РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2015Справа №910/6771/15-г
За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "КАРПАТИБУДІНВЕСТ";

до: товариства з обмеженою відповідальністю "РАЙФФАЙЗЕН ЛІЗИНГ АВАЛЬ";

про: визнання договору недійсним.

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники:

позивача: не з'явилися;

відповідача: Самокиша В.Ю. - за довіреністю від 23.12.2014 № 23-12/14-34.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КАРПАТИБУДІНВЕСТ" звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "РАЙФФАЙЗЕН ЛІЗИНГ АВАЛЬ" про визнання недійсним договору фінансового лізингу .

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що договір фінансового лізингу від 03.06.2011 № LC5290-05/11 підлягає визнанню судом недійсним, оскільки: встановлене договором коригування суми винагороди лізингодавця шляхом її збільшення на розмір курсової різниці між національною та іноземною валютою суперечить правовій природі договору та Закону України "Про фінансовий лізинг"; договір підписано особою, яка не має повноважень на право підпису вказаного правочину.

Відповідач, у свою чергу, скориставшись правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позов відхилив повністю з таких підстав.

По перше: укладений між сторонами спору договір не суперечить вимогам закону, оскільки сторонами спору при укладанні договору дотримані істотні умови.

По-друге: сторони при укладенні договору самостійно визначили розмір лізингових платежів.

По-третє: позивачем не було здійснено самовільне коригування лізингових платежів. Розрахунок лізингових платежів проведений виключно з дотриманням умов договору фінансового лізингу за відповідними формулами розрахунку, відтак твердження позивача про зростання суми, що становить відшкодування вартості предмету лізингу залежно від курсу іноземної валюти не відповідає дійсності.

По-четверте: укладений договір з боку відповідача підписаний уповноваженою особою, що підтверджується відповідною довідкою банку.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.03.2015 прийнято позов товариства з обмеженою відповідальністю "КАРПАТИБУДІНВЕСТ" та порушено провадження у справі № 910/6771/15-г. Розгляд справи призначено на 09.04.2015.

В судове засідання 09.04.2015 прибув представник відповідача, дав пояснення по суті спору та надав додаткові докази.

Представник позивача в судове засідання 09.04.2015 не прибув, причин неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Із-за неявки позивача розгляд справи був відкладений на 23.04.2015.

Представник позивача в судове засідання 23.04.2015 повторно не прибув, причин неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Місцезнаходження позивача за адресою, на яку було відправлено ухвали суду, підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином.

Оскільки про час та місце судового засідання позивач був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В :

Між товариством з обмеженою відповідальністю "РАЙФФАЙЗЕН ЛІЗИНГ АВАЛЬ" (лізингодавець/відповідач) та товариством з обмеженою відповідальністю "КАРПАТИБУДІНВЕСТ" (лізингоодержувач/позивач) було укладено договір фінансового лізингу від 03.06.2011 № LC5290-05/11, відповідно до якого відповідач зобов'язався передати на умовах фінансового лізингу без надання послуг з управління та технічної експлуатації, в тимчасове користування за плату майно, найменування, технічний опис, модель, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого зазначається в Специфікації а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору (п. 1.1 Договору).

Предметом лізингу є автогрейдер Zoomlion PY 190 D, номер кузова 2301062

Згідно п. 3.2 Договору, розрахований у грошовому еквіваленті іноземної валюти розмір заборгованості позивача зазначається у графіку розрахунку заборгованості (додаток № 1 до Договору), який сторони підписують після визначення остаточної вартості предмета лізингу.

Положеннями п. 4.1 Договору визначено, що позивач сплачує відсотки за фінансування та поточні платежі.

У відповідності до 4.3, 4.4 Договору - позивач протягом строку лізингу щомісяця сплачує відповідачу авансом поточні лізингові платежі, які розраховуються на перший робочий день кожного лізингового періоду на поточний місяць та складаються з суми, що ставиться в погашення вартості предмета лізингу та комісії відповідача. Розмір комісії для кожного періоду лізингу розраховується за ставкою, визначеною в п. 4.2 цього договору від заборгованості позивача у грошовому еквіваленті іноземної валюти для відповідного періоду лізингу згідно графіку. Розрахована таким чином сума комісії перераховується у гривні за курсом продажу з дотриманням умов ч. 2 цього пункту. Комісія відповідача розрахована у гривнях не може бути менше різниці між поточним лізинговим платежем у гривні та граничною сумою, яка ставиться в погашення заборгованості позивач згідно даних графіку.

На підставі акту приймання-передачі предмету лізингу від 03.06.2011 відповідач передав а позивач прийняв у користування предмет лізингу згідно специфікації а саме: автогрейдер Zoomlion PY 190 D.

