ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2015 р. Справа № 923/458/15

Господарський суд Херсонської області у складі судді Литвинової В.В. при секретарі Короткій Ю.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Херсонобленерго", м.Херсон

до: Приватно-орендного підприємства "Чонгар", с.Чонгар Херсонської області

про зобов'язання вчинити дії

за участю представників сторін:

від позивача - Ювченко Т.І. дов. № 07/0004-15 від 26.12.2014 р.

від відповідача - Неліна В.Я., представник за довіреністю від 10.04.2015р.

Публічне акціонерне товариство "Енергопостачальна компанія "Херсонобленерго" (позивач) звернулося до господарського суду Херсонської області з позовною заявою до Приватно-орендного підприємства "Чонгар" (відповідач), в якій просить зобов'язати відповідача повернути 150000 кг пшениці.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення ст.ст. 526, 612, 936, 938, 942, 949, 953 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 193, 294 Господарського кодексу України, порушенням відповідачем договірних зобов'язань.

Представник позивача підтримує позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому вважає, що позовні вимоги не підтверджуються доказами, а тому задоволенню не підлягають. А також просить суд при розгляді спору застосувати строк позовної давності.

Дослідивши надані докази, заслухавши пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, суд

в с т а н о в и в:

ПАТ "ЕК "Херсонобленерго" 13.01.2015 року звернулось до відповідача з вимогою №07/08-00006 про повернення майна, в якій позивач просить повернути передані на зберігання 150000 кг пшениці протягом 7 днів з моменту отримання вимоги. Відповідно до повідомлення про вручення відповідач отримав вимогу про повернення зерна 15.01.2015 року. (а.с. 20).

Факт передачі пшениці на зберігання позивач підтверджує підписаним двостороннім Актом звірки від 31.12.2004 року та довідкою (а.с. 21-22).

На момент звернення позивача з позовною заявою до суду вимога про повернення пшениці відповідачем не виконана.

Позовна вимога про зобов'язання відповідача повернути 150000 кг пшениці стала предметом розгляду в цій справі.

Відповідно до статті 294 ГК України товарним складом визнається організація, що здійснює зберігання товарів та надає пов'язані із зберіганням послуги на засадах підприємницької діяльності. Товарний склад є складом загального користування у разі якщо із закону, інших правових актів або виданого суб'єкту господарювання дозволу (ліцензії) випливає, що він зобов'язаний приймати на зберігання товари від будь-якого товароволодільця. Зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Приписами ст. 936 ЦК встановлено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання та зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення (ст.ст. 938, 942 ЦК України).

Статтею 949 ЦК України встановлений обов'язок зберігача повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернута поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Законом України "Про зерно та ринок зерна в Україні" (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин сторін) (далі Закон) встановлено, що суб'єктами зберігання зерна є: зернові склади (елеватори, хлібні бази, хлібоприймальні, борошномельні і комбікормові підприємства) та інші суб'єкти підприємницької діяльності, які беруть участь у процесі зберігання зерна. Суб'єкти зберігання зерна відповідно до укладених договорів складського зберігання із суб'єктами ринку зерна гарантують забезпечення якості та дотримання нормативів природних втрат зерна протягом терміну його зберігання (ст. 7).

Статтею 24 Закону передбачено, що зерно підлягає зберіганню у зернових складах. Власники зерна мають право укладати договори складського зберігання зерна на зберігання зерна у зернових складах з отриманням складських документів на зерно, а також зберігати зерно у власних зерносховищах. Видача зерна володільцеві складського документа на зерно здійснюється в обмін на виписані на це зерно складські документи.

Статтею 26 Закону встановлено, що договір складського зберігання зерна є публічним договором, типова форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. За договором складського зберігання зерна зерновий склад зобов'язується за плату зберігати зерно, що передане йому суб'єктом ринку зерна. Договір складського зберігання зерна укладається в письмовій формі, що підтверджується видачею власнику зерна складського документа.

Відповідно до ст. 37 Закону зерновий склад на підтвердження прийняття зерна видає один із таких документів: подвійне складське свідоцтво; просте складське свідоцтво; складську квитанцію. Складський документ на зерно виписується після передачі зерна на зберігання не пізніше наступного робочого дня. Після заповнення обов'язкових реквізитів простого або подвійного складського свідоцтва на зерно, реєстрації їх у реєстрі з присвоєнням порядкового номера заповнений бланк простого або подвійного складського свідоцтва на зерно передається особі, яка здала зерно на зберігання.

На підставі ст. 45 Закону зернові склади ведуть реєстр складських документів на зерно.

Порядок ведення реєстру складських документів на зерно та зерна, прийнятого на зберігання, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2004 р. №1569.

Положення про обіг складських документів на зерно затверджено наказом Міністерства аграрної політики України від 27 червня 2003 р. №198, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 липня 2003 р. за №605/7926.

Суд також вважає за доцільне звернути увагу позивача на те, що відповідно до приписів ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких відносяться умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Питання щодо істотних умов договору зберігання зерна відіграють ключову роль щодо визначення укладеності чи неукладеності такого договору, а відтак - щодо визначення наявності чи відсутності договірних відносин зберігання зерна.

Норми статті 180 Господарського кодексу України в імперативному порядку відносять до істотних умов будь-якого господарського договору умови щодо його предмету, ціни та строку дії. Вказана норма господарського кодексу фактично розповсюджується на переважну більшість договорів зберігання зерна, адже саме суб'єкти господарювання в переважній більшості випадків укладають такі договори.

Аналіз положень Цивільного кодексу України, Закону про зерно, Закону про склади та інших нормативних актів дає підстави виділити наступні істотні умови договору зберігання зерна, визначені на рівні законодавчих актів:

- умова про предмет договору (вид, сорт та клас зерна, що зберігатиметься);

- умова про строк дії договору;

- умови про вартість послуг зберігання зерна та супутніх послуг (приймання, зберігання, відвантаження, сушіння, доробка до певних кондицій тощо).

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень (стаття 33 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В порушення приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України позивачем не надано суду належних та безумовних доказів, які б підтверджували викладені в позовній заяві обставини: договору складського зберігання зерна, складських документів на зерно, витягу з реєстру зернового складу.

Акт звірки від 31.12.2004 р. не є належним та допустимим доказом передачі позивачем відповідачеві пшениці за договором складського зберігання зерна.

Таким чином, позивачем не доведено порушення його права.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що, в порушення приписів статті 33 ГПК України, позивачем не доведено у спосіб, встановлений статтею 34 цього ж Кодексу, законних підстав для задоволення позовних вимог, а отже, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Суд залишає поза увагою клопотання відповідача про застосування строків позовної давності з огляду на наступне.

Згідно приписів ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно приписів п.2.2. Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №10 - за змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Відповідно до ст..43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного рішення.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 30.04.2015 року

Суддя В.В.Литвинова