ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року Справа № 922/3899/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Іванової Л.Б. - головуючого, Акулової Н.В., Козир Т.П.,

за участю представників відповідача - Мартиросова В.І., голови правління банку та ОСОБА_5 дов. № 3399/03-10 від 8 жовтня 2012 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 18 лютого 2015 року у справі Господарського суду Харківської області за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 до ПАТ "Східно-Український банк "Грант" про розірвання договору та за зустрічним позовом ПАТ "Східно-Український банк "Грант" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про стягнення боргу,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 (далі - позивач) звернувся до ПАТ "Східно-Український банк "Грант" (далі - відповідач) з позовом про визнання припиненими грошових зобов'язань, виражених у доларах США, за кредитним договором № 10 від 30 червня 2010 року (з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 3 листопада 2014 року).

Позовні вимоги обгрунтовано невиконанням відповідачем договірних зобов'язань щодо передачі суми валютного кредиту у доларах США в порядку та у спосіб, що передбачені умовами такого договору.

У листопаді 2014 року ПАТ "Східно-Український банк "Грант" звернулось до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 з зустрічним позовом про стягнення боргу за кредитним договором № 10 від 30 червня 2010 року та додатковими угодами до нього: № 1 від 4 липня 2011 року, № 2 від 24 грудня 2012 року, № 3 від 27 грудня 2013 року у розмірі 1390432,29 доларів США.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 26 листопада 2014 року первісний позов задоволено повністю.

Визнано припиненими виражені в доларах США грошові зобов'язання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 перед ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" за кредитним договором № 10 від 30 червня 2010 року.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18 лютого 2015 року апеляційну скаргу ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" задоволено.

Рішення Господарського суду Харківської області від 26 листопада 2014 року скасовано та прийнято нове, яким у позові Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 відмовлено, а зустрічний позов ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" задоволено.

З Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 стягнуто на користь ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" 139042,29 доларів США.

У касаційній скарзі Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 просить скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 18 лютого 2015 року, рішення Господарського суду Харківської області залишити без змін.

Посилається на необхідність застосування до врегулювання спірних правовідносин ст. 235 Цивільного кодексу України.

Зазначає, що судами порушено ст. 99 Конституції України та ст. 192 Цивільного кодексу України.

Вказує, що спірний кредитний договір не є зовнішньоекономічним контрактом в розумінні положень ст. ст. 189, 198 Господарського кодексу України, ст. ст. 523, 524 Цивільного кодексу України.

Вважає, що для встановлення факту виконання відповідачем зобов'язання одночасному встановленню підлягає факт безумовного прийняття позивачем такого виконання.

Стверджує, що на стадії укладення кредитного договору № 10 від 30 червня 2010 року сторони дійшли згоди щодо здійснення кредитування позичальника саме у валюті гривні.

Зазначає, що обраний спосіб захисту цивільного права шляхом визнання зобов'язання припиненим на підставі ст. 235 Цивільного кодексу України повністю узгоджується зі ст. ст. 16, 20 Цивільного кодексу України.

Також посилається на те, що вирішивши зустрічний позов по суті, апеляційний господарський суд фактично вирішив спір щодо прав та законних інтересів особи, яка не була залучена до участі у справі, а саме, ТОВ "Фарт".

Представник позивача у судове засідання не з'явився, направив суду клопотання про відкладення розгляду касаційної скарги.

Враховуючи, що про час та місце розгляду касаційної скарги позивач повідомлений належним чином, суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши пояснення представників відповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 червня 2010 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 звернувся до відділення № 22 ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" із заявою про відкриття поточного рахунку в гривні. Того ж дня сторонами укладено договір банківського рахунку фізичної особи-підприємця № 410/ОТД-22, відповідно до умов якого фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 відкрито поточний рахунок НОМЕР_1 (код валюти 980 - гривня).

30 червня 2010 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 звернувся до відділення № 22 ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" із заявою про відкриття поточного рахунку у доларах США.

У той же день ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" відкрило поточний рахунок у доларах США за НОМЕР_2 (код валюти 840 - долар США).

