РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2015Справа №910/1365/15-г

За позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування»

вул. Червоноармійська, 15/2, м. Київ, 01004

до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»

вул. Глибочицька, 44, м. Київ, 04050

про відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 6 757,20 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Біляєв Ю.Л. - представник, довіреність №123/15 від 09.02.2015;

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі частини 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом № 5049/3.3761 від 29.10.14 р. до Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" про відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 6 757,20 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 827,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що виплативши відповідно до умов Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави, № 202.13.2191509 від 18.08.13 р. страхувальнику страхове відшкодування в сумі 13 514,40 грн., позивач набув на підставі ст.ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" право регресної вимоги про стягнення виплаченого страхового відшкодування до відповідача як особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.01.15 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/1365/15-г та призначено справу до розгляду на 25.02.2015.

На підставі ч. 3 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні з 25.02.15 р. по 18.03.15 р. оголошувалась перерва.

В судове засідання 25.02.15 р. з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

В судове засідання 18.03.15 р. з'явився представник позивача, представник відповідача у вказане судове засідання не з'явився.

Про дату, час і місце проведення судового засідання 18.03.15 р. відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою представника відповідача б/н від 25.02.15 р. про оголошення перерви.

До початку судового засідання 25.02.15 р. представником позивача через канцелярію суду супровідним листом № 4122 від 25.02.15 р. подано документи, серед яких, зокрема, міститься копія банківської виписки на підтвердження сплати відповідачем страхового відшкодування в розмірі 6 257,20 грн., а також письмове підтвердження про відсутність в провадженні господарських судів України спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та відсутність рішення цих органів з такого спору. Документи долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 25.02.15 р. представником відповідача подано відзив на позов №15-042 від 25.02.15 р., в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись при цьому на той факт, що згідно пояснень гр. Кукса Д.А. та довідки ДАІ винною у ДТП є дві особи, гр. Кукса Д.А. та невідомий водій позашляховика чорного кольору, який створив аварійну ситуацію та зник з місця ДТП. Крім того відповідачем зазначено, що у відповідності до ст. 12 та п. 36.3. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Приватним акціонерним товариством "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" здійснено виплату страхового відшкодування в порядку регреса і стягнення інших коштів буде неправомірним та таким, що порушує норми матеріального права. Відзив на позов разом з доданими до нього документами долучено до матеріалів справи.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судового засідання 18.03.15 р. до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалою суду від 29.01.15 р. відповідачем надані суду не в повному обсязі.

Про поважні причини неявки уповноваженого представника відповідача в судове засідання 18.03.15 р. суд не повідомлено.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання сторонами суду не надано.

Відповідно до п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18), якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судове засідання 18.03.15 р. обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в даному судовому засіданні, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача на час розгляду справи 18.03.15 р., а також те, що представник позивача проти розгляду справи без участі представника відповідача не заперечував, суд здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд оголошував перерву в судовому розгляді, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками, визначені статтями 20, 22, 60, 74 та частиною 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судових засіданнях повідомив суд, що права та обов'язки йому зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 18.03.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу пункту 6 частини 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

18 серпня 2013 між Товариством з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" (страховик за договором, позивач у справі) та гр. Ананьєвою Іриною Іванівною (страхувальник за договором) укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави, № 202.13.2191509 (далі - Договір), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням застрахованим на умовах даного Договору транспортним засобом.

Відповідно до п.п. 3.1, 5 частини А Договору забезпечений транспортний засіб: KIA Rio, державний реєстраційний номер АА5822ОВ, 2013 року випуску.

Розмір страхової суми становить 134400,00 грн. (п.5 частини А Договору), безумовна франшиза - 1% (п.7.1 частини А Договору), строк дії Договору визначений з 23.08.2013 по 22.08.2020 (розділ 9 частини А Договору).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України "Про страхування".

Як передбачено ст.16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття "договір страхування" містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України "Про страхування" договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Страховим випадком згідно ст. 8 Закону України "Про страхування" є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася, і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Пунктом 3.3. частини Б Договору страховим випадком визначена подія, яка відбулася під час дії періоду страхування за Договором та у місці дії Договору, з настанням якої, за умови виконання страхувальником всіх умов договору, виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику (банку) в межах страхової суми, а саме: пошкодження, знищення або втрата транспортного засобу та/або додаткового обладнання, внаслідок настання подій, однією з яких є дорожньо - транспортна пригода (п.3.3.2 частини Б Договору).

