законом.

Відповідно до початкового та кінцевого актів справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, відповідачем, на думку скаржника, по-суті проведено оцінку дій позивача з точки зору їх правомірності (неправомірності) у сфері формування, встановлення та застосування ціни на послуги з утримання гуртожитку та прибудинкових територій. Скаржник вважає, що розмір плати за проживання в гуртожитку позивача є державною регульованою ціною, отже дії ПАТ "Іскра" щодо встановлення тарифів на послуги з утримання гуртожитку та прибудинкової території не можуть кваліфікуватись як зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку, відповідач не уповноважений на здійснення контролю (нагляду) за формуванням позивачем державних регульованих цін у вигляді плати за проживання в гуртожитку. Скаржник вважає, що органом, уповноваженим здійснювати нагляд (контроль) за формуванням, встановленням та застосуванням державних регульованих цін у вигляді тарифів проживання в гуртожитку позивача є обласні державні адміністрації та Державна інспекція з контролю за цінами, а не орган АМКУ, здійснення відповідних повноважень якими законом не підтверджено.

Окрім того, скаржник вважає, що діям позивача щодо застосування цін, в даному випадку, не притаманна така обов»язкова ознака як неможливість вчинення за умов існування значної конкуренції на ринку. При формуванні тарифу позивач керувався Порядком №869 від 01.06.2011р., норми якого є однаково обов»язковими як для позивача так і для інших учасників ринку. Отже, за умов існування значної конкуренції чи за відсутності такої, позивач формує тариф відповідно до Порядку №869, тому у відповідача та суду не було достатніх фактичних та правових підстав для кваліфікації дій позивача за ознаками ч.1 ст.13 та п.2 ст.50 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Скаржник також вважає, що судом не надано оцінки тому, що при встановленні монопольного (домінуючого становища) позивача на ринку, відповідачем не дотримано вимог норм Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб»єктів господарювання на ринку, затв. розпорядженням АМК України від 05.03.2002р. №49-р. Зокрема, зазначає, що послуги з утримання гуртожитків та послуги з утримання інших видів будинків житлового фонду мають ознаки одного (подібного, аналогічного) товару, що не враховано відповідачем при визначенні товарних меж досліджуваного ринку. Також вважає, що відповідачем визначено територіальні (географічні) межі ринку з порушенням вимог Методики. Скаржник зазначає, що в порушення п.7.2 Методики часові межі ринку, визначені в оскаржуваному рішенні, не відповідають періоду повного обороту авансового капіталу у виробництві товару (послуги) з утримання гуртожитку та в порушення вимог п.п.2.1.9., 9.1 Методики відповідачем при розгляді справи №1-02-135/2012 не досліджувалась наявність потенційних конкурентів та не складався їх перелік. Окрім того, на думку скаржника, відповідачем в порушення вимог п.2.1.10, 9.2 Методики не досліджувалась наявність бар»єрів для вступу потенційних конкурентів на ринок.

Скаржник зазначає, що судом не надано оцінки тій обставині, що відповідачем порушено встановлені правила розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Також, скаржник зазначає, що відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №4205 від 04.08.2014р. ремонтні роботи, проведені позивачем в будівлі гуртожитку, є поточними ремонтними роботами з метою надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Наводить скаржник і інші підстави для скасування рішення суду.

Львівське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України у відзиві на апеляційну скаргу рішення суду просить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 09.04.2015 р. ( колегією суддів у складі: головуючий суддя Галушко Н.А., судді Михалюк О.В., Орищин Г.В. ) оголошено перерву до 21.04.2015р.

Розпорядженням Голови Львівського апеляційного господарського суду від 08.04.2015р. у справі № 914/3026/13 у зв'язку із зайнятістю судді Михалюк О.В. в іншому судовому засіданні у склад колегії введено суддю Данко Л.С.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення та заперечення представників сторін та третіх осіб у судових засіданнях, суд встановив наступне.

як вбачається із матеріалів справи, 30.05.2013р. Адміністративною колегією Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України було прийнято рішення № 101 у справі № 1-02-135/2012 про порушення ПАТ "Іскра" законодавства про захист економічної конкуренції.

