ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2015 р. Справа№ 914/783/15

Господарський суд Львівської області у складі судді Сухович Ю.О. при секретарі судових засідань Корчинському О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Приватного підприємства "Львівкульттовари", м.Львів

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська ізоляторна компанія", м.Львів

про стягнення 6 411,53 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: Венгелевський Б.Б. - представник (доручення б/н від 12.02.2015 р.);

від відповідача: не з'явився.

Права та обов'язки сторін передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви про відвід судді не поступали, клопотання про технічну фіксацію судового процесу не надходили. В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Позов заявлено Приватним підприємством "Львівкульттовари" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська ізоляторна компанія" про стягнення 6 411,53 грн., з яких 6 000,00 грн. основного боргу, 39,95 грн. три проценти річних та 371,58 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою суду від 16.03.2015р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 30.03.2015р.

Ухвалою суду від 30.03.2015р. розгляд справи відкладено на 27.04.2015р., з підстав наведених в даній ухвалі.

Представником позивача подано клопотання (вх.№14971/15 від 09.04.2015р.), в якому повідомляє суд про повну сплату відповідачем суми основного боргу в розмірі 6 000,00 грн., відтак, просить суд припинити провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 6000,00 грн. та стягнути 39,95 грн. три проценти річних та 371,58 грн. інфляційних втрат.

В судовому засіданні представник позивача просив припинити провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 6000,00 грн., а в частині стягнення 39,95 грн. трьох процентів річних та 371,58 грн. інфляційних втрат позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач явку уповноваженого представника у судове засідання повторно не забезпечив, вимоги ухвал суду від 16.03.2015р. та від 30.03.2015р. не виконав, витребуваних доказів не подав. Про порушення провадження у справі був належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення №015 від 17.03.2015р. - вручено 23.03.2015р. (вх.№12511/15 від 25.03.2015р.).

Станом на 27.04.2015р. на адресу суду від відповідача не повернулось поштове повідомлення про вручення йому ухвали суду від 30.03.2015р. про відкладення розгляду справи на 27.04.2015р. або поштовий конверт без вручення його адресату.

Вищим господарським судом України у третьому абзаці п.п. 3.9.1 п.п.3.9 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз"яснино, що за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Факт надсилання відповідачу ухвали суду від 30.03.2015р. про відкладення розгляду справи на 27.04.2015р. підтверджується реєстром суду на відправлення рекомендованої з повідомленням кореспонденції № 360 від 06.04.2015р., та узгоджується з позицією Вищого господарського суду України викладеною у третьому абзаці п.п. 3.9.1 п.п.3.9 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Відтак, суд виконав умови Господарського процесуального кодексу України щодо належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи. До повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Інші адреси відповідача, крім вказаної у позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ні позивачу, ні суду невідомі.

Станом на день розгляду спору (27.04.2015р.) від відповідача на адресу суду відзив, заяви, клопотання, в тому числі про відкладення розгляду справи не надходили.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд вважає за можливе розглянути справу відповідно до ст.75 ГПК України при відсутності представника відповідача за наявними у ній матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази та заслухавши пояснення представника позивача, суд,-

встановив:

Приватним підприємством "Львівкульттовари" (перевізник) на підставі заявки №31 віж 01.08.2014р. на перевезення вантажу автомобільним транспортом в міжнародному сполученні надано Товариству з обмеженою відповідальністю "Львівська ізоляторна компанія" (замовник) послуги по перевезенню вантажу.

Як вбачається із заявки вантажовідправником є АТ «Євроцемент Україна», дата, адреса прибуття автомобіля під завантаження - 01.08.2014р. - Україна, Харківська область, м.Балаклія, вантажоотримувачем є Товариство з обмеженою відповідальністю "Лік" - Україна, Львівська область, м.Львів, вул.Зелена, 301. Автомобільним транспортом тягач ДАФ (державний номер ВС 91-68 ВХ, н/причіп ВС 40-96 ХТ), водій - Грень Мирослав.

Вартість перевезення - 8 000,00 грн. з ПДВ, порядок розрахунку - по перерахунку до 7 банківських днів.

