РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2015Справа №910/10230/14

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна"

до Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА"

про відшкодування шкоди

Суддя Полякова К.В.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Провідна" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" про відшкодування шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, виконавши умови договору страхування майнових інтересів власника автомобіля і виплативши йому у зв"язку з пошкодженням автомобіля при дорожньо-транспортній пригоді суму страхового відшкодування, отримав право вимоги до осіб, відповідальних за завдані збитки, якими є відповідач, як особа, що застрахувала цивільну відповідальність винної у пригоді особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.05.2014 порушено провадження у справі №910/10230/14 та призначено її до розгляду на 17.06.2014 року.

12.06.2014 від відповідача через відділ діловодства та документообігу Господарського суду м. Києва надійшов відзив на позовну заяву.

17.06.2014 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду м. Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшли документи, витребувані ухвалою суду від 30.05.2014 року.

У судовому засіданні 17.06.2014 представник позивача надав усні пояснення по суті спору.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Суд, під час судового засідання 17.06.2014, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши подані до суду докази, дійшов висновку, що існує потреба у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних.

За результатами розгляду справи, судом призначена судова автотоварознавча експертиза, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз (ухвала суду від 17.06.2014 наявна у матеріалах справи).

Відповідною ухвалою суду від 17.06.2014 провадження у справі №910/10230/14 зупинено до проведення судової автотоварознавчої експертизи та повернення справи до Господарського суду міста Києва.

Відділом діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва отримано від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України матеріали справи №910/10230/14 із висновком судової експертизи.

Ухвалою суду від 30.03.2015 поновлено провадження у справі №910/10230/14 та призначено її до розгляду на 16.04.2015 року.

Ухвалою суду від 16.04.2015 розгляд справи відкладено на 23.04.2015 року.

У судове засідання 23.04.2015 представник позивача не з'явився, проте у заявленому 21.04.2015 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва клопотанні просив розгляд справи здійснювати без уповноваженого представника.

Відповідач явку уповноваженого представника до судових засідань 16.04.2015 та 23.04.2015 не забезпечив, проте про дату, час та місце проведення судових засідань повідомлений належним чином.

Приписи статті 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Нормами ст. 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихсь обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, незважаючи на те, що представник відповідача не з'явився до судового засідання, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

09.11.2011 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Провідна" (страховик) та Детсковою Кристиною Василівною (страхувальник та вигодонабувач) укладено договір №06/0642791/0506/11 добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу, за яким предметом страхування є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом марки "ЗАЗ TF698К 3НГ", державний номер АН3595НР.

Відповідно до довідки №9016010 про дорожньо-транспортну пригоду, 02.06.2012 по вул.Пушкінській/Комсомольська у м.Горлівка, Донецька обл., відбулась дорожньо-транспортна пригода (зіткнення) між транспортним засобом марки "ЗАЗ TF698К 3НГ", державний номер АН3595НР, під керуванням Лисенко С.Г. (керував ТЗ на підставі цивільно-правового договору №б/н від 01.06.2012, подорожній лист №41 від 01.06.2012) та транспортним засобом марки «ВАЗ 2107», державний номер 59211ЕН, під керуванням Дмитренко О.М.

Дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм Дмитренко О.М. Правил дорожнього руху України, якого постановою Калінінського районного суду міста Горлівки від 19.07.2012 у справі №3/0521/646/2012 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Як вбачається із матеріалів справи, 06.06.2012 страхувальник звернувся до позивача із заявою про факт настання події, що має ознаки страхового випадку по договору №06/0642791/0506/11 від 09.11.2011, 12.06.2012 із заявою на виплату страхового відшкодування та 26.07.2012 із заявою на доплату страхового відшкодування.

Розмір страхового відшкодування визначений позивачем на підставі наряду-замовлення №куз699 від 06.06.2012 , виставленого ПрАТ ТСП «Алексо-Сервіс», рахунку-фактури №СФ-0001017 від 14.06.2012, виставленого ТОВ «Алекс-Моторс» та зазначений у страховому акті №0501/06/4687/79930 від 21.06.2012 у розмірі 9040,10 грн.