Відповідно до вимог п. 3.4 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від № 492 від 12 листопада 2003 року, банк відкриває поточний рахунок для здійснення підприємницької діяльності фізичній особі-підприємцю, яка не має рахунків у цьому банку.

Згідно п. 3.9 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах якщо суб'єкт господарювання вже має в цьому банку поточний рахунок, цей клієнт ідентифікований банком і сформована справа з юридичного оформлення рахунку, то відкриття нового поточного рахунку (зокрема, поточного рахунку за спеціальним режимом використання, поточного рахунку в іноземній валюті) здійснюється за умови подання цим клієнтом заяви про відкриття поточного рахунку та засвідченої в установленому порядку картки із зразками підписів і відбитка печатки (картки із зразками підписів).

За п. 6 Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 280 від 17 червня 2004 року, план рахунків бухгалтерського обліку банків України забезпечує мультивалютний облік операцій, суть якого полягає в обліку операцій в іноземній валюті за тими самими рахунками, що і операцій у гривні.

30 червня 2010 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (позичальник) та ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" (далі - банк) укладено кредитний договір № 10, за яким, з урахуванням додаткових угод, банк на умовах договору зобов'язався відкрити позичальнику відновлювальну кредитну лінію з максимальним загальним лімітом в розмірі 2300000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту - 28 грудня 2014 року, зі сплатою 16% річних за користування кредитними коштами, а при простроченні повернення кредиту - 32% річних.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Пунктом 1.1 кредитного договору передбачено, що кредит надається "на поточні та господарські потреби".

За змістом п. 1.2 кредитного договору передбачено, що кредит надається траншами (окремими частинами) шляхом перерахування грошових коштів у валюті - долар США на поточний рахунок позичальника у банку та/або оплати розрахункових документів позичальника в межах суми кредиту.

Пунктом 1.5. кредитного договору передбачено відкриття банком позичальнику рахунків: НОМЕР_3 - з метою обліку суми боргу по кредиту; НОМЕР_4 - для сплати нарахованих відсотків за користування кредитом; НОМЕР_5 - для сплати прострочених відсотків за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань сторонами кредитного договору № 10 від 30 червня 2010 року укладено:

- іпотечний договір № 10/1 від 30 червня 2010 року та додаткові зміни до нього між ТОВ "ФАРТ" (іпотекодавець), Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (позичальник) та ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" (іпотекодержатель) та ТОВ "ФАРТ" (поручитель).;

- іпотечний договір № 10/2 від 5 липня 2010 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (іпотекодавець), ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" (іпотекодержатель) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (позичальник).;

- іпотечний договір № 10/3 від 19 липня 2010 року та додаткові зміни до нього між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (іпотекодавець), ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" (іпотекодержатель).;

- іпотечний договір № 10/4 від 26 липня 2010 року та додаткові зміни до нього між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (іпотекодавець), ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" (іпотекодержатель).;

- договір застави майна № 10-"З" від 30 червня 2010 року та додаткові зміни до нього між ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" (заставодержатель) та ТОВ "ФАРТ" (заставодавець).;

- договір застави майна № 10/2-"З" від 30 червня 2011 року та додаткові зміни до нього між ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" (заставодержатель) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (заставодавець).;

- договір застави майна № 10/1-"З" від 30 червня 2011 року та додаткові зміни до нього між ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" (заставодержатель) та ТОВ "СТРОЙСЕРВИС-ПЛЮС" (заставодавець);

- договір поруки № 10 від 30 червня 2010 року між ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" (кредитор) та ОСОБА_6 (поручитель) відповідно умов якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором в повному обсязі за належне та своєчасне виконання усіх зобов'язань позичальника, що виплавають з кредитного договору № 10 від 30 червня 2010 року та додаткових угод до нього;

- договір поруки № 10/1 від 30 червня 2010 року між ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" (кредитор) та ТОВ "ФАРТ" (поручитель), відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором в повному обсязі за належне та своєчасне виконання усіх зобов'язань позичальника (ОСОБА_6), що випливають з кредитного договору № 10 від 30 червня 2010 року та додаткових угод до нього.