Позивач на підставі заявки надав відповідачу послуги з перевезення вантажу (цементу) автомобільним транспортом на загальну суму 8 000,00 грн., а саме: автомобільним транспортом тягач ДАФ (державний номер ВС 91-68 ВХ, н/причіп ВС 40-96 ХТ), водій - Грень М.П. за маршрутом: завантаження здійснено 01.08.2014р. - Україна, Харківська область, м.Балаклія; розвантаження здійснено Україна, Львівська область, м.Львів, вул.Зелена, 301.

В підтвердження вказаного позивач надав товарно-транспортну накладну №ЕУ007191 від 01.08.2014р. з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу (цементу). Зауважень або заперечень щодо наданих послуг зі сторони відповідача не було.

Приватним підприємством "Львівкульттовари" (позивачем) з метою проведення розрахунків 26.08.2014р. було надіслано відповідачу оригінали документів по перевезенню вантажу, а саме: товарно-транспортну накладну №ЕУ007191 від 01.08.2014р., рахунок №1511 від 04.08.2014р. за надані транспортні послуги н загальну суму 8 000,00 грн., податкову накладну №35 від 04.08.2014р., два екземпляри акту надання послуг №1574 від 04.08.2014р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 26.08.2014р. отримано - 28.08.2014р.

22.11.2014р. позивач звертався до відповідача з претензією про оплату боргу в сумі 8000,00 грн., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 26.11.2014р. отримано - 27.11.2014р.

Після отримання претензії відповідач 02.12.2014р. частково сплатив суму боргу в розмірі 2000,00 грн.

Відтак, станом на дату складання позовної заяви (23.02.2015р.) заборгованість відповідача становила 6000,00 грн.

Позивач згідно умов ст.625 ЦК України нарахував відповідачу 3% річних та інфляційні втрати, які згідно поданого розрахунку позовних вимог становлять 39,95 грн. три проценти річних та 371, 58 грн. інфляційних втрат.

Отже, загальна сума заборгованості, при поданні позову становила 6 411,53 грн., з яких 6000,00 грн. основного боргу, 39,95 грн. три проценти річних та 371,58 грн. інфляційних втрат.

Після порушення провадження у справі, відповідачем було повністю сплачено суму основного боргу в розмірі 6000,00 грн.

Відтак, позивач просить припинити провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 6000,00 грн. та стягнути 39,95 грн. три проценти річних та 371,58 грн. інфляційних втрат.

При прийнятті рішення суд виходить із наступного:

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Положеннями ст.ст.627, 628, 629 ЦК України визначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За умовами ст.909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні.

Правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні регулюються Законом України "Про транспортно-експедиторську діяльність", згідно ст.1 якого транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

Спір між позивачем та відповідачем виник з договору-заявки №31 від 01.08.2014р. на перевезення вантажу автомобільним транспортом в міжнародному сполученні.

Статтею 3 Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів (далі - Конвенція), що підписана в м. Женеві 19 травня 1956р. до якої Україна приєдналася згідно Закону України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" від 01.08.2006р., передбачено, що при застосуванні Конвенції перевізник відповідає як за свої власні дії і упущення, так і за дії і упущення своїх агентів і всіх інших осіб, послугами яких він користувався в рамках покладених на них обов'язків.

Статтями 4, 5 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів встановлено, що договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, в трьох примірниках, підписаних відправником і перевізником, при цьому ці підписи можуть бути надруковані типографським способом або замінені штампами відправника і перевізника, якщо таке допускається законодавством країни, в якій складена накладна. Перший примірник накладної передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у перевізника.

Статтею 6 Конвенції передбачено реквізити, які повинна містити міжнародна товарно-транспортна накладна (CMR).

Факт виконання позивачем своїх зобов'язань по договору підтверджується наявною в матеріалах товарно-транспортною накладною: №ЕУ007191 від 01.08.2014р. Зауважень або заперечень щодо наданих послуг зі сторони відповідача не було.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами договору-заявки оплата за перевезення вантажу здійснюється по перерахунку до 7 банківських днів.

Приватним підприємством "Львівкульттовари" (позивачем) з метою проведення розрахунків 26.08.2014р. було надіслано відповідачу оригінали документів по перевезенню вантажу, а саме: товарно-транспортну накладну №ЕУ007191 від 01.08.2014р., рахунок №1511 від 04.08.2014р. за надані транспортні послуги н загальну суму 8000,00 грн., податкову накладну №35 від 04.08.2014р., два екземпляри акту надання послуг №1574 від 04.08.2014р. Факт надсилання підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 26.08.2014р. отримано - 28.08.2014р.

