ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2015 р. Справа №905/1998/14-908/4363/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Кузнєцовій І.В.,

за участю представників:

позивача - Загнітко Я.А., за довіреністю №31-03/237-Д від 31.03.2015 року;

відповідача - Лисак Т.Г., за довіреністю №ББУ/ОДО93/ББ/14 від 10.12.2014 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська», м.Білозерське, Донецька область, (вх.№995З/1-40) на рішення господарського суду Запорізької області від 25.12.2014 року по справі №905/1998/14-908/4363/14,

за позовом Державного підприємства «Вугілля України», м.Київ,

до Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська», м.Білозерське, Донецька область,

про стягнення 15142,32 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 25.12.2014 року по справі №905/1998/14-908/4363/14 (суддя Дроздова С.С.) позовні вимоги Державного підприємства «Вугілля України» до Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська» задоволено.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська» на користь Державного підприємства «Вугілля України» 15142,32 грн. збитків у порядку регресу, 1827,00 грн. судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 25.12.2014 року по справі №905/1998/14-908/4363/14 та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції невірно застосована норма матеріального права, а саме ст. 599 Цивільного кодексу України, оскільки ніякого виконання зобов'язання не було, а мало місце припинення зобов'язання способом передбаченим ст. 601 Цивільного кодексу України.

При цьому, як зазначає скаржник, перебіг позовної давності повинен розпочинатись від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня основного зобов'язання. Тобто, з листопада 2009 року - з дати коли були переадресовані на залізничну станцію попереднього відвантаження (залізнична станція Новогродівка Донецької залізниці). Отже, з листопада 2009 року сплив трирічний строк позовної давності.

Крім того, апелянт вказує, що судом першої інстанції була застосована цивільно-правова відповідальність без додержання обов'язкового складу правопорушення, а саме, матеріалами справи не доведено ані протиправна поведінка відповідача, ані його вина, ані причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками позивача.

Також, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що при визнанні протиправної поведінки відповідача, місцевий господарський суд з порушенням ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, неправомірно посилається на рішення суду по справі №1/434, як на таке, що встановлює преюдиційний факт протиправної поведінки відповідача з поставки неякісного вугілля.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.02.2015 року з урахуванням ухвали суду від 04.03.2015 року апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

11.03.2015 року представник позивача надав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№3952), в якому зазначив, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріали справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою суду від 01.04.2015 року для забезпечення повного, всебічного та об'єктивного розгляду апеляційної скарги, з метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі, відкладено розгляд справи на іншу дату.

У судовому засіданні 22.04.2015 року представник апелянта підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та просив її задовольнити.

Представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у його відзиві.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

05.02.2009 року між Державним підприємством «Вугілля України» (покупець, позивач у справі) та Товариством з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська» (постачальник, відповідач у справі) укладено договір поставки №26-09/2-ЕН.

Відповідно до п. 1.1 вищевказаного договору постачальник постачає покупцю вугільну продукцію (далі вугілля) в асортименті, по реквізитах та за якісними характеристиками, приведеними в цьому договорі.

Згідно п. 1.2 договору покупець приймає вугілля, оплачує його вартість на умовах, встановлених цим договором.

Загальна сума даного договору орієнтовано становить 531216000,00 грн. з ПДВ.

Відповідно до пункту 3.1.1 договору постачальник зобов'язаний поставити покупцю вугільну продукцію в асортименті, по реквізитах та з якісними характеристиками, приведеними в цьому договорі.

Згідно п. 1.4 договору постачальник гарантує, що вугілля, яке постачається за договором, знаходиться у його власності.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що вугілля постачається рівномірно добовими обсягами протягом періоду поставки залізничним транспортом у відкритих напіввагонах вантажною швидкістю на умовах DDP (залізнична станція призначення) згідно з Міжнародними правилами тлумачення торгівельних термінів «Інкотермс» в редакції 2000 року з урахуванням особливостей, передбачених цим договором, та за реквізитами покупця, вказаних в додатках до договору.