Зокрема, згідно резолютивної частини зазначеного вище рішення було визнано, що ПАТ "Іскра":

- займає монопольне (домінуюче) становище на ринку послуг з утримання гуртожитку та прибудинкової території по вул. Білоцерківська, 10 у м. Львові;

- вчинило порушення законодавства про захист економічної конкуренції, яке передбачене ч. 1 ст. 13 та п. 2 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", шляхом зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку у вигляді дій суб'єкта господарювання (розрахунок та застосування тарифів на послуги з утримання гуртожитку та прибудинкової території по вул. Білоцерківська, 10 у м. Львові без врахування спеціальних норм Примірного положення про гуртожитки, що затверджене постановою Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1986 р. № 208), що можуть призвести до ущемлення інтересів споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку;

-за вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, що вказане в п. II резолютивної частини рішення, накладено штраф в розмірі 68 000,00 грн.;

-зобов'язано ПАТ "Іскра" до 01.10.2013 р. провести розрахунок тарифів на послуги з утримання гуртожитку та прибудинкової території з дотриманням спеціальних норм Примірного положення про гуртожитки, що затверджене постановою Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1986 р. № 208.

Вищенаведене стало підставою для звернення позивача з позовом про скасування зазначеного рішення відповідача.

Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" до повноважень Антимонопольного комітету України та його територіальних органів належать, зокрема, розгляд заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проведення відповідних розслідувань; прийняття передбачених законодавством про захист економічної конкуренції розпоряджень та рішень за заявами і справами.

Згідно із нормами пункту 11 частини 1 і частини 4 статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" визначення меж товарного ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб'єктів господарювання на цьому ринку належить до виключної компетенції органів Антимонопольного комітету України.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" саме до компетенції Адміністративної колегії територіального відділення Антимонопольного комітету України віднесені повноваження щодо дослідження ринку, визначення меж товарного ринку, а також становища, в тому числі монопольного (домінуючого), суб'єктів господарювання на цьому ринку та прийняття відповідних з цих питань рішень (розпоряджень).

Згідно із ст. 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції" конкуренцією є змагання між суб'єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб'єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб'єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб'єкт господарювання не може визначати умови обороту товару на ринку.

Відповідно до п.1 ст.13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб'єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Згідно із ст. 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для зміни, скасування чи визнання недійсним рішення тільки за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у 2011 році ПАТ "Іскра" було проведено ряд будівельно-ремонтних робіт для покращення технічного та санітарно-гігієнічного стану будівлі гуртожитку, а саме: проведено ремонт опалення гуртожитку, роботи по монтажу системи холодного водопостачання, ремонт та експертне обстеження ліфта пасажирського, ремонт душових, заміну вітражів, загальних дверей та ін. на загальну суму 127 282,78 грн. (без ПДВ) (том І а.с158-179).

З метою покладення на мешканців гуртожитку обов'язку щодо сплати вищезазначених витрат, адміністрацією ПАТ "Ікра" було прийнято рішення про включення їх (витрат) до складу тарифу на отримання послуг з проживання у гуртожитку протягом наступних двох років.

З огляду на наведене, розпорядженням Адміністративної колегії ЛОТВ АМК України від 27.06.2012 р. № 93Р розпочато розгляд справи № 1-02-135/2012 за виявленими ознаками порушення законодавства про захист економічної конкуренції в діях ПАТ "Іскра".

Зазначеним розпорядженням було визначено товарні межі ринку, на якому ЛОТВ АМК України було виявлено ознаки порушення ПАТ "Іскра" законодавства про захист економічної конкуренції, поведінка ПАТ "Іскра" на якому була об'єктом дослідження в даній справі. Це, зокрема, надання послуг з утримання будинків та прибудинкової території в межах гуртожитку по вул. Білоцерківській, 10 у м. Львові. Тобто, предметом розгляду справи № 1-02-135/2012 не було дослідження рівня цін (тарифів), а було досліджено дії позивача щодо правильності формування тарифів, з урахуванням його монопольного становища на цьому ринку.

Надалі, 30.05.2013 р. Адміністративною колегією Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України прийнято рішення № 101 у справі № 1-02-135/2012 про порушення ПАТ "Іскра" законодавства про захист економічної конкуренції.