Судами встановлено, що, за твердженням позивача, сторони усно домовились, що у разі невикористання позичальником сум кредиту в іноземній валюті на господарські потреби, банк здійснить конвертацію сум кредитних коштів в гривню із зарахуванням гривневого еквіваленту на поточний рахунок позичальника з метою його подальшого використання за цільовим призначенням. Підтвердження наявності письмової домовленості з цього приводу не надано.

Разом з тим, встановлено, що з цією метою, спираючись на попередні домовленості, Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 звернувся до банку із заявами, за змістом яких просив видати кредит в іноземній валюті (дол. США) не за цільовим призначенням, визначеним умовами кредитного договору "на поточні та господарські потреби", а "з метою її вільного продажу".

Так, до банку від позичальника надійшли особисті заяви, у яких останній доручив продати надану банком іноземну валюту та перерахувати гривневий еквівалент відповідно до курсу долара США: заява № 1 від 30 червня 2010 року - доручення про продаж іноземної валюти в сумі 700000,00 доларів США за відповідним рахунком та доручення перерахування її гривневого еквіваленту; заява № 2 від 5 липня 2010 року - доручення про продаж іноземної валюти в сумі 500000,00 доларів США за відповідним рахунком та доручення перерахування її гривневого еквіваленту; заява № З від 19 липня 2010 року - доручення про продаж іноземної валюти в сумі 170000,00 доларів США за відповідним рахунком та доручення перерахування її гривневого еквіваленту; заява № 4 від 9 серпня 2010 року - доручення про продаж іноземної валюти в сумі 230000,00 доларів США за відповідним рахунком та доручення перерахування її гривневого еквіваленту; заява № 5 від 19 серпня 2010 року - доручення про продаж іноземної валюти в сумі 30000,00 доларів США за відповідним рахунком та доручення перерахування її гривневого еквіваленту; заява № 6 від 2 листопада 2010 року - доручення про продаж іноземної валюти в сумі 227000,00 доларів США за відповідним рахунком та доручення перерахування її гривневого еквіваленту; заява № 7 від 8 червня 2011 року - доручення про продаж іноземної валюти в сумі 100000,00 доларів США за відповідним рахунком та доручення перерахування її гривневого еквіваленту; заява № 8 від 4 липня 2011 року - доручення про продаж іноземної валюти в сумі 300000,00 доларів США за відповідним рахунком та доручення перерахування її гривневого еквіваленту; заява № 9 від 12 жовтня 2012 року - доручення про продаж іноземної валюти в сумі 500000,00 доларів США за відповідним рахунком та доручення перерахування її гривневого еквіваленту; заява № 10 від 26 листопада 2012 року - доручення про продаж іноземної валюти в сумі 120000,00 доларів США за відповідним рахунком та доручення перерахування її гривневого еквіваленту; заява № 1 від 22 лютого 2013 року - доручення про продаж іноземної валюти в сумі 120000,00 доларів США за відповідним рахунком та доручення перерахування її гривневого еквіваленту; заява № 12 від 3 липня 2013 року - доручення про продаж іноземної валюти в сумі 369500,00 доларів США за відповідним рахунком та доручення перерахування її гривневого еквіваленту; заява № 13 від 8 липня 2013 року - доручення про продаж іноземної валюти в сумі 230000,00 доларів США за відповідним рахунком та доручення перерахування її гривневого еквіваленту; заява № 14 від 30 вересня 2013 року - доручення про продаж іноземної валюти в сумі 30000,00 доларів США за відповідним рахунком та доручення перерахування її гривневого еквіваленту; заява № 15 від 31 жовтня 2013 року - доручення про продаж іноземної валюти в сумі 25000,00 доларів США за відповідним рахунком та доручення перерахування її гривневого еквіваленту.