Відповідно до п. 4.2 договору, вантажовідправники, ТЕС - вантажоотримувачі, залізничні станції відвантаження та призначення, кількість, марки, базова якість, терміни поставки, максимальний добовий обсяг відвантаження вугілля на кожну ТЕС, ціна та вартість вугілля визначаються в додатках до договору.

Згідно п. 5.1 договору, приймання вугілля по кількості та якості здійснюється у відповідності з вимогами Інструкцій держарбітражу при раді Міністрів СРСР від 15.06.1965р.№ П6; та від 25.04.1966р. №П7 з подальшими змінами та доповненнями, положеннями про поставку продукції виробничо-технічного призначення, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 25.07.1988р. №888. ДСТУ 4096-2002 «Вугілля буре, кам'яне, антрацит, горючі сланці та вугільні брикети. Методи відбору та підготовки проб для лабораторних випробувань», та/або іншими нормативними актами України, ГДК, прийнятими щодо цих питань на заміну або доповнення вищевказаних в частині, що не суперечить даному договору.

У пункті 4.1 договору погоджено, що якість вугілля, яке поставляється за цим договором повинна відповідати умовам цього договору.

Відповідно до п.п. 5.5, 5.6 договору якість вугілля в партії для розрахунків по поставках визначається на підставі даних, зазначених у посвідченні якості, складеному на партію та результатів приймання у вантажоотримувача. Покупець перевіряє якість вугілля у партіях та приймає вугілля за якістю таким чином:

- якщо різниця між показниками Ad, Wrt посвідчення якості та результатами хімлабораторії вантажоотримувача менша або дорівнює встановленій допустимій похибці випробування згідно з ДСТУ 4096-2002 - за показниками посвідчення про якість;

- якщо різниця між показниками Ad, Wrt посвідчення якості та результатами хімлабораторії вантажоотримувача більша за встановлену допустиму похибку випробування згідно з ДСТУ 4096-2002, вантажоотримувач протягом 24 годин з моменту отримання результатів направляє Вантажовідправнику вугілля телеграму про виклик його представників для проведення спільного опробування такого вугілля, результати якого сторонами приймаються беззаперечно (без врахування похибки випробування).

З метою виконання умов договору, відповідач у листопаді 2011 року відвантажив на адресу Ладижинської ТЕС вугілля номер партії 546 в трьох на піввагонах №№ 63497325, 66841578, 65313611, загальною вагою 280 тонн за залізничною накладною №51903605.

Пунктом 7.1 договору, сторони встановили якісні показники на вугілля, що поставляється за умовами договору.

Так, після проведення, спільно із вповноваженими представниками контрольного випробування, поставлена партія вугілля виявилась браком за показниками виходу летких речовин на сухий стан палива - 27,7% при мінімальному - 38% згідно договору (показник золи склав 21,9%, показник вологи 10,9%).

Після отримання результатів контрольного опробування Ладижинська ТЕС, дотримуючись п. 8.6.1 договору, направила телеграми: №17-5620 від 06.11.2009 року, ЦЗФ «Селидівська»; №17-5617 від 06.11.2009 року - ТДВ «Шахта Білозерська»; №17-5618 від 06.11.2009 року - ДП «Вугілля України»; №17-5620 від 06.11.2009 року - ТОВ «Енергоімпекс», про відмову від приймання вугілля та звернулась з проханням терміново, з дотриманням п. 8.6.2 договору, надати згоду на переадресування напіввагонів на залізничну станцію попереднього відвантаження (залізнична станція Новогродівка Донецької залізниці), але згоди не отримала.

09.11.2009 року Ладижинська ТЕС отримала копію телеграми від залізничної ст. Ладижин про відмову ЦЗФ «Селидівська» на переадресування напіввагонів. Враховуючи те, що вугілля з такими якісними характеристиками не відповідає нормам проектного палива, що спалюється на ТЕС (вихід летких має бути в межах 38-46% згідно умов договору № 26-09/2-ЕН від 05.02.2009 року), ТЕС звернулась з проханням до зал. ст. Ладижин про надання дозволу на переадресування вугілля, як бракованого, в зворотньому напрямку.

