ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року Справа № 9/106-11
Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Овечкіна В.Е. - головуючого,
Корнілової Ж.О. - доповідача,
Чернова Є.В.,
розглянувши касаційну скаргу

Першого заступника прокурора Київської області
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 21.01.2015
у справі№ 9/106-11 Господарського суду Київської області
за позовомПрокурора міста Ірпеня Київської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України
до 1. Виконавчого комітету Ірпінської міської ради, 2. Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця",

треті особи:1. Комунальне підприємство "Ірпінське бюро технічної інвентаризації", 2. Дочірнє підприємство "Санаторій Україна", 3. Федерація професійних спілок України,
проскасування рішення, визнання права власності та про витребування майна з чужого незаконного володіння,

за участю від прокуратури: Романов Р.О. (посвідчення № 014714),
та від представників сторін:
від позивача:Федоровський В.Г. (довіреність від 17.09.2014 № 243),
від відповідача 1:не з'явились,
від відповідача 2:Котік О.С. (довіреність від 26.12.2014 № 26-12/5),
від третьої особи 1:не з'явились,
від третьої особи 2:не з'явились,
від третьої особи 3:Хоменко А.В. (довіреність від 26.12.2014 № 11/01-42/1589),

ВСТАНОВИВ:

Прокурор міста Ірпеня Київської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України у серпні 2011 року звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до виконавчого комітету Ірпінської міської ради та Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Комунального підприємства "Ірпінське бюро технічної інвентаризації" та Дочірнього підприємства "Санаторій Україна" про визнання з моменту прийняття та скасування рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 25.07.2000 №207/2 "Про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна Дочірнього підприємства "Санаторію Україна"; про визнання права власності на спірний об'єкт за державою в особі Фонду державного майна та про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння ЗАТ "Укрпрофоздоровниця".