Згідно первинної довідки ДАІ та розгорнутої довідки ДАІ № 9324046, копії яких наявні в матеріалах справи, 24.12.2013 в м. Києві на перехресті вулиць Урлівська та Анни Ахматової відбулась дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП), за участю транспортного засобу марки KIA Rio, державний реєстраційний номер АА5822ОВ, під керуванням гр. Гайдая Леоніда Костянтиновича, транспортного засобу марки KIA Cerato, державний реєстраційний номер АА2988СО, під керуванням гр. Тісної Майї Олександрівни, та транспортного засобу марки Mercedes-Benz S500, державний реєстраційний номер АА2412МХ, водій якого гр. Кукса Дмитро Анатолійович, керуючи вказаним транспортним засобом не дотримався безпечної швидкості, внаслідок чого не впорався з керуванням та здійснив зіткнення з автомобілями "Субару" державний реєстраційний номер 11 ЕТ8328 та KIA Cerato, державний реєстраційний номер АА2988СО, який в свою чергу здійснив зіткнення за автомобілем KIA Rio, державний реєстраційний номер АА5822ОВ, в результаті якої автомобілі отримали механічні ушкодження.

Як вбачається із п.7 частини А, п.3.3 частини Б Договору дана дорожньо - транспортна пригода визначена сторонами як страховий ризик, на випадок якого здійснювалось страхування.

Відповідно до пункту 3 частини 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом п. 3 ч.1 ст.20 Закону України "Про страхування" до обов'язків страховика, зокрема, належить при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч.16 ст.9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно ч.1 ст.25 Закону України "Про страхування" виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

24 січня 2014 р. власник транспортного засобу KIA Rio державний реєстраційний номер АА5822ОВ гр. Ананьєва Ірина Іванівна (страхувальник) звернулась до ТОВ "Експрес Страхування" із заявою про виплату страхового відшкодування за Договором, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок СТО - Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоцентр на Харківському".

Відповідно до умов п.п. 13 частини А, п. 9.6 частини Б Договору у випадку обрання страхувальником опції "пріоритет СТО" розмір завданих збитків визначається та страхове відшкодування виплачується страховиком або уповноваженим представником страховика на підставі кошторису ремонтних робіт, рахунків-фактур, нарядів-замовлень, актів виконаних робіт та інших документів, які підтверджують вартість та факти виконання відновлювального ремонту на СТО, що підтримує гарантійні зобов'язання виробника (імпортера/офіційного дилера) застрахованого транспортного засобу та яка письмово вказується страховиком страхувальнику. При цьому перерахування проводиться безготівково на рахунок СТО, що надала рахунок, або по факту виконання робіт - на підставі акту виконаних робіт та квитанції про сплату - на рахунок страхувальника або банку. У разі незгоди страховика щодо зазначених у калькуляції СТО цін на запасні частини, витратні матеріали та вартість робіт з відновлювального ремонту, а також щодо обсягів ремонту, за страховиком залишається право замовити та оплатити за власний рахунок послуги експерта у цілях визначення прямого збитку страхувальника.

Згідно п.14 частини А Договору при визначенні розміру страхового відшкодування фізичний знос не враховується.

У відповідності до рахунку - фактури Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоцентр на Харківському" № від 28.01.14 р., копія якого наявна в матеріалах справи, вартість відновлювального ремонту застрахованого позивачем транспортного засобу KIA Rio, державний реєстраційний номер АА5822ОВ та використаних при цьому деталей, запасних частин та механізмів складає 14858,40 грн. з ПДВ.

Згідно звіту № 644 про оцінку автомобіля KIA Rio, державний реєстраційний номер АА5822ОВ від 31.03.14 р., складеного оцінювачем Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄвроАсистанс" Олійник Ю.В. (Сертифікат №13424/12 суб'єкта оціночної діяльності, виданий Фондом Державного майна України 15.05.2012; Свідоцтво Фонду Державного майна України про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів №5915 від 23.10.2007 р.) на замовлення позивача та відповідної калькуляції № 644, збиток, завданий власникові автомобіля KIA Rio, державний номер АА5822ОВ, в результаті його пошкодження при ДТП, складає 15 224,48 грн., в тому числі ПДВ 2 537,41 грн..