Як вбачається із матеріалів справи, ПАТ "Іскра" є власником та балансоутримувачем гуртожитку, що знаходиться за адресою: вул. Білоцерківська, 10 у м. Львові, та має статус гуртожитку для проживання одиноких громадян, які займають приміщення, що знаходяться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних відносинах.

Судом першої інстанції встановлено, що при наданні житлово-комунальних послуг мешканцям гуртожитку ПАТ "Іскра" не в повній мірі дотримується відповідних вимог чинного законодавства України, зокрема, вимог Постанови КМУ "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги" № 869 від 01.06.2011 р., якою затверджено Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій,, оскільки мешканці гуртожитку оплачують як вартість спожитих послуг з холодного водопостачання та водовідведення, теплопостачання, газопостачання, електроенергію, так і витрат з утримання гуртожитку та прибудинкової території, включаючи витрати капітального характеру.

Вищезазначений Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, визначає, зокрема:

- у пункті 1, що цей порядок визначає механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і поширюється на суб'єктів господарювання всіх форм власності;

- у пункті 2, що: тариф на послуги розраховується окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників послуг, що фактично повинні надаватися для забезпечення належного санітарно - гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням переліку послуг, згідно з додатком до цього Порядку.

З власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - договір про надання послуг).

Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг, копія такого рішення є невід'ємною частиною договору про надання послуг.

Інформація про перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, їх вартість, структуру тарифу, його зміну з обґрунтуванням її необхідності доводиться до відома споживачів у порядку, затвердженому Мінрегіоном.

Суб'єкти господарювання всіх форм власності (у тому числі, позивач) відповідно до Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, зобов'язані дотримуватися усіх компонентів зазначеного Порядку , а не тільки окремих його частин.

Враховуючи наведене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що за умови дотримання усіх компонентів (зокрема: доведення до відома споживачів інформації про перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, їх вартість, структуру тарифу, його зміну з обґрунтуванням її необхідності; наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг; розрахунку тарифів згідно з переліком послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, необхідним для забезпечення належного санітарно - гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій) Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, суб'єкт господарювання може констатувати, що розрахунок тарифів вчинено відповідно до законодавства, в іншому випадку - таке твердження є безпідставним.

За таких обставин, враховуючи те, що розрахунок тарифів здійснено не з дотриманням визначеного Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (відсутність періодичності та строків надання послуг; розрахунок тарифів згідно з переліком послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, необхідним для забезпечення належного санітарно - гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій (підтверджується наявними у матеріалах справи калькуляціями), посилання скаржника на дотримання зазначеного Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій не підтверджено належними та допустимими доказами.

Отже, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що поведінка ПАТ "Іскра" (формування тарифів) на товарних межах ринку - послуги з утримання гуртожитку - не є правомірною та не відповідає вимогам чинного законодавства.

Окрім того, в оскаржуваному рішенні ЛОТВ АМК України правомірно дійшло висновку, що включення витрат на ремонт гуртожитку до вартості послуг з утримання гуртожитку та прибудинкової території суперечить вимогам Примірного положення про гуртожитки, затв. Постановою Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1986 р. № 208, а саме: суперечить пунктам 23-24 цієї постанови, якими передбачено, що капітальний та поточний ремонт гуртожитків провадиться за рахунок підприємств, установ, організацій, у віданні яких перебувають ці гуртожитки. Порядок надання жилої площі у гуртожитках підприємств, установ, організацій, користування цими гуртожитками та їх утримання, встановлюється цим Примірним положенням.

Згідно із п. 20 Примірного положення про гуртожитки експлуатація гуртожитку здійснюється житлово-експлуатаційною організацією, а при її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією, у віданні якої перебуває гуртожиток, відповідно до єдиних правил і норм експлуатації та ремонту житлового фонду. Таким чином, законодавство передбачає можливість надання послуг в межах гуртожитку з його утримання та прибудинкової території не тільки власником такого гуртожитку, але й іншими суб'єктами господарювання.