Рішенням Господарського суду Київської області від 27.09.2011 у справі № 9/106-11 (суддя Сокуренко Л.В.) позов задоволено повністю. Визнано незаконним з моменту прийняття та скасовано рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради рішення від 25.07.2000 № 207/2 "Про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна Дочірнього підприємства санаторію "Україна" ЗАТ "Укрпрофоздоровниця". Визнано право власності держави в особі Фонду державного майна України на І відділення санаторію "Україна" за адресою: смт. Ворзель, вул. К. Лібкнехта, 26, яке складається з таких будівель: літера "А" адміністративно-лікувально-діагностичний корпус, площею 2520,5 кв.м; літера "Б" спальний корпус № 1, площею 1835.1 кв.м; літера "В" їдальня, площею 1997,8 кв.м; літера "Г" спальний корпус№ 2, площею 2010,5 кв.м; літера "Д" овочесхофище, площею 185,1 кв.м; літера "Ж" склад-гаражі, площею 156,0 кв.м; літера "З" склад білизни, площею 75,3 кв.м; літера "К" котельня-пральня, площею 389,5 кв.м; літера "Л" майстерня, площею 134,8 кв.м; літера "М" аеросолярій, площею 39,9 кв.м; літера "М1" житловий будинок-гуртожиток площею 438,1 кв.м; літера "Н" кіферня, площею 67,6 кв.м; літера "О" склад, площею 19,5 кв.м; літера "П", площею 23,1 кв.м; літера "О1" склад; літера "П1" вбиральня; літера "Р" водонапірна вежа; літера "Р1" сарай; літера "С" артсвердловина; літера "С1" сарай; літера "Т" пункт керування артсвердловиною; літера "Т1" сарай; літера "У" бесідка; літера "У1" погріб; літера "Ф" КНС; літера "Х" ТП; літера "Ш" бесідка; літера "Щ" сарай; літера "Ч" чергувальня; літера "Ц" сарай; літера "Ю", "Я" бесідка; літера "Я1" навіс; № 1-12 огорожа; № 13 оглядова яма; № 14-24 зливні ями; І замощення; № 1 № 2 спортивний майданчик; № 25 артсвердловина, балансова вартість якого становить 13620567,07 грн. Витребувано з чужого незаконного володіння Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" І відділення санаторію "Україна" за адресою: смт. Ворзель, вул. К. Лібкнехта, 26, яке складається з таких будівель: літера "А" адміністративно-лікувально-діагностичний корпус, площею 2520,5 кв.м; літера "Б" спальний корпус № 1, площею 1835.1 кв.м; літера "В" їдальня, площею 1997,8 кв.м; літера "Г" спальний корпус№ 2, площею 2010,5 кв.м; літера "Д" овочесхофище площею 185,1 кв.м; літера "Ж" склад-гаражі, площею 156,0 кв.м; літера "З" склад білизни, площею 75,3 кв.м; літера "К" котельня-пральня, площею 389,5 кв.м; літера "Л" майстерня площею 134,8 кв.м; літера "М" аеросолярій, площею 39,9 кв.м; літера "М1" житловий будинок-гуртожиток площею 438,1 кв.м; літера "Н" кіферня, площею 67,6 кв.м; літера "О" склад, площею 19,5 кв.м; літера "П", площею 23,1 кв.м; літера "О1" склад; літера "П1" вбиральня; літера "Р" водонапірна вежа; літера "Р1" сарай; літера "С" артсвердловина; літера "С1" сарай; літера "Т" пункт керування артсвердловиною; літера "Т1" сарай; літера "У" бесідка; літера "У1" погріб; літера "Ф" КНС; літера "Х" ТП; літера "Ш" бесідка; літера "Щ" сарай; літера "Ч" чергувальня; літера "Ц" сарай; літера "Ю", "Я" бесідка; літера "Я1" навіс; № 1-12 огорожа; № 13 оглядова яма; № 14-24 зливні ями; І замощення; № 1 № 2 спортивний майданчик; № 25 артсвердловина, балансова вартість якого становить 13620567,07 грн. та повернуто його у власність держави в особі Фонду державного майна України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.01.2015 у справі № 9/106-11 (у складі колегії суддів: Синиці О.Ф. - головуючого, Зеленіна В.О., Шевченка Е.О.) рішення Господарського суду Київської області від 27.09.2011 у справі № 9/106-11 Господарського суду Київської області скасовано, і прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Постанову мотивовано тим, що з врахуванням статті 10 Конституції (Основний Закон) України 1978 року, статті 87 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, статті 97 Цивільного кодексу УРСР, статті 98 Цивільного кодексу УРСР, частини 1 статті 20 Закону СРСР "Про професійні спілки, права та гарантії їхньої діяльності", статті 20 Закону УРСР "Про власність", статті 28 Закону УРСР "Про власність", статті 325 Цивільного кодексу України; встановлених судом обставин справи, та беручи до уваги правомірність набуття Федерацією профспілок України майна в порядку правонаступництва від колишньої Ради профспілок України та Загальної Конфедерації Профспілок СРСР, в тому числі майна, набутого за рахунок власних коштів, відрахувань внесків членськими організаціями, пожертвувань громадян та на інших не заборонених законом підставах, вбачається, що спірний майновий комплекс санаторію "Україна" належав до профспілкового майна, яке до державної власності не відносилось.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.01.2015 у справі № 9/106-11 Господарського суду Київської області, перший заступник прокурора Київської області звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.01.2015 у справі № 9/106-11 Господарського суду Київської області, а рішення Господарського суду Київської області від 27.09.2011 у справі № 9/106-11 Господарського суду Київської області залишити в силі.

У касаційній скарзі заявник посилається на порушення та неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши прокурора, представника позивача, представника відповідача 1, представника третьої особи 3, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.60 № 606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР", усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинку відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я УРСР зобов'язано передати до 01.05.1960 Українській республіканській Раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок.

Згідно з пунктом 2 вказаної постанови Ради Міністрів УРСР, майно передавалось профспілковим органам у відання.

Передача спірного майна у відання профспілкам мала місце у період дії Конституції (Основний Закон) Української Радянської Соціалістичної Республіки від 30.01.1937.