Позивач, на виконання умов Договору та відповідно до заяв страхувальника, виплатив страхувальнику суму страхового відшкодування у розмірі 9040,10 грн., що підтверджується платіжним дорученням №031442 від 27.06.2012 та відомістю №ВПТ-002789 від 21.06.2012 виплат коштів страхових відшкодувань.

Надалі, позивачем на підставі ремонтної калькуляції №256S від 02.08.2012 проведена доплата страхового відшкодування страхувальнику у розмірі 1632,17 грн., що підтверджується платіжним дорученням №039734 від 07.08.2012 та відомістю №ВПТ-003407 від 05.08.2012 та зазначено у страховому акті №2 0501/06/4687/79930 від 03.08.2012 року.

Статтею 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 27 Закону України "Про страхування" визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Цивільно-правова відповідальність водія Дмитренко О.М., який керував транспортним засобом марки «ВАЗ 2107», державний номер 59211ЕН, на момент скоєння ДТП застрахована Відкритим акціонерним товариством Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА", за полісом №АА/6461760, відповідно до витягу з Єдиної централізованої бази даних МТСБУ.

Отже, до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, тому позивач звернувся 22.11.2013 до відповідача із претензією вих.№04-09/18508 про відшкодування шкоди, однак коштів станом на момент розгляду спору у суді так і не отримав.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає на пропуск позивачем строку для подання претензії, зважаючи на ст.37.1.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів", що визначає одну з підстав відмови у виплаті страхового відшкодування неподання протягом одного року відповідної заяви з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Також, з метою визначення вартості матеріального збитку спричиненого власнику ТЗ марки "ЗАЗ TF698К 3НГ", державний номер АН3595НР судом призначалась у справі судова автотоварознавча експертиза.

Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Частинами другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Цивільним кодексом України встановлено, що цивільно-правова відповідальність виникає лише за наявності вини особи. Цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішенням суду (п. 5 ст. 11 ЦК України).

Наявною у матеріалах справи постановою Калінінського районного суду міста Горлівки від 19.07.2012 у справі №3/0521/646/2012 встановлено вину Дмитренко О.М. у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди під час керування транспортним засобом марки «ВАЗ 2107», державний номер 59211ЕН.

На момент скоєння ДТП, цивільно-правова відповідальність Дмитренко О.М., який керував транспортним засобом марки «ВАЗ 2107», державний номер 59211ЕН, застрахована Відкритим акціонерним товариством Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА", за полісом №АА/6461760, відповідно до витягу з Єдиної централізованої бази даних МТСБУ.

Пунктом 37.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" передбачено право страховика за договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Таким чином відповідач - Відкрите акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" є відповідальною особою за завдані збитки власнику транспортного засобу марки "ЗАЗ TF698К 3НГ", державний номер АН3595НР.

Відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, до позивача - Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" - як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором №06/0642791/0506/11 від 09.11.2011 добровільного страхування наземних транспортних засобів, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до Дмитренко О.М., як до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як визначено пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Статтею 25 Закону України "Про страхування" передбачено, що виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що визначається страховиком.

Положеннями статті 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страхова сума - це грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов"язаний провести виплату при настанні страхового випадку, а страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Наведеною статтею також визначено, що при страхуванні майна страхова сума встановлюється в межах вартості майна за цінами і тарифами, що діють на момент укладання договору, якщо інше не передбачено договором страхування.

При цьому, страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Також зазначена стаття визначає, що страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування.

Виходячи з вимог ч.ч. 2, 3 ст. 22, ст.1166 та ч.2 ст.1192 ЦК України, розмір реальних збитків не може бути меншим реальної вартості робіт виконаних або таких, які особа, яка зазнала збитків, мусить виконати з метою відновлення пошкодженої речі, що відповідає загальному правилу відшкодування збитків в повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач, у відповідності до чинного законодавства, умов Договору №06/0642791/0506/11 від 09.11.2011, та заяв страхувальника, виплатив страхувальнику суму страхового відшкодування у загальному розмірі 10672,27 грн., що підтверджується платіжним дорученням №031442 від 27.06.2012 із відомістю №ВПТ-002789 від 21.06.2012, та платіжним дорученням №039734 від 07.08.2012 та відомістю №ВПТ-003407 від 05.08.2012 року.

