РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2015Справа №910/1754/15-г

За позовом Заступника прокурора міста Києва

До Київської міської ради

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -

1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Олфа»

2. Відкрите акціонерне товариство «Київхімволокно»

Про визнання незаконним та скасування рішення

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

від позивача: Бондарчук І.П. - посвідчення № 026128 від 13.05.2014 р.

від відповідача: Безносик А.О. - представник за довіреністю № 225-КР-1027 від 02.04.2015 р.

від 3-ої особи-1: Глухенький В.О. - представник за довіреністю № 42 від 10.02.2105 р.

від 3-ї особи-2: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Заступника прокурора міста Києва до Київської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 10.12.2014 р. № 612/612 «Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю «Олфа» земельної ділянки для реконструкції нежитлового приміщення з надбудовою та прибудовою під торгово-офісний комплекс зі складськими приміщеннями на вулиці Магнітогорській, 1 у Деснянському районі м. Києва».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2015 р. порушено провадження у справі № 910/1754/15-г; залучено до участі в справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Олфа» (надалі - третя особа-1) та Відкрите акціонерне товариство «Київхімволокно» (надалі - третя особа-2); розгляд справи призначено на 17.02.2015 р.; зобов'язано учасників судового процесу надати суду певні документи.

10.02.2015 р. та 16.02.2015 р. через відділ діловодства господарського суду від третьої особи-1 надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 17.01.2015 р., які суд залучив до матеріалів справи.

17.02.2015 р. через відділ діловодства господарського суду представник прокуратури подав документи у справі.

Суд, у відповідності до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оголосив перерву в судовому засіданні 17.02.2015 р. до 05.03.2015 р. об 11:00 год. для дослідження доказів у справі.

04.03.2015 р. та 05.03.2015 р. через відділ діловодства господарського суду від третіх осіб надійшли письмові пояснення, які суд залучив до матеріалів справи.

Суд, у відповідності до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оголосив перерву в судовому засіданні 05.03.2015 р. до 02.04.2015 р. о 09:30 год. для дослідження доказів у справі.

25.03.2015 р. через відділ діловодства господарського суду третя особа-2 подала додаткові письмові пояснення, які залучено до матеріалів справи.

Представник відповідача в судовому засіданні 02.04.2015 р. подав заяву про продовження строку розгляду справи № 910/1754/15-г.

Представник прокуратури в судовому засіданні 02.04.2015 р. підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представники відповідача та третіх осіб у даному судовому засіданні проти позову заперечили.

Ухвалою суду від 02.04.2015 р., керуючись ст. 69 та 77 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оголосив перерву в судовому засіданні 02.04.2015 р. до 16.04.2015 р. о 12:15 год.; строк вирішення спору в справі № 910/1754/15-г продовжив на п'ятнадцять днів.

15.04.2015 р. через відділ діловодства господарського суду третя особа-1 подала додаткові письмові пояснення, які залучено до матеріалів справи.

Представник прокуратури в судовому засіданні 16.04.2015 р. підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи-1 у даному судовому засіданні проти позову заперечили.

Представник третьої особи-2 у судове засідання 16.04.2015 р. не з'явився, про поважні причини неявки суду не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/1754/15-г.

У судовому засіданні 16.04.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Київської міської ради від 10.12.2014 р. № 612/612 «Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю «Олфа» земельної ділянки для реконструкції нежитлового приміщення з надбудовою та прибудовою під торгово-офісний комплекс зі складськими приміщеннями на вул. Магнітогорській, 1 у Деснянському районі м. Києва» затверджено проект землеустрою та передано ТОВ «Олфа» у короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку площею 0,1347 га за адресою та з цільовим призначенням, вказаним у рішенні.

На думку прокуратури, вказане рішення Київської міської ради прийняте з порушенням вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим має бути визнано незаконним та скасовано з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу (ч. 2 ст. 124 Земельного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що не підлягають продажу па конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них, зокрема, у разі розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Спірним рішенням Київської міської ради затверджено проект відведення земельної ділянки площею 0,1347 га для реконструкції нежитлового приміщення з надбудовою та прибудовою під торгово-офісний комплекс зі складськими приміщеннями по вул. Магнітогорській, 1 в Деснянському районі м. Києва, на якій знаходиться нерухоме майно загальною площею 648,90 кв. м., яке належить на праві власності ТОВ «Олфа».

Відповідно до ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Таким чином, за твердженнями позивача, площа земельної ділянки, яка надана підприємству в оренду, більш ніж у 2 рази перевищує площу нерухомого майна, яке на ній розташоване.