Статтею 4 Конституції (Основний Закон) Української Радянської Соціалістичної Республіки від 30.01.1937 встановлено, що економічну основу УРСР становлять соціалістична система господарства і соціалістична власність на знаряддя та засоби виробництва, що утвердилися внаслідок ліквідації капіталістичної системи господарства, скасування приватної власності на знаряддя та засоби виробництва і знищення експлуатації людини людиною.

Відповідно до статті 5 Конституції УРСР (1937 року), соціалістична власність в УРСР має або форму державної власності (всенародне добро), або форму кооперативно-колгоспної власності (власність окремих колгоспів, власність кооперативних об'єднань).

Згідно зі статтями 6, 7 Конституції УРСР (1937 року), земля, її надра, води, ліси, заводи, фабрики, шахти, рудні, залізничний, водний і повітряний транспорт, банки, засоби зв'язку, організовані державою великі сільськогосподарські підприємства (радгоспи, машинно-тракторні станції і т. п.), а також комунальні підприємства і основний житловий фонд у містах і промислових пунктах є державною власністю, тобто всенародним добром.

Громадські підприємства в колгоспах і кооперативних організаціях з їх живим і мертвим реманентом, продукція, що її виробляють колгоспи та кооперативні організації, так само їх громадські будівлі, становлять громадську, соціалістичну власність колгоспів і кооперативних організацій.

Відповідно до статті 9 Конституції УРСР (1937 року), поруч з соціалістичною системою господарства, яка є панівною формою господарства в УРСР, допускається законом дрібне приватне господарство одноосібних селян і кустарів, яке ґрунтується на особистій праці і виключає експлуатацію чужої праці.

Конституція (Основний Закон) Української Радянської Соціалістичної Республіки від 30.01.1937, яка діяла станом на 1960 рік, для будь-яких установ, організацій, підприємств передбачала форму власності на майно лише у вигляді соціалістичної власності.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати, які згідно з постановою Ради Міністрів УРСР від 23.04.60 № 606 передані профспілковим органам, могли бути передані тільки у господарське відання, а не у власність.

Аналогічні положення зазначені у постанові Вищого господарського суду України від 18.05.2011 у справі № 2-12/2394.4-2010.

Право повного господарського відання - це право юридичної особи володіти, користуватися, розпоряджатися майном, яке надано їй власником для здійснення підприємницької діяльності.

Майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, крім випадків, передбачених законодавством України. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону та цілям діяльності підприємства (стаття 37 Закону України "Про власність").

Поява цієї правової категорії зумовлена необхідністю розмежування права власності держави і права підприємства щодо виділеного йому державою майна. Відмінність права власності та права господарського відання полягає насамперед у характері цих прав. Право власності є основним, самостійним правом, у той час як право господарського відання насамперед залежить від права власності, то право господарського відання є речовим правом вторинного характеру.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що право господарського відання передбачено лише щодо об'єктів державної власності, що підтверджується змістом постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.60 № 606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР".

Аналізуючи зміст постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.1960 № 606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР", відповідно до якої Рада Міністрів Української постановила Держплану УРСР, Міністерству фінансів УРСР за участю Української республіканської Ради профспілок внести в план і бюджет Української РСР на 1960 рік зміни, що випливають з цієї постанови, а також зобов'язала Держплан СРСР передбачати, починаючи з 1961 року, в річних і перспективних планах по бюджету державного соціального страхування необхідні капітальні вкладення на будівництво і проектування санаторно-курортних установ, виділяти на будівництво, розширення, ремонт і благоустрій санаторіїв і будинків відпочинку необхідні матеріали, обладнання і транспорт, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що вказані об'єкти нерухомості фінансувалися з бюджету державного соціального страхування, а профспілкові санаторії належали до об'єктів державної власності.

На позачерговій сьомій сесії Верховної Ради Української РСР дев'ятого скликання 20.04.1978 прийнято Конституцію (Основний Закон) Української Радянської Соціалістичної Республіки.

Статтями 10-13 Конституції (Основного Закону) Української Радянської Соціалістичної республіки (1978 року) встановлено, що основу економічної системи України становить соціалістична власність на засоби виробництва у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності. Правом особистої власності були наділені лише громадяни.