Також, п.38 Примірного положення про гуртожитки передбачено, що плата за користування жилою площею в приміщеннях, що знаходяться в спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках, провадиться за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею і окремо плата за них не стягується. Тобто, Примірним положенням про гуртожитки передбачається, що мешканці гуртожитку сплачують плату за користування житловою площею та оплачують комунальні послуги. Вищенаведене Примірне положення про гуртожитки є чинним

Відповідно до ст.131 Житлового кодексу УРСР, порядок надання жилої площі в гуртожитках підприємств, установ, організацій, користування цими гуртожитками та їх утримання визначається Примірним положенням про гуртожитки, що затверджене постановою Ради Міністрів Української РСР № 208 від 03.06.1986 р.

З огляду на вищенаведене, судова колегія прийшла до висновку, що на споживачів не покладено обов'язку сплачувати кошти за капітальний ремонт гуртожитку, а покладено обов'язок здійснювати поточний ремонт приміщень, які перебувають у відособленому користуванні громадян (побілка стелі, побілка, фарбування або обклеювання шпалерами стін, фарбування радіаторів, віконних рам з внутрішнього боку, підвіконників, дверей та вбудованих шаф і антресолей, вставляння шибок, фарбування або покриття лаком підлог, ремонт електропроводки) за власні кошти.

Наведеним спростовується твердження скаржника, що плата за послуги з утримання гуртожитку та прибудинкових територій розраховується відповідно до Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затв. постановою КМУ №869 від 01.06.2011р. та без врахування норм Примірного положення про гуртожитки, затв. постановою Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1986р. №208.

Згідно ч.1 ст. 189 Господарського кодексу України ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування.

Відповідно до ст. 190 Господарського кодексу України вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни. Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб'єкта господарювання.

Згідно ч. 2 ст. 191 Господарського кодексу України державне регулювання цін здійснюється згідно із Законом України "Про ціни і ціноутворення".

Також, згідно з частиною 1 статті 13 Закону України "Про ціни і ціноутворення" (діяла до 03.08.2012 р.), державний контроль за цінами здійснюється при встановленні і застосуванні державних фіксованих та регульованих цін і тарифів. При цьому контролюється правомірність їх застосування та додержання вимог законодавства про захист економічної конкуренції.

Частина 1 статті 4 Закону України "Про ціни і ціноутворення" (діє з 03.08.2012 р.) передбачає, що державна цінова політика є складовою частиною державної економічної та соціальної політики і спрямована на забезпечення протидії зловживанню монопольним (домінуючим) становищем у сфері ціноутворення.

Посилання скаржника на норми Закону України "Про основні засади державного (нагляду) у сфері господарської діяльності" є безпідставними, оскільки, відповідно до частини 2 статті 2 даного його дія не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення заходів державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції.

Також, щодо посилань скаржника на постанову Кабінету Міністрів України № 1548 від 25.12.1996 р. та розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації № 1235/0/5-08 від 03.11.2008 р., слід звернути увагу на те, що, відповідно до норми пункту 12 додатку до Постанови Кабінету Міністрів України № 1548 від 25.12.1996 р., згідно якого обласні державні адміністрації регулюють (встановлюють) граничний розмір плати за проживання в гуртожитках (крім студентських гуртожитків) громадян України, осіб без громадянства та іноземців, які займають приміщення, що знаходяться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних відносинах, слід зазначити, що обласні державні адміністрації уповноважені встановлювати, виключно, максимальні граничні межі розміру плати за проживання у гуртожитках, не перевищення яких не свідчить про законність дій суб'єкта господарювання при визначенні розміру такої плати.

Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України "Про захист економічної конкуренції" суб'єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо:

на цьому ринку у нього немає жодного конкурента;

не зазнає значної конкуренції внаслідок обмеженості можливостей доступу інших суб'єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, наявності бар'єрів для доступу на ринок інших суб'єктів господарювання, наявності пільг чи інших обставин.

Пунктом п. 1.2 Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб»єктів господарювання на ринку, затв. розпорядженням АМК України від 05.03.2002р. №49-р, передбачено, що дана Методика встановлює порядок визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку і призначена для аналізу діяльності суб'єктів господарювання, груп суб'єктів господарювання та споживачів з виробництва, реалізації, придбання товарів, надання послуг, виконання робіт на загальнодержавних та регіональних ринках.