Незважаючи на звернення з боку Ладижинської ТЕС до вантажовідправника з проханням дати згоду із залізничної станції відвантаження на отримання бракованого вугілля у зворотньому напрямку, від останніх такої згоди не було надано. Без такої згоди Ладижинська ТЕС не отримала від Одеської залізниці дозволу на переадресування та відповідно не в змозі була переадресувати напіввагони бракованої партії вугілля, оскільки згідно п. 4 Правил переадресування вантажів (ст.ст. 44, 45 Статуту залізниць України) «у разі переадресування вантажів на адресу господарських товариств, приватних фірм та осіб разом з заявою необхідно надати підтвердження (телеграму або лист) начальника станції призначення про можливість нового одержувача прийняти вантаж».

Про поставку на Ладижинську ТЕС залізничних вагонів із вугіллям неналежної якості вантажовідправник та постачальник були повідомлені вантажоотримувачем телеграмами, що також було попередженням про повернення вантажу.

Враховуючи неможливість ще більш тривалий час затримувати не розвантаженими вагони бракованої партії вугілля на під'їзній колії ТЕС, вимоги з боку залізниці щодо вивільнення рухомого складу, відсутність належних дій з боку вантажовідправника, браковану партію вугілля №546 було вивантажено на окремий майданчик.

Одеською залізницею було знято кошти в сумі 15142,32 грн. враховуючи ПДВ з особистого рахунку Ладижанської ТЕС за простій трьох напіввагонів.

Таким чином, як зазначає позивач, вантажоотримувачу було завдано збитки у розмірі 15142,32 грн. з урахуванням ПДВ - плата за користування вагонами №№ 63497325, 66841578, 65313611, що підтверджується відомістю №18110659 плати за користування вагонами, у зв'язку із поставкою вугілля з невідповідністю умовам договору якісних характеристик. За час простою вагонів в очікуванні представників вантажовідправника, вантажоотримувач поніс збитки на загальну суму 15142,32 грн. з урахуванням ПДВ.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язок.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 901 Цивільного кодексу України встановлює, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Між сторонами по даній справі склалися господарські відносини, що породили взаємні обов'язки.

Так, ДП «Вугілля України» понесло збитки у сумі 15142,32 грн. з урахуванням ПДВ оскільки: підписавши договір поставки з ТДВ «Шахта Білозерська» (де вантажоотримувачем є Ладижинська ТЕС ВАТ «Західенерго») уклало договір №02-09/1-ЕН від 17.02.2009 року з аналогічними умовами з ВАТ «Західенерго» (де постачальником є «ТДВ «Шахта Білозерська»).

У свою чергу, ПАТ «Західенерго», як вантажоотримувач спірного вугілля, звернулося до господарського суду м.Києва про стягнення з ДП «Вугілля України» збитків за поставку вугілля неналежної якості у розмірі 15142,32 грн. (справа №1/434).

Рішенням у справі №1/434 від 20.12.2010 року господарським судом м.Києва позовні вимоги ВАТ «Західенерго» задоволено повністю та стягнуто з ДП «Вугілля України» суму збитків у розмірі 15142,32 грн., 151,50 грн. - державного мита, 236 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

На виконання рішення суду, згідно п. 3 ст. 203 Господарського суду України було складено та підписано 01.12.2011 року за №2797/10 заяву про припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних вимог на суму 15529,82 грн., згідно п. 4 абз. 1 якої, «зобов'язання ДП «Вугілля України» по виконанню грошового зобов'язання перед ПАТ «Західенерго» на суму у розмірі 15529,82 грн. (п. 1 заяви) припиняється зарахуванням зустрічних вимог повністю.» Доказом прийняття даної заяви управненою стороною та виконання ДП «Вугілля України» рішення №1/434 від 20.12.2010 року господарського суду м.Києва є акт звірки взаємних розрахунків станом на 01.01.2012 року між ДП «Вугілля України» та ПАТ «Західенерго», яким останнє зарахувало заяву ДП «Вугілля України» №2797/10 від 01.12.2011 року на загальну суму 15529,82 грн. до якої ввійшла сума в розмірі 15142,32 грн. за рішенням господарського суду м. Києва №1/434 від 20.12.2010 року.