Згідно зі статтею 10 Конституції УРСР (1978 року), соціалістичною власністю є також майно профспілкових та інших громадських організацій, необхідне їм для здійснення статутних завдань.

Відповідно до статті 20 Закону УРСР "Про власність" від 07.02.1991, професійні спілки є суб'єктами права колективної власності.

Статтею 21 зазначеного Закону передбачено підстави виникнення права колективної власності. Цією статтею закону не передбачено підстав виникнення права власності громадського об'єднання шляхом передачі майна від союзних громадських організацій новоствореним в Україні громадським організаціям або в порядку правонаступництва загальносоюзної громадської організації новоствореною республіканською громадською організацією.

Судом першої інстанції встановлено, що документів, на підтвердження того, що спірне майно передано державою профспілковим органам у будь-який час (з 1960 року по 1991 рік) з господарського відання у власність відповідачем 2 суду не надано.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що майно, яке є предметом спору, перебувало у державній власності Української РСР, а при оголошенні незалежності державою Україна, це майно перейшло у державну власність України, тому профспілковий орган не мав права власності на спірне майно і, як наслідок, не набув права розпорядження ним.

Постановою Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29.11.1990 № 506-ХІІ встановлено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна, ініціаторами та учасниками яких є органи державної влади і управління до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Статтею 1 Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" від 10.09.1991 № 1540-XII встановлено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України.

Згідно з Указом Президії Верховної Ради України "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" від 30.08.1991 № 1452-ХІІ та Законом України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" від 10.09.1991 № 1540-XII майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України, а укладені після 29.11.1990 майнові договори, якими змінено форму власності, визнаються недійсними.

Постановою Верховної Ради України "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" від 10.04.1992 № 2268-ХІІ з метою збереження майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Верховною Радою України постановлено наступне: до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР передати тимчасово Фонду державного майна України майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій. Фонду державного майна України прийняти майно цих підприємств, установ та об'єктів до 01.05.1992.

Профспілки діяли за загальним статутом профспілок СРСР, і до 1990 року були загальносоюзною громадською організацією. В єдиній системі профспілок колишнього Союзу РСР Укрпрофрада представляла республіканську організацію і мала статус юридичної особи.

Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої є Федерація професійних спілок України.

Постановою Верховної Ради України "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" від 04.02.1994 № 3943-ХІІ встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю (пункт 1 постанови). Кабінету Міністрів України до 01.03.1994 у встановленому порядку визначити органи управління зазначеним майном, що тимчасово виконуватимуть ці функції до законодавчого визначення правонаступників вищезгаданого майна (пункт 2 постанови). До законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Фонд державного майна України здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій (їх структурних підрозділів) (пункт 3 постанови).

Професійні спілки та їхні громадські об'єднання є суб'єктами права колективної власності (стаття 20 Закону України "Про власність").

Відповідно до статті 21 Закону України "Про власність", право колективної власності виникає на підставі: добровільного об'єднання майна громадян і юридичних осіб для створення кооперативів, акціонерних товариств, інших господарських товариств і об'єднань; передачі державних підприємств в оренду; викупу колективами трудящих державного майна; перетворення державних підприємств в акціонерні та інші товариства; безоплатної передачі майна державного підприємства у власність трудового колективу, державних субсидій; пожертвувань організацій і громадян, інших цивільно-правових угод.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради міста Києва від 23.12.1991 № 971 зареєстровано ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", яке створено на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому, вкладом Федерації професійних спілок України є основні фонди та оборотні кошти санаторно-курортних закладів, підприємств і організацій профспілок загальною вартістю 751234350 грн., що становить 92,92 % розміру статутного фонду. До статутного капіталу закритого акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця" передано спірний майновий комплекс.

Частиною 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Судом першої інстанції встановлено, що майно, передане до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофздравниця" є державною власністю і передача його до статутного фонду відповідача 2 не призвела до зміни форми власності, що підтверджується постановою Верховного суду України від 25.09.2007 та постановою Вищого господарського суду України від 19.09.2009 у справі № 48/202-20/191.