Як свідчать матеріали справи, страховиком - Товариством з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" складено та підписано Страховий акт № 3.13.4122-1 від 06.02.14 р. за Договором, відповідно до якого вищевказана ДТП кваліфікована згідно Договору як страховий випадок та прийнято рішення про виплату страхувальнику - гр. Ананьевій Ірині Іванівни страхового відшкодування в сумі 13 514,40 грн., яка становить різницю між визначеною у рахунку-фактурі ТОВ "Автоцентр на Харківському" № від 28.01.14 р. вартістю відновлювального ремонту автомобіля та запчастин до нього в розмірі 14 858,40 грн. та франшизою за Договором в сумі 1 344,00 грн..

Згідно пункту 9.3. Договору виплата страхового відшкодування проводиться страховиком на підставі письмової заяви від страхувальника та/або листа банку і страхового акту, що складається страховиком. Страхове відшкодування сплачується виключно за письмовим погодженням з банком, порядок та спосіб сплати страхового відшкодування буде викладено в наданому листі банку.

Розділом 3 частини А Договору вигодонабувачем визначено Публічне акціонерне товариство "УкрСоцБанк".

Так, як вбачається з наявної у матеріалах справи копії листа № 10-186/67-803 від 14.01.14 р. вигодонабувача за Договором - Публічного акціонерного товариства "УкрСоцБанк", останній повідомив про відсутність заперечень проти виплати страхового відшкодування та зазначив порядок та способи виплати такого відшкодування, а саме: шляхом перерахування суми страхового відшкодування на рахунок ремонтного підприємства (СТО) для відновлення автотранспорту, який є заставним майном банку. Страхова компанія повинна здійснити виплату страхового відшкодування в порядку та терміни, визначені Договором добровільного страхування, на рахунок ремонтного підприємства (СТО) для здійснення ремонту транспортного засобу з метою його відновлення; або шляхом видачі страховику готівки, в разі відновлення автотранспорту, який є заставним майном банку, клієнтом самостійно, пред'явлення відновленого авто до страхової компанії, про що складається відповідний акт огляду.

У відповідності до умов Договору сума страхового відшкодування в розмірі 13 514,40 грн. була перерахована позивачем на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоцентр на Харківському" згідно рахунку-фактури № від 28.01.2014, що підтверджується копією платіжного доручення № 1214 від 07.02.2014 на суму 13 514,40 грн..

Заперечень щодо факту та розміру виплати страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави № 202.13.2191509 від 18.08.13 р., а також перебування отриманих автомобілем KIA Rio, державний номер АА5822ОВ пошкоджень у причинно - наслідковому зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 24.12.13 р., відповідачем суду не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання ТДВ "Експрес Страхуваня" умов Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави, № 202.13.2191509 від 18.08.13 р., а саме виплати страхового відшкодування в сумі 13514,40 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку страхувальнику - гр. Ананьєвій І.І. шляхом перерахування вартості ремонту належного страхувальнику застрахованого автомобіля KIA Rio державний номер АА5822ОВ на розрахунковий рахунок СТО - ТОВ "Автоцентр на Харківському", яка безпосередньо здійснювала ремонт вказаного пошкодженого транспортного засобу.

Суд звертає увагу, що згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, як зазначено в прийнятих за результатами перегляду справ даної категорії постановах Вищого господарського суду України від 23.08.2011р. у справі № 42/92, від 07.08.2012р. у справі № 2/22, від 01.03.2011р. у справі № 47/372 звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Крім того, листом від 19.07.11 р. Верховним Судом України роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, наявність Страхового акту № 3.13.4122-1 від 06.02.2014 та платіжного доручення №1214 від 07.02.2014 на суму 13 514,40 грн. є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 11.02.2014 у справі №753/405/14-п встановлено, що гр. Кукса Дмитро Анатолійович порушено пункти 12.1. та 12.3. Правил дорожнього руху України, визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв'язку з чим останнього притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення в дохід держави штрафу в розмірі 340,00 грн.

За приписами ч. 1 ст. 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

Відповідно до положень статті 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями статті 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно частини 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За таких обставин, в момент виплати страхового відшкодування у позивача - Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" виникло право зворотної вимоги (регресу) до власника джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу Mercedes-Benz S500, державний реєстраційний номер АА2412МХ, водій якого винний у вчиненні ДТП.