Згідно п. 8.3 договору №26-09/2-ЕН від 05.02.2009 року, у випадку прийняття вугілля якісні показники якого не відповідають умовам договору, а також п. 3.1.2 та п. 3.1.3 договору, постачальник відшкодовує затрати покупця та вантажоотримувача по оплаті користування вагонами, витрат на подачу - прибирання вагонів, маневрових робіт та ін.

Відповідно до п. 8.13 договору №26-09/2-ЕН від 05.02.2009 року «за позовними вимогами ТЕС вантажоотримувачів до покупця (позивача у справі) стосовно поставки неякісного вугілля, або вугілля якість якого відрізняється від супровідних документів, постачальник та його вантажовідправник несе з покупцем солідарну відповідальність за такими вимогами, згідно ст. 678 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 224 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусила зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Згідно ч. 2 ст. 224 та ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Так, відшкодування збитків є видом відповідальності за правопорушення при здійсненні господарської діяльності. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Як і будь-яка інша юридична відповідальність, господарсько-правова відповідальність ґрунтується на певних правових підставах. Це нормативні підстави, тобто сукупність норм права про відповідальність суб'єктів господарських відносин. Значення має правосуб'єктність правопорушника, тобто сторонами правовідносин щодо застосування відповідальності у спорі, що розглядається у рамках господарського процесу, можуть бути підприємства, установи, організації тощо. Ще одна підстава - це протиправні дії або бездіяльність особи (осіб), що порушують права і законні інтереси потерпілої особи. Зазначена підстава складається з чотирьох елементів, які називаються умовами господарсько-правової відповідальності. До них відносяться: наявність факту порушення, тобто порушення норми закону, внаслідок чого завдаються збитки або інша майнова шкода правам та інтересам потерпілого (позивача у справі); протиправність поведінки правопорушника; причинний зв'язок між протиправною поведінкою порушника і завданими потерпілому збитками; вина правопорушника.

Умови відшкодування збитків передбачені статтею 226 Господарського кодексу України, із якої також слідує, що головною умовою відшкодування збитків є господарське правопорушення, яке вчинив учасник господарських відносин.

На кредитора покладений обов'язок доведення факту невиконання або неналежного виконання зобов'язання, прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язанням і завданими збитками і їх розмір, на боржника - відсутність вини (ст. 614, 623 Цивільного кодексу України).

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв'язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками.

Встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Згідно з нормами ст. 614 Цивільного кодексу України відповідальність за порушення зобов'язань покладається на особу при наявності вини (умислу або необережності).

Притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише при наявності передбачених законом умов. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який є підставою цивільно-правової відповідальності. Склад цивільного правопорушення, визначений законом для настання відповідальності у формі відшкодування збитків, утворюють наступні елементи: суб'єкт, об'єкт, об'єктивна та суб'єктивна сторони. Суб'єктом є боржник; об'єктом - правовідносини по зобов'язаннях; об'єктивною стороною - наявність збитків у майновій сфері кредитора, протиправна поведінка у вигляді невиконання або неналежного виконання боржником свого зобов'язання, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками; суб'єктивну сторону цивільного правопорушення складає вина, яка представляє собою психічне відношення особи до своєї протиправної поведінки і її наслідків.

При цьому, саме на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, предметом позову по даній справі є вимога позивача про відшкодування збитків у розмірі 15142,32 грн. у порядку регресу, завданих неналежним виконанням Товариством з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська» зобов'язань.

Як вже було встановлено вище, поставлена партія вугілля виявилась браком за показниками виходу легких речовин на сухий стан палива - 27,7% при мінімальному - 38% згідно договору (показник золи склав 21,9%, показник вологи 10,9%).

Заподіяння збитків позивачу в порядку регресу, в результаті вище зазначених дій відповідача полягає в тому, що внаслідок поставки вугілля з невідповідністю якісних характеристик позивач поніс витрати по відшкодуванню збитків ПАТ «Західенерго».