Посилання відповідача 2 на договір про закріплення прав щодо володіння, користування та розпорядженню профсоюзним майном від 18.11.1990, постанову президії Всезагальної Конфедерації профсоюзних Союзів СССР від 18.11.1990 № 2-1а, постанову президії Ради Федерації незалежних професійних спілок України від 22.11.1991 в якості правовстановлюючих документів на спірне майно правомірно судом першої інстанції не прийнято до розгляду, оскільки зазначені документи не можуть вважатися належними та допустимими доказами зміни права власності майна.

Судами встановлено, що на підставі статей 20, 30 Закону України "Про власність", статті 34 Закону України "Про профспілки", статті 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виконавчим комітетом Ірпінської міської ради 25.07.2000 прийнято рішення № 207/2 "Про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна дочірнього підприємства санаторію "Україна" за ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" визнано право власності на І відділення санаторію "Україна" за адресою: смт. Ворзель, вул. К.Лібкнехта, 26 та ІІ відділення за адресою: смт. Ворзель, вул. Червоноармійська, 33.

Відповідно до статей 20, 30 Закону України "Про власність"(в редакції закону на час прийняття рішення), суб'єктами права колективної власності є трудові колективи державних підприємств, колективи орендарів, колективні підприємства, кооперативи, акціонерні товариства, господарські товариства, господарські об'єднання, професійні спілки, політичні партії та інші громадські об'єднання, релігійні та інші організації, що є юридичними особами. Суб'єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Колективний власник самостійно володіє, користується і розпоряджається об'єктами власності, які йому належать. Право колективної власності здійснюють вищі органи управління власника (загальні збори, конференції, з'їзди тощо). Окремі функції з господарського управління колективним майном може бути покладено вищими органами управління власника на створювані ними органи.

Відповідно до пункту 10 статті 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції закону на час прийняття рішення), до відання делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить облік та реєстрація відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

За ствердженням прокуратури та позивача 1, на момент прийняття виконавчим комітетом Ірпінської міської ради рішення від 25.07.2000 № 207/2 "Про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна дочірнього підприємства санаторію "Україна" за ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" власником спірного майна була держава в особі Фонду державного майна України, який був уповноважений здійснювати розпорядження спірними об'єктами нерухомості, як державним майном.

Прокуратура звертала увагу суду на той факт, що вказане рішення виконавчим комітетом Ірпінської міської ради прийнято на підставі клопотання ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" без долучення необхідних правовстановлюючих документів на спірне майно.

На підтвердження відсутності необхідних правовстановлюючих документів для визнання права власності на об'єкти нерухомого майна дочірнього підприємства санаторію "Україна" за ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" відповідач 1 посилається на лист архівного відділу виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 14.06.2011 № 05-07/183.

Відповідачем 2, необхідних правовстановлюючих документів для визнання права власності на об'єкти нерухомого майна дочірнього підприємства санаторію "Україна" за ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", суду не надано.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що надані відповідачем 2 у судовому засіданні 27.09.2011 копії листів голові Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 07.05.1999 № 05-21/131, голові Київської обласної державної адміністрації від 22.03.2000 № 05-28/72, голові Ірпінського міськвиконкому від 10.08.1999 № 05-28/251, не можуть вважатися належними та допустимими доказами наявності правовстановлюючих документів для визнання права власності на вказані об'єкти нерухомого майна, оскільки не містять доказів їх направлення, доказів їх прийняття зазначеними адресатами, додатків, зазначених у листах.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 2 Господарського процесуального кодексу України, прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Відповідно до статті 41 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди вирішують господарські спори в порядку позовного провадження. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

Статтею 20 Господарського кодексу України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Відповідно до пункту 2 статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Зазначена стаття встановлює один із традиційних способів захисту цивільних прав, а саме: визнання недійсними та скасування актів органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування. Акти зазначених органів в розумінні статті 21 Цивільного кодексу України поділяються на нормативно-правові акти та акти індивідуальної дії, які можуть бути визнані недійсними та скасовані в судовому порядку.