Згідно висновку судового експерта №13092/14-54 від 08.12.2014, розмір матеріального збитку, спричиненого власнику ТЗ "ЗАЗ TF698К 3НГ", державний номер АН3595НР, становить 19186,32 грн.

Відповідно до приписів статті 9 Закону України "Про страхування" франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Статтею 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Полісом №АА/6461760, виданим відповідачем - Відкритим акціонерним товариством Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" - визначено франшизу в розмірі 510,00 грн., яка вирахувана позивачем із заявленої до стягнення у межах даного позову суми страхового відшкодування.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач зауважує, що претензія позивачем направлена після встановленого ст.37.1.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів" річного строку, у зв'язку із чим підстав для задоволення позову відповідач не вбачає.

Однак, суд не приймає посилання відповідача на недотримання позивачем вимог п.1 ст.37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шляхом неповідомлення протягом року про настання страхового випадку, оскільки в даному випадку спірні регресні правовідносини між страховими компаніями не регулюються Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Вказаною статтею встановлено підстави для відмови страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у виплаті страхового відшкодування в разі невиконання потерпілою особою своїх обов'язків, що не слід ототожнювати з обов'язками страховика у правовідносинах регресного відшкодування.

Статтею 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 27 Закону України "Про страхування" визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Зі змісту наведених правових норм не вбачається обов'язку позивача звертатись до страховика, в якого застрахована цивільно-правова відповідальність особи, винної у скоєнні ДТП, з вимогою щодо отримання суми виплаченого страхового відшкодування; натомість ними передбачено перехід до позивача права вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

З огляду на викладене, позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплатити матеріальне відшкодування. Відповідно до зазначених законодавчих приписів позивач може реалізувати своє право шляхом подання позову до суду.

До того ж, рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 визначає, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого Господарського суду України від 21.01.2014 у справі №910/11450/13, від 29.04.2014 у справі №910/21529/13, від 14.11.2012 у справі №5028/17/22/2012, від 05.08.2014 у справі №910/1184/14.

Положеннями статті 509 ЦК України, визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статті 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У відповідності до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зазначені вище норми ЦК України кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України (далі ГК України).

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем - Відкритим акціонерним товариством Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" не доведено відсутність у нього зобов'язання по виплаті страхового відшкодування у порядку регресу.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, щодо обґрунтованості позовних вимог, які підлягають задоволенню частково.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п.23 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №4, після закінчення розгляду справи витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу господарським судом на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України.

Відтак, як передбачено частиною 5 статті 49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з наведеного суд зазначає, що оскільки витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи покладались судом на відповідача, то, відповідно до статті 49 ГПК України, вони мають бути розподілені між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також, оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, то судовий збір - відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладається пропорційно розміру задоволених позовних вимог на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 32, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" до Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" про відшкодування шкоди - задовольнити.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" (02081, місто Київ, вулиця Здолбунівська, 7Д; ідентифікаційний код 00034186) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" (03049, місто Київ, проспект Повітрофлотський, 25, ідентифікаційний код 23510137) 10162 (десять тисяч сто шістдесят дві) гривні 27 копійок сплаченого страхового відшкодування та 1827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) гривень 00 копійок витрат зі сплати судового збору.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" (02081, місто Київ, вулиця Здолбунівська, 7Д; ідентифікаційний код 00034186) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" (03049, місто Київ, проспект Повітрофлотський, 25, ідентифікаційний код 23510137) 2460 (дві тисячі чотириста шістдесят) гривень 00 копійок витрат на проведення судової експертизи.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини у судовому засіданні 23.04.2015 року.

Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 28.04.2015 року

Суддя К.В. Полякова