У зв'язку з набуттям ТОВ «Олфа» права власності на нежитлове приміщення, розташоване на земельній ділянці площею 0,1347 га, підприємство відповідно до вимог ст.ст. 120, 124, ч. ч. 1 та 2 ст. 134 Земельного кодексу України, може набути не на конкурентних засадах право користування земельною ділянкою площею не більш ніж 0, 0650 га.

Право оренди земельної ділянки, що не знаходиться під об'єктом нерухомості, ТОВ «Олфа» може набути лише на конкурентних засадах в порядку, передбаченому ст.ст. 124, 134, 135 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни га юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності чи користуванні, громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку визначеному законом.

Згідно зі ст. 141 Земельного кодексу України, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою є підставою для припинення права користування земельною ділянкою.

За ч. 3 ст. 142 Земельного кодексу України, припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.

З наведених норм вбачається, що підставою виникнення права постійного користування земельною ділянкою в місті Києві є відповідне рішення Київської міської ради, підставою припинення права постійною користування земельною ділянкою в місті Києві є також відповідне рішення Київської міської ради.

Відповідно до земельно-кадастрової інформації на земельну ділянку за формою № 6-зем (міститься у кадастровій справі щодо передачі спірної земельної ділянки) частина земельної ділянки по вул. Магнітогорській, 1 у Деснянському районі м. Києва площею 0,0246 га до її передачі товариству перебувала у користуванні Київського виробничого об'єднання «Київхімволокно» Міністерства хімічної промисловості України.

Згідно листа ВАТ «Київхімволокно» від 15.06.2010 р. № 1/647 підприємство просило припинити йому право постійного користування земельною ділянкою площею 0,1324 га за вказаною адресою з наступною передачею ТОВ «Олфа».

Однак рішення про припинення права користування ВАТ «Київхімволокно» або її вилучення Київською міською радою не приймалось, що на думку позивача, є порушенням вимог ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України, оскільки наданню в оренду ТОВ «Олфа» земельної ділянки площею 0,1347 га повинно передувати її вилучення у попереднього землекористувача.

Таким чином, як стверджує прокуратура, Київська міська рада не мала права без попереднього вилучення спірної земельної ділянки надавати її у користування ТОВ «Олфа», у зв'язку з чим рішення Київської міської ради про надання ТОВ «Олфа» земельної ділянки на по вул. Магнітогорській, 1 в Деснянському районі м. Києва площею 0,1347 га у короткострокову оренду на 5 років є незаконним та підлягає скасуванню.

Стаття 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст. 9 Земельного кодексу України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Київська міська рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Рішення Київської міської ради від 10.12.2014 р. № 612/612 прийнято з грубими порушеннями вимог чинного законодавства, а тому відповідно до вимог ст. 21 Цивільного кодексу України підлягає визнанню незаконним та скасуванню у судовому порядку.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю, який здійснюється, у тому числі, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, визнання відсутності права.

Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю.

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (п. 5 ст. 16 указаного Закону України).

Відповідно до положень ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконним рішення органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

З положень ст.ст. 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, ст.ст. 2, 8, 48, 133, 148, 152, 197, 283 ГК України, ст.ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками комунальної власності (надання земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок комунальної власності тощо) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок, про що зазначено також в п. 1.2.1 та 1.2.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин».

Статтею 121 Конституції України передбачено, що на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

З прийняттям 23.02.2012 р. змін до Закону України «Про державний контроль за використанням і охороною земель» центральний орган виконавчої влади у сфері земельних відносин - Державне агентство земельних ресурсів України позбавлено функцій контролю за використанням і охороною земель, а створена для виконання вказаних завдань Державна інспекція сільського господарства України не наділена законом

повноваженнями звернення до суду з позовами.

З огляду на вищевикладене, враховуючи незаконне надання ТОВ «Олфа» земельної ділянки територіальної громади міста, а отже, порушення інтересів держави, даний позов подано до суду відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 36-1 «Про прокуратуру» та в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 29 ГПК України.

Частиною 2 статті 29 ГПК України передбачено, що у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарською суду, прокурор набуває статусу позивача.

Таким чином, даний позов пред'являється прокурором як позивачем.

Необхідність захисту інтересів держави у даній справі полягає у скасуванні прийнятого органом місцевого самоврядування незаконного рішення про розпорядження землею, яка згідно зі ст. 14 Конституції України та ст. 1 Земельного кодексу України є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 121 Конституції України, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», ст. 152 Земельного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 29, 54, 56, 57 Господарського процесуального кодексу, Заступник прокурора міста Києва звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 10.12.2014 р. № 612/612 «Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю «Олфа» земельної ділянки для реконструкції нежитлового приміщення з надбудовою та прибудовою під торгово-офісний комплекс зі складськими приміщеннями на вулиці Магнітогорській, 1 у Деснянському районі м. Києва».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З наданих учасниками судового процесу доказів та пояснень вбачається, що рішенням Київської міської ради від 10.12.2014 р № 612/612 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано ТОВ «Олфа», у короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку площею 0,1347 (кадастровий номер :62:068:0111) та для реконструкції нежитлового приміщення з надбудовою та прибудовою під торгово-офісний комплекс зі складськими приміщеннями на вул. Магнітогорській, 1 у Деснянському районі м. Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв'язку з переходом права власності на майно (договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 16.11.2005 р. N 2055).