У відповідності до ст. 5 Закону України "Про страхування" страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно пункту 9 частини 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" метою обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

У відповідності до ст.6 вищевказаного Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Судом встановлено за матеріалами справи, що станом на дату вчинення ДТП 24.12.2013 цивільно - правова відповідальність власника транспортного засобу марки Mercedes-Benz S500 державний реєстраційний номер АА2412МХ за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу застрахований страхувальником - Товариством з обмеженою відповідальністю "КиївЕлітТранс" в Приватному акціонерному товаристві "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/2288249 (далі - Поліс), що підтверджується наявними в матеріалах справи копією вказаного Полісу та даними Єдиної централізованої бази даних МТСБУ, з наступними умовами: ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, становить 100 000,00 грн.; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн.; франшиза - 500,00 грн.; забезпечений транспортний засіб марки Mercedes-Benz S500, державний реєстраційний номер АА2412МХ. Вказаний Поліс був чинним на 24.12.13 р., тобто на момент скоєння ДТП.

Таким чином у ТДВ "Експрес Страхування" як у страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави, № 202.13.2191509 від 18.08.13 р., в межах виплаченої суми виникло право зворотної вимоги до відповідача як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, в межах ліміту відповідальності, визначеному полісом № АЕ/2288249 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року №15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене позивач отримує право зворотної вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач - ТДВ "Експрес Страхування" може реалізувати своє право шляхом подачі відповідного позову до суду. Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 28.08.2012р. у справі №23/279).

Реалізуючи вказане право, з метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з заявою № 3.4122 про відшкодування шкоди по полісу АЕ/2288249 (вих. №25.22/3.4122 від 08.07.2014), яка містила прохання здійснити виплату страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 13 514,40 грн.. Отримання вказаної заяви ПАТ "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" 17.07.14 р. підтверджується наявною в матеріалах справи копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 604.

Як свідчать матеріали справи, у відповідь на зазначену регресну вимогу, відповідач листом № 5926 від 15.09.2014 р., посилаючись на приписи ст. 29 та пункту 36.3 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", повідомив позивача, що сума страхового відшкодування в розмірі 6 257,20 грн. (50% від суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 13 514,40 грн. та за вирахуванням франшизи 500,00 грн.), буде перерахована згідно заяви на реквізити Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування".

В подальшому, як вбачається з матеріалів справи та підтверджується сторонами, у відповідності до положень ст. 29, пункту 36.3 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Полісу відповідачем платіжним дорученням № ЗР046294 від 17.09.2014 на розрахунковий рахунок позивача було перераховано страхове відшкодування в розмірі 6 257,20 грн., що підтверджується наданою позивачем копією банківської виписки по рахунку за 17.09.14 р..

Суд зазначає, що правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Згідно пункту 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно статті 9 Закону України "Про страхування" франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Відповідно до умов розділу 8 Договору добровільного страхування франшиза (безумовна) за ризиком "ДТП" встановлена в розмірі 1,00 % від страхової суми. Розділом 11 Договору добровільного страхування страхова сума в період дії страхування з 23.08.2013 по 22.08.2014 визначена в розмірі 134 400,00 грн..

В силу ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Крім того, відповідно до ч. 36.6. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Оскільки згідно із даними Полісу № АЕ/2288249 та Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави, № 202.13.2191509 р. від 18.08.13 р. становить 500,00 грн. та 1344,00 грн. відповідно, отже розмір страхового відшкодування, яке просить стягнути позивач, враховуючи розмір завданого застрахованому позивачем транспортному засобу KIA Rio державний номер АА5822ОВ матеріального збитку та розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача в межах ліміту відповідальності відповідача за даним Полісом № АЕ/2288249 за спірним страховим випадком, враховуючи здійснену відповідачем часткову сплату страхового відшкодування в розмірі 6257,20 грн., правомірно зменшено на розмір франшизи, і становить 6757,20 грн..

Як вбачається із матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо відшкодування ТДВ "Ескпрес Страхування" в порядку регресу суми в розмірі 6757,20 грн. всупереч вимогам чинного законодавства відповідач не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, яку позивач просить стягнути в позовній заяві.

З урахуванням наявності полісу № АЕ/2288249 відповідача, договірних зобов'язань між власником транспортного засобу, водій якого визнаний винною у скоєнні ДТП особою, та страховою компанією відповідача, відповідальною особою є саме ПАТ "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп", до якого правомірно заявлено позов.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини другої ст. 129 Конституції України та статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави, № 202.13.2191509 від 18.08.13 р. та Полісу № АЕ/2288249 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів суду не надано.