Про наявність причинного зв'язку між протиправною дією відповідача та збитками позивача свідчить факт порушення відповідачем договірного зобов'язання п. 1.1. договору, п. 3.1.1 договору щодо поставки вугілля належної якості, що призвело до заподіяння збитків позивачу у вигляді понесених витрат.

Щодо вини, то у відповідності до Роз'яснення, затвердженого постановою Вищого арбітражного суду України від 14.07.1994 №2 у новій редакції від 29.12.2007 року, затвердженій Вищим господарським судом України, то у пункті 6 якого зазначається, що у випадках порушення зобов'язання за договором цивільне законодавство (статті 614 та 1166 Цивільного кодексу України) передбачає презумпцію вини правопорушника.

Таким чином, позивач не повинен доказувати наявності вини відповідача у заподіянні шкоди. Натомість, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, відповідачем всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не обґрунтовано та не надано належних і допустимих доказів у підтвердження відсутності вини та доказів вжиття всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Щодо неможливості застосування строку позовної давності на якій наполягає відповідач, то суд першої інстанції вірно встановив неможливість її застосування, оскільки позивач звернувся з позовною заявою по даній справі в її межах.

Статті 256-257 Цивільного кодексу України передбачають, що позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Так, відповідно до статті 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

Позивач звернувся до відповідача на виконання ст. 228 Господарського кодексу України з вимогою про відшкодування збитків (грошових коштів) за порушення договірних зобов'язань у порядку регресу, а згідно ч. 6 ст. 261 Цивільного кодексу України стосовно регресних зобов'язань, тобто зобов'язань по відшкодуванню грошових коштів або інших майнових цінностей, сплачених кредитором (ДП «Вугілля України») третій особі (ПАТ «Західенерго») з вини боржника (ТДВ «Шахта «Білозерська» за порушення останнім умов договору поставки № 26-09/2-ЕН від 05.02.2009 року), початок перебігу строку позовної давності за регресними вимогами починається з дня виконання основного зобов'язання.

Виконанням - є сплата позивачем збитків ПАТ «Західенерго» згідно рішення по справі №1/434, яке відбулось за заявою про припинення зобов'язань у грудні 2011 року, тому і перебіг позовної давності починається від 01.12.2011 року згідно заяви про припинення зобов'язань. Право зворотної вимоги до винної особи виникає з моменту відшкодування збитків і з цього часу починається перебіг строку позовної давності. Регресна вимога у порядку ст. 228 Господарського кодексу України, може бути пред'явлена протягом трьох років з дня виконання зобов'язання про відшкодування - збитків.

Отже, враховуючи позовні вимоги (підстави та предмет позову), ДП «Вугілля України» звернулося до суду в межах строків позовної давності.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи апелянта, щодо відсутності виконання зобов'язання.

Так, в матеріалах справи наявна заява про припинення зобов'язань шляхом зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 01.12.2011 року №2797, яка підписана односторонньо ДП «Вугілля України».

У п.п. 1 п. 4 даної заяви зазначено, що «зобов'язання ДП «Вугілля України» по виконанню грошового зобов'язання перед ПАТ «Західенерго» на суму у розмірі 15529,82 грн. припиняється зарахуванням зустрічних вимог повністю».

Згідно з ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. Аналогічні правила містить і стаття 601 Цивільного кодексу України.

Отже, заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 ГК України, статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом. В даному випадку заява про зарахування однорідних зустрічних вимог від 01.12.2011 року відповідає нормам діючого законодавства і не оскаржувалася ПАТ «Західенерго».

При цьому, у відповідності до норм чинного законодавства України ПАТ «Західенерго» зменшило заборгованість ДП «Вугілля України» на суму 15529,82 грн. за договором N02-10/1-ЕН від 01.02.2010 року та відобразило в бухгалтерському обліку цю суму як зменшення своєї заборгованості за договором №02-10/1-ЕН від 01.02.2010 року (акт звірки взаємних розрахунків станом на 01.01.2012 року).