Згідно пункту 1.3. Методики у цій Методиці нижчезазначені терміни висловлюються в такому значенні:

- територіальні (географічні) межі ринку - територія зі сферою взаємовідносин купівлі-продажу товару (групи товарів), в межах якої за звичайних умов споживач може легко задовольнити свій попит на певний товар і яка може бути, як. правило, територією держави, області, району, міста тощо або їхніми чистинами.

Згідно пункту 2.2 Методики етапи визначення монопольного (домінуючого) становища, суб'єктів господарювання, їх кількість та послідовність проведення, передбачені пунктом 2.1 Методики, можуть змінюватися залежно від фактичних обставин, зокрема особливостей товару, структури ринку, обсягів наявної інформації щодо ринку тощо".

Розпорядженням відповідача від 27.06.2012 р. № 93Р, згідно якого було розпочато розгляд справи № 1-02-135/2012 та за наслідками чого прийнято оскаржуване рішення, було визначено територіальні межі ринку - гуртожиток по вул. Білоцерківській, 10 у м. Львові.

Відповідно до змісту п. 1.3 Методики ринок товару (товарний ринок) - сфера обороту товару (взаємозамінних товарів), на який протягом певного часу і в межах певної території є попит і пропозиція:

попит - певна кількість товару, яку споживачі готові або/та в змозі купити за певну ціну у межах певної території протягом певного періоду;

пропозиція - певна кількість товару, яку суб'єкт господарювання виробляє (або може виробити) і пропонує (або може пропонувати) для реалізації на ринку, чи реалізує (або може реалізувати) на ринку за запропонованою ціною у межах певної території протягом певного періоду.

Стосовно визначення товарних меж ринку, розпорядженням відповідача від 27.06.2012 р. № 93Р, згідно з яким було розпочато розгляд справи № 1-02-135/2012, на підставі п. 1.3. Методики визначено товарні межі ринку - надання послуг з утримання гуртожитку по вул. Білоцерківській, 10 у м. Львові та прибудинкової території.

Відповідно до пункту 7.1 Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку часові межі ринку визначаються як проміжок часу (як правило - рік), протягом якого відповідна сукупність товарно - грошових відносин між продавцями (постачальниками, виробниками) і споживачами утворює ринок товару із сталою структурою.

У межах повноважень, що визначені пунктом 11 частини 1 і частини 4 статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", у рішенні № 101 визначено становище підприємства щодо:

товарних меж ринку: послуг з утримання гуртожитку та прибудинкової території;

споживачів товару: громадяни, які проживають у гуртожитку по вул. Білоцерківській, 10 у м. Львові;

територіальних (географічних) меж ринку: межі зони обслуговування Підприємством гуртожитку по вул. Білоцерківській, 10 у м. Львові;

часових меж ринку: 2012 р. - поточний період 2013 р.;

розрахунку частки підприємства на ринку: частка підприємства (у межах зони обслуговування гуртожитку по вул. Білоцерківській, 10 у м. Львові) на ринку послуг з утримання гуртожитку та прибудинкової території становить 100 %;

становища підприємства на ринку: підприємство займає монопольне (домінуюче) становище на ринку послуг з утримання гуртожитку та прибудинкової території по вул. Білоцерківська, 10 у м. Львові у 2012 р. - поточному періоді 2013 р.

Окрім того, зазначеним рішенням від 30.05.2013 року N 101 відповідач визнав позивача монополістом на ринку послуг згідно Порядку визнання монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що при встановленні позивачем цін (тарифів) на послуги з утримання гуртожитку та прибудинкової території по вул. Білоцерківській, 10 відсутня ознака економічної конкуренції (змагальності), зокрема відсутня можливість змагання позивача з іншими суб'єктами господарювання у визначенні умов надання послуг з утримання гуртожитку, визначення цін (тарифів) на них, оскільки, позивач є власником та балансоутримувачем гуртожитку по вул. Білоцерківська, 10 у м. Львові.