У роз'ясненні президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 № 02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів" зазначено, що підставами для визнання акта недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку із прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову. Вказаний принцип закріплено у статті 16 Цивільного кодексу України та статті 1 Господарського процесуального кодексу України, які передбачають, що кожна особа має право на захист свого порушеного права чи охоронюваних законом інтересу.

Недодержання вимог правових норм, які регулюють порядок прийняття акта, у тому числі щодо його форми, строків прийняття тощо, може бути підставою для визнання такого акта недійсним лише у тому разі, коли відповідне порушення спричинило прийняття неправильного акта. Якщо ж акт в цілому узгоджується з вимогами чинного законодавства і прийнятий відповідно до обставин, що склалися, тобто є правильним по суті, то окремі порушення встановленої процедури прийняття акта не можуть бути підставою для визнання його недійсним, якщо інше не передбачено законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 07.07.2010 № 32/251-09 (16/213-08 (8/258-07)).

Згідно зі статтею 1 Тимчасового положення про Фонд державного майна України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 07.07.1992, Фонд державного майна України здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна і виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю.

Таким чином, майно, передане до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" є державною власністю.

Аналогічні положення зазначені у постанові Верховного Суду України від 25.09.2007 у справі № 20-330/475-05-11719, постанові ВГСУ від 19.09.2009 № 48/202-20/191.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що обґрунтованими є доводи прокурора і позивача щодо того, що вказане майно є загальнодержавною власністю і право розпорядження ним, у тому числі спірним об'єктом, повинно здійснюватись Фондом державного майна України, оскільки законодавством не визначено суб'єктів права власності щодо майна загальносоюзних профспілок колишнього Союзу РСР, розташованого на території України.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що станом на момент прийняття виконавчим комітетом Ірпінської міської ради оскаржуваного рішення власником вказаного майна була держава в особі Фонду державного майна України, тому Фонд державного майна України був уповноважений розпоряджатися спірним майном.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до статті 59 Закону України "Про власність"(чинний на момент прийняття оскаржуваного рішення), якщо в результаті видання акта органом державного управління або місцевим органом державної влади, що не відповідає законові, порушуються права власника та інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження належним їм майном, такий акт визнається недійсним за позовом власника або особи, права якої порушено.

Згідно з частиною 1 статті 393 Цивільного кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до частини 2 статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що порушення виконавчим комітетом Ірпінської міської ради зазначених нормативно-правових актів призвело до помилкової зміни форми власності та власника майна, тому рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 25.07.2000 за № 207/2 "Про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна дочірнього підприємства санаторію "Україна" за ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" є незаконним з моменту прийняття та підлягає скасуванню.

Крім цього, прокурор в інтересах держави в особі Фонду державного майна України просить визнати право власності держави в особі Фонду державного майна України на вказане майно.

Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом першої інстанції встановлено, що власником спірного майна є держава в особі Фонду державного майна України і право власності держави підлягає захисту шляхом його визнання у судовому порядку, тому суд дійшов до правильного висновку, що вимоги прокурора, заявлені в інтересах держави в особі позивача про визнання права власності держави в особі Фонду державного майна України є законними і обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно зі статтею 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 388 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Судом першої інстанції встановлено, що спірне майно вибуло з державної власності всупереч вимогам законодавства України та волі держави в особі Фонду державного майна України, тому суд дійшов до правильного висновку, що вимоги прокурора, заявлені в інтересах позивача, про витребування майна із чужого незаконного володіння та про повернення його у власність держави в особі Фонду державного майна України є законними і обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, постанова Київського апеляційного господарського суду від 21.01.2015 підлягає скасуванню, оскільки прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а рішення Господарського суду Київської області від 27.09.2011 у справі № 9/106-11 Господарського суду Київської області - залишенню без змін.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119- 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.01.2015 у справі № 9/106-11 Господарського суду Київської області задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.01.2015 у справі № 9/106-11 скасувати, а рішення Господарського суду Київської області від 27.09.2011 у справі № 9/106-11 Господарського суду Київської області залишити без змін.

Головуючий суддяОвечкін В.Е.
Судді:Корнілова Ж.О.
Чернов Є.В.