РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2015Справа №910/1856/15-г
Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши матеріали справи

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "СП Агроекс"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс - Агроцентр"
провизнання недійсним договору
Представники:
від позивача: Протасов С.В. - представник за довіреністю від 22.01.2015
від відповідача: Воєвода В.О. - представник за довіреністю від 25.04.2014

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

30.01.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "СП Агроекс" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс - Агроцентр" про визнання недійсним договору поставки № 3/1-110313/н від 11.02.2013.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем введено позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення для цілей укладеного між сторонами договору поставки №3/1-110313/н від 11.03.2013, а саме - країни походження товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2015 порушено провадження у справі № 910/1856/15-г, розгляд справи призначений на 19.02.2015.

16.02.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

18.02.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог.

19.02.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2015 розгляд справи відкладено на 16.03.2015, у зв'язку із задоволенням клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та неподання останнім витребуваних доказів.

16.03.2015 до відділу діловодства Господарського суду від позивача надійшла заява про зміну підстав позову, яка задоволена судом, та клопотання про витребування доказів по справі, у задоволенні якого судом відмовлено.

У відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, для дослідження та оцінки доказів по справі у судовому засіданні 16.03.2015 оголошено перерву до 30.03.2015.

30.03.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про продовження строку розгляду справи.

У судове засідання 30.03.2015 з'явились представники сторін. Представник позивача підтримав, подане через відділ діловодства суду, клопотання про продовження строку розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2015 продовжено строк розгляду спору, для дослідження та оцінки доказів по справі у судовому засіданні 30.03.2015 оголошено перерву до 16.04.2015.

16.04.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

В судове засідання 16.04.2015 з'явились представники сторін та надали пояснення по суті спору.

В судовому засіданні 16.04.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши надані докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

11.03.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервіс - Агроцентр" (постачальник за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СП Агроекс" (покупець за договором) укладено договір поставки №3/1-110313/н, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити у зумовлений строк покупцеві товар (продукцію для сільгоспвиробництва), а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму (п. 1.1. договору).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 4 статті 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб'єктами господарювання товарів не господарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Як встановлено судом, на виконання умов укладеного договору поставки товару №3/1-110313/н від 11.03.2103 відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято товар, що підтверджується наступними підписаними видатковими накладними:

№ 558 від 27.03.2013 на суму 449 466 грн 50 коп.;

№ 682 від 09.04.2013 на суму 847 565 грн 40 коп.;

№ 756 від 11.04.2013 на суму 1 213 760 грн 00 коп.,

належним чином засвідчені копії яких наявні в матеріалах справи.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору поставки №3/1-110313/н недійсним, як на підставу позову (з урахуванням заяви про зміну підстав позову), посилається на ненадання відповідачем при поставці партій товару за вказаними накладними відповідних сертифікатів якості із зазначенням країни-виробника продукції.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Стосовно посилань позивача на ненадання відповідачем при поставці партій товару за вказаними накладними відповідних сертифікатів якості із зазначенням країни-виробника продукції, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 180 Господарського кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Договором поставки №3/1-110313/н від 11.03.2013 передбачено, що товар за якістю повинен відповідати вимогам законодавства України та специфікації. Якість поставленого товару повинна відповідати даним, вказаним в документації, що додається до товару (сертифікат на насіння України) і обумовленим договором. Постачальник несе відповідальність за якість товару, кількість та асортимент і належну країну походження (п. 3.1. договору).

В матеріалах справи наявні належним чином завірені копії сертифікатів на насіння України, надані відповідачем. Посилання позивача на те, що вказані сертифікати відповідачем при здійсненні поставки партій товару не передавались, судом до уваги не беруться, оскільки такий обов'язок договором на відповідача прямо не покладався, а доказів звернення позивача до відповідача із зазначеною вимогою позивачем суду не надано.

Судом враховано рекомендації, викладені в п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», а саме - вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що правові підстави для визнання недійсним договору №3/1-110313/н від 11.03.2013 відсутні.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "СП Агроекс" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 22.04.2015

Суддя Н.Б. Плотницька