Господарський суд зазначає, що механізм оформлення земельних ділянок в м. Києві регламентовано, зокрема, Земельним кодексом України, рішенням Київської міської ради від 28 лютого 2013 року № 63/9120 «Про Тимчасовий порядок передачі (надання) земельних ділянок у користування або у власність із земель комунальної власності в місті Києві» (надалі - Тимчасовий порядок), а також Регламентом Київради, що затверджений рішенням Київради від 14.07.2011 р. № 383/5770 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; Формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Частиною 2 цієї статті визначено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 4 ст. 123 Земельного кодексу України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186 1 цього Кодексу.

Судом встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Магнітогорській, 1 у Деснянському районі м. Києва погоджено у відповідності до статті 186 1 цього Кодексу, зокрема проект містить позитивні висновки викладені в листах Департаменту містобудування та архітектури від 31.10.2014 р. N 10641/0/12-1/19- 14, Головного управління Держземагентства у м. Києві від 31.10.2014 р. N 19-26-0.3- 5916/2-14.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Статтею 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Таким чином спростовуються твердження прокуратури, що оспорювана земельна ділянка мала відчужуватись шляхом проведення земельних торгів.

Крім того, обов'язковість продажу земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них на конкурентних засадах (земельних торгах) встановлена статтею 134 Земельного кодексу України.

Частиною 1 цієї статті визначено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Так, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі: розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

За таких обставин, враховуючи наявність у третьої особи у справі належним чином зареєстрованого нерухомого майна на земельній ділянці, проведення обов'язкових земельних торгів не вимагається.

Щодо посилання позивача на те, що площа земельної ділянки, яка передана ТОВ «Олфа» в 2 рази більша за площу нерухомого майна не кореспондується з вимогами Закону, адже жодним нормативним актом, що регулює порядок передачі земельних ділянок у власність чи користування не визначено співвідношення площі майна та площі земельної ділянки, яка відводиться.

Крім того, твердження прокуратури, що оспорюваним рішенням порушено вимоги ч. 2.120 Земельного кодексу є безпідставними, оскільки вказана норма не регулює порядок передачі земельних ділянок у власність чи користування, а рішення Київради від 10.12.2014 р. № 612/612 прийнято в порядку ст.123, 124 цього кодексу.

Відносно доводів позивача про порушення Київською міською радою при прийнятті оспорюваного рішення вимог ст. 141 Земельного кодексу України суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Беручи до уваги, що ВАТ «Київхімволокно» не переоформило право користування на вказану частину земельної ділянки в розумінні зазначених норм законодавства, то посилання прокурора на порушення Київською міською радою вимог ст. 141 Земельного кодексу України є помилковими.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 вересня 2000 р. ВАТ «Київхімволокно» та ТОВ «Леон» було укладено договір купівлі-продажу нерухомості (нежитлового приміщення на біржі) - копія договору додається, відповідно умовами якого визначалися правовідносини щодо передачі права власності на об'єкт нерухомості площею 648,9 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Магнітогорська, 1.

Підтвердженням виконання сторонами умов договору є Акт передачі нежитлового приміщення ВАТ «Київхімволокно», яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Магнітогорська, 1 площею 648,9 кв. м. (інв. № 0038003) ТОВ «Леон» від 12.10.2000 р.

Як вбачається із реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 24.11.2005 р., в подальшому нежитлове приміщення площею 648,9 кв. м. визначається власністю ТОВ «ОЛФА», що виникає у останнього на підставі Договору купівлі продажу від 16.11.2005 р.

Крім того, відповідно заяви ВАТ «Київхімволокно» від 15.06.2010 р. № 1/647 на ім'я міського голови, підприємство просило припинити право постійного користування та надавало згоду на вилучення земельної ділянки площею 0,1324 га на користь ТОВ «Олфа» у зв'язку з викупом нерухомості за адресою: м. Києва, Деснянський район, вул. Магнітогорській, 1.

Таким чином, враховуючи норму ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, наявність у ТОВ «Олфа» належним чином зареєстрованого нерухомого майна на земельній ділянці, що підтверджується Договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 16.11.2005 року, проведення обов'язкових земельних торгів не вимагається.