Зазначені транші кредитних коштів в іноземній валюті (доларах США) перераховані у період з 5 липня 2010 року по 24 липня 2014 року, що вбачається з роздруківки руху грошових коштів на поточному валютному рахунку НОМЕР_6.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 зазначає, що платіжними дорученнями в іноземній валюті № 1 від 5 липня 2010 року, № 2 від 19 липня 2010 року, № 3 від 9 серпня 2010 року, № 4 від 19 серпня 2010 року, № 6 від 2 листопада 2010 року, № 7 від 8 червня 2011 року, № 8 від 4 липня 2011 року, № 9 від 12 жовтня 2012 року, № 10 від 26 листопада 2012 року, № 1 від 22 лютого 2013 року, № 12 від 3 липня 2013 року, № 13 від 8 липня 2013 року, № 14 від 30 вересня 2013 року, № 15 від 31 жовтня 2013 року повернув певні суми траншу в іноземній валюті на рахунок банка.

За меморіальними ордерами № 3923 від 5 липня 2010 року, № 2475 від 6 липня 2010 року, № 6736 від 19 липня 2010 року, від 9 серпня 2010 року, № 4019 від 19 серпня 2010 року, № 2942 від 2 листопада 2010 року, № 4346 від 8 червня 2011 року, № 5641 від 4 липня 2011 року, № 3727 від 12 жовтня 2012 року, № 3566 від 26 листопада 2012 року, № 3105 від 22 лютого 2013 року, № 5785 від 3 липня 2013 року, № 8744 від 8 липня 2013 року, № 34097 від 30 вересня 2013 року, № 11815 від 31 жовтня 2013 року банк перерахував позичальнику за його заявами відповідні суми траншу, еквівалентні заявленим та виданим кредитним коштам у доларах США.

На підставі викладеного, позивач вважає, що грошові зобов'язання за кредитним договором, виражені в доларах США, є припиненими, що і стало підставою для його звернення до господарського суду з відповідним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення первісного позову, місцевий господарський суд виходив з того, що дії сторін, вчинені після укладення кредитного договору, спрямовані на надання відповідачем позивачу саме певної грошової суми у національній валюті України - гривні, а отже, укладений між сторонами кредитний договір в частині визначення валюти кредитування як долару США є удаваним, вчинений у відповідній частині для приховання укладення кредитного договору з надання кредиту саме в національній валюті України - гривні, тому дійшов висновку про те, що зобов'язання позивача за кредитним договором у іноземній валюті є припиненим.

Однак, з вказаними висновками обгрунтовано не погодився апеляційний господарський суд з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, встановлено, що банк свої зобов'язання за кредитним договором № 10 від 30 червня 2010 року виконав у повному обсязі, перерахувавши з рахунку НОМЕР_7 на поточний рахунок Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 НОМЕР_6 наступні транші кредиту (кредитні кошти) в іноземній валюті: 30 червня 2010 року - в сумі 700000,00 доларів США; 5 липня 2010 року - в сумі 500000,00 доларів США; 19 липня 2010 року - в сумі 170000,00 доларів США; 9 серпня 2010 року - в сумі 230000,00 доларів США; 19 серпня 2010 року - в сумі 30000,00 доларів США; 2 листопада 2010 року - в сумі 227000,00 доларів США; 8 червня 2011 року - в сумі 100000,00 доларів США; 4 липня 2011 року - в сумі 300000,00 доларів США; 12 жовтня 2012 року - сумі 500000,00 доларів США; 26 листопада 2012 року - в сумі 120000,00 доларів США; 22 лютого 2013 року - в сумі 120000,00 доларів США; 3 липня 2013 року - в сумі 369500,00 доларів США; 8 липня 2013 року - в сумі 230000,00 доларів США; 30 вересня 2013 року - в сумі 30000,00 доларів США; 31 жовтня 2013 року - в сумі 25000,00 доларів США, на загальну суму 3651500,00 доларів США.

У подальшому позивач розпоряджався отриманими кредитними коштами у доларах США: звернувся до ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" з заявами про продаж іноземної валюти та платіжними дорученнями в іноземній валюті на переказ коштів на рахунок ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" НОМЕР_8 з метою їх продажу на міжбанківському валютному ринку України.