Виконання судових рішень, згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», здійснюється на підставах та у спосіб, визначених цим законом та іншими законами та нормативно-правовими актами. Зазначений закон не містить заборони щодо можливості виконання судового рішення шляхом проведення зарахування зустрічних вимог. Добровільне виконання може здійснюватись у будь-який передбачений чинним законодавством спосіб, або у спосіб, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Стаття 602 Цивільного кодексу України, якою передбачені випадки недопустимості зарахування зустрічних вимог, також не містить обмежень щодо зарахування на стадії виконання судових рішень шляхом застосування ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України.

Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог свідчить про виконання зобов'язання.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що при визнанні протиправної поведінки відповідача, місцевий господарський суд порушив норми ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, а саме неправомірно посилався на рішення суду по справі №1/434, як на таке, що встановлює преюдиційний факт протиправної поведінки відповідача з поставки неякісного вугілля.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже сам факт поставки вугільної продукції неналежної якості встановлений рішенням господарського суду м.Києва під час розгляду справи №1/434 і не доводиться знову при вирішенні спору по даній справі, оскільки в дані справі бере участь ДП «Вугілля України» з якого відшкодовано збитки саме за обставин поставки вугільної продукції неналежної якості.

Таким чином, спір по справі, що розглядається має похідний характер від спору по справі №1/434. Місцевий господарський суд, приймаючи рішення по даній справі, правомірно посилається на рішення господарського суду м.Києва №1/434 від 17.05.2011 року і розглядає дане рішення лише в якості певного письмового доказу з уже встановленим законним нарахуванням сум спричинених збитків за уже встановленим фактом поставки вугільної продукції неналежної якості.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Запорізької області від 25.12.2014 року по справі №905/1998/14-908/4363/14 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що приймаючи апеляційну скаргу до провадження, колегія суддів вказувала про її подання з порушенням вимог ч. 3 ст. 94 Господарського процесуального кодексу України, а саме: до скарги не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі, відповідно до Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ст. 1 Закону України судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат.

Стаття 4 Закону України «Про судовий збір» визначає розмір ставок судового збору, а саме, судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Так, за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 50 відсотків, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, а у разі подання позовної заяви майнового характеру - 50 відсотків ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги Товариство з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська» оскаржує рішення суду першої інстанції у повному обсязі, який має спір майнового характеру.

Тобто, звертаючись до суду апеляційної інстанції про перегляд рішення суду у повному обсязі, належним порядком і розміром сплатити судового збору є сплата за ставкою судового збору як за майновий спір у мінімальному співвідношенні виходячи з розміру оскаржуваної суми (913,50 грн.).

Товариство з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська», звертаючись до суду з апеляційною скаргою, надало квитанцію про сплату судового збору №200537 від 13.01.2015 року в розмірі 609,00 грн., тобто не у відповідному розмірі, а саме за ставкою судового збору у випадку оскарження рішення немайнового характеру.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду ухвалою суду від 12.02.2015 року та від 01.04.2015 року зобов'язувала апелянта надати до суду належні та допустимі докази сплати судового збору по справі у встановленому порядку і розмірі, відповідно до Закону України «Про судовий збір».

Однак, апелянт вимог ухвал суду не виконав, а надав тільки ще один екземпляр платіжного доручення №200537 від 13.01.2015 року про сплату судового збору в розмірі 609,00 грн., що не є належним розміром судового збору по даній справі.

Оскільки, станом на момент вирішення по суті апеляційної скарги, апелянтом судовий збір у належному розмірі не сплачено, колегія суддів дійшла висновку про необхідність до стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська» на користь державного бюджету України недоплаченої суми судового збору за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 25.12.2014 року по справі №905/1998/14-908/4363/14 залишити без змін.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта Білозерська» (85013, Донецька область, Добропільський район, м.Білозерське, вул. Строїтельна, 17, ідент. код. 36028628) на користь державного бюджету України (отримувач коштів - УДКСУ у Дзержинському районі м.Харкова Харківської області, код 37999654, МФО 851011, рахунок отримувача - 2003, код класифікації доходів бюджету - 22030001 «Судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050)») 304,50 грн. (триста чотири грн. 50 коп.) судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Запорізької області видати відповідний наказ.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.