Згідно ч. 2 ст. 377 Цивільного кодексу України, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Таким чином, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Магнітогорська, 1 у Деснянському районі м. Києва, ТОВ «Олфа» погоджено у відповідності до статті 186 1 цього Кодексу, з Головним управлінням містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (висновок від 25.07.2012 р. № 9555/0/18-3/09-12), Головним управлінням культурної спадщини (висновок від 20.07.2012 р. № 4523) та Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (висновок від 25.07.2012 р. № 05-8827).

Статтею 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» від 17.06.2004 р. № 1808-IV визначено проекти землеустрою, що підлягають обов'язковій державній експертизі.

Тобто, проведення державної експертизи проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу її в оренду (в даному випадку ТОВ «Олфа» у короткострокову оренду на 5 років для реконструкції нежитлового приміщення з надбудовою та прибудовою під торгово-офісний комплекс зі складськими приміщеннями на вул. Магнітогорській, 1 у Деснянському районі м. Києва із землі комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв'язку з переходом праві власності на майно не є обов'язковим.

Підстави припинення права користування земельною ділянкою визначаються статтею 141 Земельного кодексу України. Так, зокрема, однією із підстав припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці (пункт «е» частини першої статті 141 ЗК України)

Таким чином, уклавши Договір купівлі-продажу нерухомості від 21 вересня 2000 р. ВАТ «Київхімволокно» припинило право користування земельною ділянкою, зазначеною рішенні Київської міської ради від 10.12.2014 р. № 612/612.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Олфа» дотримано встановленого законом порядку погодження проекту землеустрою відповідними органами, а сам проект відведення правомірно було затверджено оспорюваним рішення Київської міської ради № 612/612 від 10.12.2014 р.

Також господарський суд зазначає, що за змістом статей 1, 8 Конституції України, Україна є правова держава. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Із матеріалів справи вбачається, що підставою позову прокурора є порушення, допущені Київською міською радою, під час прийняття оскаржуваного рішення № 612/612 від 10.12.2014 р.

Законом України № 475/97 від 17.07.1997 р. ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. (надалі - «Конвенція») та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулюється Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999 р., заява №311107/96, п.54).

Відтак, право оренди земельної ділянки також є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мирне володіння яким з моменту винесення оспорюваного рішення та укладання договору оренди земельної ділянки гарантується ст. ст. 1, 8, 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003 р. №44277/98 «Стретч проти Сполученого Королівства» встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 вказаного рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства», майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини в рішенні від 24.06.2003 р. у справі № 44277/98 «Стретч проти Сполученого Королівства» відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов.

Господарський суд зауважує, що відповідно до п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Статтею 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено: якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника, державна реєстрація земельної ділянки скасовується.

Судом встановлено, що ВАТ «Київхімволокно» не здійснило дії щодо оформлення (реєстрації) права користування на вказану частину земельної ділянки, а тому не може вважатись особою, яка має право на користування цією ділянкою. Беручи до уваги зазначене в даному абзаці, підстави для здійснення процедури припинення права користування земельною ділянкою ВАТ «Київхімволокно» відсутні, що спростовує посилання прокурора на порушення Київрадою вимог ст. 141 та 142 Земельного кодексу України.

Крім того, з пояснень третьої особи-1 вбачається, що ТОВ «Олфа», на даний час, здійснює оформлення (реєстрацію) права користування вказаної земельної ділянки та сплачує податок на землю, розмір якого набагато нижчий за розмір орендної плати, що буде сплачуватись до бюджету після укладення договору оренди землі з Київрадою.

Враховуючи вищенаведене, хоча спірні правовідносини регулювалися різними нормативно-правовими актами, практика Європейського суду з прав людини в даному випадку має бути застосована судом з огляду на те, що порушення, допущені органами державної влади, не повинні впливати на правомірні очікування особи, і покладати на останню негативні наслідки таких порушень незалежно від країни-учасниці Конвенції.

З урахуванням вказаного рішення Європейського суду з права людини, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та встановлених судом обставин, відсутні підстави для визнання незаконним рішення Київської міської ради № 612/612 від 10.12.2014 р.

Аналогічні висновки містяться в постановах Вищого господарського суду України від 28.08.2014 р. у справі № 925/1856/13 та від 17.09.2014 р. у справі № 916/3134/13.

За таких обставин, підстави для визнання рішення Київської міської ради № 612/612 від 10.12.2014 р. незаконним та таким, що підлягає скасуванню у суду відсутні, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

В силу вимог п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються, зокрема, органи прокуратури - при здійсненні представництва інтересів громадян або держави в суді.

Згідно з п. 4.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.13. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача, за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України.

При цьому, у відповідності до п. 11 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються органи прокуратури - при здійсненні своїх повноважень.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, ст. ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 21.04.2015 р.

Суддя ТМ. Ващенко