В своїх запереченнях проти відшкодування страхової виплати в порядку регресу відповідач посилається на п. 36.3 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", якою визначено, що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб, та довідку ДАІ № 9324046, згідно якої винними у ДТП є дві особи, отже, на думку відповідача, страхове відшкодування повинно бути поділене на двох осіб.

Як зазначено вище судом, відповідно до п.3 ч.1 ст.1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, норма п.3 ч.1 ст.1188 Цивільного кодексу України щодо визначення розміру відшкодування у відповідній частці за умов наявності обопільної вини кожного з водіїв, які керували автомобілями (джерелами підвищеної небезпеки), свідчить про встановлення іншого (меншого) розміру відшкодування шкоди в порядку регресу в розумінні ч.1 ст.1191 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вказівок п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них в частині, заподіяної нею (в порядку часткової відповідальності). Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими. У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.

Як раніше встановлено судом та відповідачем не спростовано, що постановою Дарницького районного суду міста Києва від 11.02.14 р. у справі № 753/405/14-п встановлена наявність в діях гр. Кукси Д.А. складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, однак цією постановою не встановлено, що ДТП сталася також з вини іншого водія, який керував чорним позашляховиком та зник з місця ДТП.

Також з матеріалів справи не вбачається, судом не встановлено та відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів встановлення вини іншого водія - учасника ДТП у вчиненні останньої (вирок суду в кримінальній справі, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою водія було б притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, постанова суду про закриття справи про адміністративне правопорушення у зв'язку із закінченням строків притягнення винної особи до адміністративної відповідальності, а не за відсутністю складу адміністративного правопорушення, прийнята на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП), в зв'язку з чим, невстановлена особа на даний час не є в розумінні п.3 ч.1 ст.1188 Цивільного кодексу України іншою особою, винною у скоєнні ДТП.

Відтак, і розмір страхового відшкодування, підлягаючого до виплати відповідачем в порядку регресу, не може визначатися пропорційно (у відповідній частці) до ступеню вини кожного з винуватців ДТП, оскільки на даний час не настали передбачені п.3 ч.1 ст.1188 Цивільного кодексу України підстави для цього, пов'язані з необхідністю встановлення судовим рішенням вини іншого водія.

Крім того, відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Рішення господарського суду не може обґрунтовуватись тільки висновком судового експерта чи матеріалами слідчих органів, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення. Преюдиціальне значення для господарського суду можуть мати лише факти, встановлені рішенням суду в цивільній справі, яке набрало законної сили, або ж вироком суду з кримінальної справи по питаннях, чи мали місце певні дії та ким вони вчинені (ч.ч.3,4 ст.35 ГПК України).

При цьому суд зазначає, що встановлення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, як порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів (ст.124 КУпАП), а також встановлення вини особи, яка заподіла шкоду, має вирішуватись господарським судом самостійно за результатами дослідження всіх обставин та матеріалів справи, які підлягають оцінці поряд з іншими доказами у справі за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, проте не може ґрунтуватись тільки на підставі відомостей ДАІ про дорожньо - транспортну пригоду та пояснень учасників останньої.

За таких обставин, суд вважає безпідставними доводи відповідача щодо необхідності часткового покладання обов'язку по відшкодуванню шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, на особу, вина якої у завданні такої шкоди не встановлена у передбаченому чинним законодавством порядку, та зважаючи на відсутність належних та допустимих доказів вини іншого водія у скоєнні ДТП, дійшов висновку про відсутність підстав для пропорційної виплати позивачу страхового відшкодування в порядку регресу,

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" встановлено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати позивачу в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування в добровільному порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджуються та відповідачем не спростовані, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 6757,20 грн. страхового відшкодування в порядку регресу підлягає задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст. ст. 993, 981, ст. ст. 1187, 1188, 1191 Цивільного кодексу України, ст. ст. 288, 354 Господарського кодексу України, ст.ст. 4-2, 4-3, 32, 33, 34, 49, 69, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (вул. Глибочицька, 44, м. Київ, 04050) на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» (вул. Червоноармійська, 15/2, м. Київ, 01004) 6757,20 грн. (шість тисяч сімсот п'ятдесят сім гривень двадцять копійок) страхового відшкодування в порядку регресу та 1827,00 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять сім гривень нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 20 квітня 2015 р.

Суддя А.М. Селівон