Отже, за вищевказаних обставин матеріалами справи підтверджується належне встановлення відповідачем, відповідно п. 2.1.11 Методики монопольного (домінуючого) становища позивача, а суб'єктом правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 13 Закону "Про захист економічної конкуренції", може бути суб'єкт, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку. Рішення Адміністративної колегії Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 101 від 30.05.2013 р. щодо визначення монопольного (домінуючого) становища позивача на ринку послуг з утримання гуртожитку та прибудинкової території по вул. Білоцерківська, 10 у м. Львові прийняте у межах повноважень органів Антимонопольного комітету України.

Окрім того, відповідно до підпункту 15.4 пункту 15 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 15 «Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства» за змістом приписів статті 12 Закону України "Про захист економічної конкуренції", суб'єкт господарювання, який заперечує проти зайняття ним монопольного (домінуючого) становища на ринку товару, має довести, що він зазнає значної конкуренції. Таких доказів скаржником не подано.

В матеріалах справи знаходиться висновок Львівського науково - дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 04.08.2014 р. № 4205, якому судом першої інстанції у відповідності до ст.ст.42, 43 ГПК України, надано належну оцінку..

Відповідно до ч.1 ст. 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Згідно із ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб'єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, зокрема, визнається:

1) встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку;

2) застосування різних цін чи різних інших умов до рівнозначних угод з суб'єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об'єктивно виправданих на те причин;

3) обумовлення укладання угод прийняттям суб'єктом господарювання додаткових зобов'язань, які за своєю природою або згідно з торговими та іншими чесними звичаями у підприємницькій діяльності не стосуються предмета договору;

4) обмеження виробництва, ринків або технічного розвитку, що завдало чи може завдати шкоди іншим суб'єктам господарювання, покупцям, продавцям;

5) часткова або повна відмова від придбання або реалізації товару за відсутності альтернативних джерел реалізації чи придбання;

6) суттєве обмеження конкурентоспроможності інших суб'єктів господарювання на ринку без об'єктивно виправданих на те причин;

7) створення перешкод доступу на ринок (виходу з ринку) чи усунення з ринку продавців, покупців, інших суб'єктів господарювання.

Зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" порушенням законодавства про захист економічної конкуренції визначено серед іншого зловживання монопольним становищем на ринку.

Судова колегія зазначає, що відповідно до п. 14,17 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 №15 "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства" для кваліфікації дій суб'єктів господарювання як зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку не є обов'язковим з'ясування настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків. Достатнім є встановлення самого факту вчинення дій, визначених законом як зловживання монопольним (домінуючим) становищем (ч.2 ст. 13 ЗУ "Про захист економічної конкуренції").

Стаття 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" не містить положень стосовно мінімальної кількості фактів (подій), яка вважалася б достатньою для кваліфікації дій суб'єктів господарювання за ознаками зловживання монопольним (домінуючим) становищем. Отже, в принципі й одноразове відповідне порушення, належним чином встановлене й доведене, може бути підставою для здійснення такої кваліфікації.

З огляду на викладене, рішення адміністративної колегії Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 101 від 30.05.2013 р. щодо визнання вчинення позивачем порушень законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу за вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції прийняте у межах повноважень органів Антимонопольного комітету України, висновки ЛОТВ АМК України відповідають вимогам законодавства.

Згідно із ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржниками не подано суду достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували вимоги, заявлені в апеляційній скарзі, оскільки доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі не спростовують встановлених фактів викладених у оскаржуваному рішенні відповідача та не доводять, що судом прийнято рішення в результаті неправильної оцінки обставин справи, неврахування раду фактів, що мають істотне значення для справи.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає рішення місцевого господарського суду таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для задоволення вимог апеляційних скарг та скасування оскаржуваного рішення не вбачає.

Відповідно до ст.49 ГПК України судові витрати слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суди ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2015 р. у справі № 914/3026/13 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду Львівської області.

4. Зобов»язати Львівське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України направити третім особам, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача, копії даної постанови. Докази направити суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 29.04.2015р..

Головуючий суддя Галушко Н.А.

Суддя Данко Л.С.

Суддя Орищин Г.В.