На виконання вищезазначених заяв банком здійснені операції з обміну іноземної валюти, призначеної за кредитним договором, на міжбанківському валютному ринку України, тобто, продаж іноземної валюти та купівля гривні. Грошові кошти в гривні зараховані на поточний рахунок НОМЕР_6 Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 в гривні (код валюти 980), що підтверджується меморіальними ордерами, які наявні у матеріалах справи.

Апеляційним господарським судом встановлено, що позичальником частково погашено кредит.

Суд касаційної інстанції відхиляє твердження заявника касаційній скарги про необхідність застосування до врегулювання спірних правовідносин норм ст. 235 Цивільного кодексу України, за якою удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Так, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини; на відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину; встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин; якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Таким чином, для визнання правочину удаваним необхідна одночасна наявність двох ознак: умислу сторін та відмінність правовідносин від тих, які регулює удаваний правочин.

Апеляційним господарським судом встановлено факт надання зазначених коштів банком, отримання їх позивачем, користування кредитними коштами, підтвердження позичальником спроможності виконати зобов'язання за договором, усвідомлення, що його умови відповідають інтересам останнього.

Відповідно до кредитного договору кредит виражений у доларах США, за відповідними заявами видано зазначену суму кредиту та згідно з меморіальними ордерами переведено її у гривню як еквівалент відповідної суми доларам США.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак в той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно ч. 2 ст. 198 Господарського кодексу України грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

За ч. ч. 1, 2 ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання повинно бути виражено у грошовій одиниці України - гривні, але сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання у іноземній валюті.

Іноземна валюта як засіб платежу, зокрема, за зобов'язаннями може використовуватися на території України лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, як зазначено в ст. ст. 192, 533 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 6, 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено апеляційним господарським судом, при укладенні договору сторони дійшли згоди щодо умов надання (отримання) кредитних коштів, наявність у діях обох сторін ознак умислу та приховання іншого правочину відсутні, вчинений сторонами правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені кредитним договором.

Разом з тим, суд касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного господарського суду щодо того, що валюта кредитування при укладанні кредитного договору не змінює виду цивільно-правових відносин, що виникли між сторонами.

З огляду на викладене, посилання заявника касаційної скарги на порушення апеляційним господарським судом норм ст. 99 Конституції України та ст. 192 Цивільного кодексу України не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду.

Стаття 1049 Цивільного кодексу України визначає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором.

Разом з тим, як вірно зазначено апеляційним господарським судом, вимога про визнання недійсним спірного кредитного договору з підстав його удаваності відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України не заявлялась позивачем як підстава позову.

Більше того, встановлено, що поточний рахунок у доларах США НОМЕР_2 дійсно відкритий Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 виключно за ініціативою та за особистою заявою останнього, обслуговування цього поточного валютного рахунку здійснюється за договором банківського рахунку, який також особисто укладено позивачем з банком, підписано останнім та операції щодо виданої валюти здійснював саме із зазначеного рахунку.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції вважає юридично обгрунтованими висновки апеляційного господарського суду про відсутність підстав вважати спірний кредитний договір удаваним та, як наслідок, нікчемним або недійсним, а правовідносини за ним - припиненими.

Водночас, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, місцевий господарський суд виходив з того, що підстави для стягнення з позивача на користь відповідача будь-яких сум у зв'язку з виконанням кредитного договору № 10 від 30 червня 2010 року в доларах США відсутні, у зв'язку з чим заявлений відповідачем зустрічний позов є безпідставним.

Апеляційним господарським судом встановлено, що станом на 7 травня 2014 року у позичальника знаходилися кредитні кошти у розмірі 2265000,00 доларів США.

Відповідно до п. 1.4 кредитного договору погашення відсотків за користування кредитними коштами здійснюється позичальником шляхом перерахування грошових коштів з поточного рахунку позичальника на відповідний рахунок банку, вказаний у п. 1.5. цього договору, та на інших умовах, визначених цим договором, у валюті кредиту щомісяця, починаючи з липня 2010 року, з 20-го по останнє число кожного поточного календарного місяця. При несплаті відсотків у такий строк вони вважаються простроченими з першого дня наступного календарного місяця.