22.11.2014р. позивач звертався до відповідача з претензією про оплату боргу в сумі 8000,00 грн., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 26.11.2014р. отримано - 27.11.2014р.

Після отримання претензії відповідач 02.12.2014р. частково сплатив суму боргу в розмірі 2000,00 грн., що підтверджується наданим представником позивача звітом про дебетові і кредитові операції, з призначенням платежу - оплата за транспортні послуги по перевезенню цементу згідно рахунку №1511 від 04.08.2014.

Відтак, станом на дату складання позовної заяви (23.02.2015р.) заборгованість відповідача становила 6000,00 грн.

Після порушення провадження у справі, 30.03.2015р. відповідачем було повністю сплачено суму основного боргу в розмірі 6000,00 грн. згідно платіжного доручення №12361 від 30.03.2015р., з посиланням у підставі платежу на рахунок №1511 від 04.08.2014р.

Відтак, в частині позовних вимог про стягнення 6000,00 грн. основного боргу провадження у справі підлягає припиненню на підставі п.1-1 ст.80 ГПК України, у зв'язку з відсутністю предмету спору відносно цієї суми.

У відповідності із ст.193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За умовами ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається із наявного в матеріалах справи розрахунку позовних вимог позивач просить стягнути 371,58 грн. інфляційних нарахувань за період грудень 2014р.- січень 2015р. та 39,95 грн. три проценти річних за період з 05.12.2014р. по 23.02.2015р.

Розглянувши розрахунок 3% річних суд встановив, що позивач при їх нарахуванні дещо завищив суму. Згідно проведеного судом перерахунку до стягнення з відповідача підлягає 39,94 грн. три проценти річних (за період з 05.12.2014р. по 23.02.2015р.), тобто на 0,01 грн. менше.

Водночас, слід зазначити, що позивач в тексті позовної заяви пише про період нарахування інфляційних втрат з 05.12.2014р. по 23.02.2015р., однак в розрахунку нараховує інфляційні втрати тільки за грудень 2014р. і січень 2015р.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат нарахованих позивачем за грудень 2014р. і січень 2015р., суд дійшов висновку правильності їх нарахування та підставності до стягнення з відповідача 371,58 грн. інфляційних нарахувань.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши представлені докази, суд вважає позов обгрунтованим, який слід задоволити частково, стягнути з відповідача 411,52 грн. з яких 39,94 грн. три проценти річних та 371,58 інфляційні нарахування. В частині позовних вимог про стягнення 6 000,00 грн. основного боргу провадження у справі підлягає припиненню.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В порядку ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Сплата судового збору підтверджується платіжним дорученням №564 від 26.02.2015р. - 1827,00 грн., який відповідно до ст.49 ГПК України слід покласти на обидві сторони пропорційно до суми задоволених позовних вимог враховуючи, що сплата основного боргу відбулась після порушення провадження у справі, а спір доведений до суду з вини відповідача.

Керуючись ст.ст.3 - 6 Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів, ст.ст. 11, 525, 526, 530, 610-612, 625, 627-629, 908, 909 ЦК України, ст.ст. 174, 193 ГК України, ст.ст. 43, 33, 34, 43, 49, 75, п.1-1 ст.80, 82-85, 87, 115, 116 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська ізоляторна компанія" (79000, м.Львів, Галицький район, вул.Новаківського, буд.14; ) на користь Приватного підприємства "Львівкульттовари" (79068, Львівська область, м.Львів, Шевченківський район, вул.Гетьмана Мазепи, буд.15, к.142; ) 39,94 грн. три проценти річних, 371,58 грн. інфляційних нарахувань та 1 826,99 грн. судового збору.

3. В частині стягнення 6000,00 грн. основного боргу провадження у справі припинити.

4. В частині стягнення 0,01 грн. 3% річних відмовити.

5. Наказ видати згідно вимог ст.116 ГПК України, після набрання рішенням суду законної сили.

6. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Згідно ст.87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повний текст рішення

виготовлено 30.04.2015р.

Суддя Сухович Ю.О.