Відсотки за користування кредитними коштами за період з лютого 2014 року по 6 травня 2014 року станом на 7 травня 2014 року не сплачені, у зв'язку з чим станом на 7 травня 2014 року утворився борг з відсотків за користування кредитними коштами за вказаний період у загальній сумі - 95633,65 доларів США.

За період з 1 січня 2014 року по 6 травня 2014 року включно банком нараховано позичальнику пеню за прострочення сплати відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 2647,96 доларів США.

13 травня 2014 року банк направив на адресу позичальника вимогу про дострокове виконання зобов'язання, в якій вимагав протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту отримання цієї вимоги, добровільно у повному обсязі виконати свої зобов'язання за кредитним договором № 10 від 30 червня 2010 року та додатковими угодами до нього: № 1 від 4 липня 2011 року, № 2 від 24 грудня 2012 року, № 3 від 27 грудня 2013 року та сплатити суму кредитних коштів у розмірі 2265000,00 доларів США, суму процентів за користування кредитними коштами у розмірі 95633,65 доларів США, суму пені за прострочення сплати процентів за користування кредитними коштами у розмірі 2647,96 доларів США.

Вказану вимогу позичальником не виконано, у зв'язку з чим банком позичальнику направлено письмову вимогу № 2402/03-1-01 від 20 серпня 2014 року про усунення порушень за кредитним договором № 10 від 30 червня 2010 року та додатковими угодами до нього протягом тридцяти календарних днів з моменту отримання вимоги, а саме, сплатити суму боргу з повернення кредиту 2265000,00 доларів США, відсотки за користування кредитними коштами (із врахуванням прострочених) за період з 1 травня 2014 року по 18 серпня 2014 року у розмірі 182207,01 доларів США, пеню за прострочення повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами за період з 1 січня 2014 року по 18 серпня 2014 року у розмірі 106447,80 доларів США.

Однак, вказану вимогу позичальником також не виконано, у зв'язку з чим ПАТ "Східно-Український Банк "Грант" частково задоволено дану вимогу, забезпечену договором іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Встановлено, що позичальником належним чином не виконано грошових зобов'язань за кредитним договором.

З урахуванням реалізації предметів іпотеки, за рахунок чого частково погашено кредитний борг, станом на 4 листопада 2014 року борг позичальника складає 1390432,29 доларів США, з яких: сума кредиту - 974340,63 доларів США; відсотки за користування кредитними коштами за період з липня по 3 листопада 2014 року включно - 185680,27 доларів США; пеня за прострочення сплати кредиту, відсотків за користування кредитними коштами за період з 1 січня 2014 року по 3 листопада 2014 року включно - 230411,39 доларів США.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно п. 4.5 кредитного договору за порушення строку оплати повернення кредиту, строків сплати відсотків за користування кредитом чи строків сплати інших платежів згідно з умовами цього договору, передбачених п. 1.1, 1.3, 1.4, 4.3, 5.3, 5.4 цього договору, банк має право стягнути з позичальника, окрім встановленої відсоткової ставки за прострочення повернення грошових коштів, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який стягується пеня, по сумах невиконаних зобов'язань.

Враховуючи встановлені судами обставини щодо відсутності доказів сплати позивачем боргу за кредитом та процентами за користування кредитом та підтвердження наявності боргу з їх сплати, апеляційний господарський суд дійшов юридично обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

З огляду на викладене, рішення апеляційного господарського суду прийняте за наслідками повного встановлення усіх істотних обставин справи, надання їм належної правової оцінки у сукупності та вірного застосування норм ст. 99 Конституції України, ст. ст. 11, 192, 235, 509, 524, 526, 533, 610, 611, 626, 627, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, що регулюють спірні правовідносини, у зв'язку з чим відсутні підстави для зміни чи скасування постанови суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 111-5, 111-7 - 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного господарського суду від 18 лютого 2015 року - без зміни.

Головуючий Л. Іванова

Судді Н. Акулова

Т. Козир