Спір між сторонами судового процесу виник в результаті того, що, на думку позивача, зміст укладеного між сторонами спору Договору є таким, що суперечить вимогам закону, а саме: збільшення суми винагороди відповідача на розмір курсової різниці між національною та іноземною валютою суперечить Закону України "Про фінансовий лізинг".

Таким чином, з огляду на викладені вище обставини, позивач вважає, що до укладеного сторонами спору Договору слід застосувати правила, встановлені ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з урахуванням такого.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Положеннями частини 7 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, встановлених Господарським кодексом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В порядку ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 180 Господарського кодексу України визначає, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізинг" предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Стаття 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлює, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Згідно п. 1.2. договору лізингоодержувач самостійно та на власний ризик обрав предмет лізингу.

Відповідно до п. 1.7. договору строк лізингу складається з періодів лізингу у кількості 60 місяців, починаючи з першого періоду лізингу, визначеного за правилами цього договору та додатків до нього.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що вартість предмету лізингу на момент підписання цього договору становить 347359,93грн .

Згідно з п. 3.2 договору, розрахований у грошовому еквіваленті іноземної валюти розмір заборгованості лізингоодержувача зазначається у графіку розрахунку заборгованості (додаток № 1 до цього договору), який сторони підписують після визначення остаточної вартості предмета лізингу.

Угодою від 01.10.2011 про внесення змін до договору сторони дійшли згоди внести зміни до додатку № 1 "Графік розрахунку заборгованості" та виклали його в новій редакції.

Відповідно до п. 4.1 договору лізингоодержувач за цим договором сплачує відсотки за фінансування та поточні лізингові платежі.

Згідно з п. 4.2. договору лізингоодержувач сплачує відсотки за фінансування у період з моменту передачі предмета лізингу до повної виплати лізингоодержувачем заборгованості лізингодавцю, визначеної за правилами цього договору за ставкою LIBOR плюс 7% від всієї суми заборгованості, визначено в порядку п. 3.1. цього договору. Сума відсотків в грошовому еквіваленті іноземної валюти підлягає перерахунку у гривню за курсом продажу (Розділ 1 "Визначення" зальних умов додатку № 4 до договору), крім того ПДВ.

Пунктом 4.3. договору сторони передбачили, що лізингоодержувач протягом строку лізингу щомісяця сплачує лізингодавцю авансом поточні лізингові платежі, які розраховуються на перший робочий день кожного лізингового періоду за поточний місяць та складаються з суми, що ставиться в погашення вартості предмета лізингу та комісії лізингодавця (далі - комісія лізингодавця)

Відповідно до п. 4.4. договору розмір комісії для кожного періоду лізингу розраховується за ставкою, визначеною в п. 4.2. цього договору від заборгованості лізингоодержувача у грошовому еквіваленті іноземної валюти для відповідного періоду лізингу згідно Графіку. Розрахована таким чином сума комісії перераховується у гривні за курсом продажу з дотриманням умов ч. 2 цього пункту.

Комісія лізингодавця розрахована у гривнях не може бути менше різниці між поточним лізинговим платежем у гривні та граничною сумою, яка ставиться в погашення заборгованості лізингоодержувача згідно даних колонки D графіку (додаток 1 до договору).

З Графіку, в редакції угоди від 01.10.2011 вбачається, що у графі 5 вартість предмету лізингу виражена у гривнях в розмірі 347359,93. та є сумою що сплачується в погашення вартості майна протягом 60 місяців, а отже є незмінною і не свідчить про зростання вартості майна.

Отже, посилання позивача на зростання вартості майна переданого в лізинг залежно від курсу долара США не відповідає дійсності.

Згідно ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Коригування лізингових платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці, а саме - зміна курсу гривні по відношенню до долару США, прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України, що підтверджується наступними нормами.

Згідно ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України).

Що в свою чергу знайшло своє відображення в п. 1.8. договору, згідно якого на підставі ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України сторони погодили додатково до визначення зобов'язання у гривні, визначити зобов'язання у грошовому еквіваленті іноземної валюті - долар США.

Відповідно д ч. 1 ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 189 Господарського кодексу України ціна (тариф) у цьому Кодексі є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб'єкти господарювання.

Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна визначається в договорі у гривнях (ч. 2 ст. 189 Господарського кодексу України).

В п. 1 постанови Кабінету міністрів України "Про удосконалення порядку формування цін" від 18.12.1998 № 1998 встановлено, що формування, встановлення та застосування суб'єктами підприємництва вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці. Вважати під час формування цін обґрунтованим врахування витрат у доларовому еквіваленті лише в частині імпортної складової структури ціни.

Згідно п. 1 Класифікатора іноземних валют та банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 04.02.1998 № 34, валюта долар США, віднесена до вільно конвертованої валюти, яка широко використовується для здійснення платежів за міжнародними операціями та продається на головних валютних ринках світу і дозволяється для здійснення інвестицій в Україну, та банківські метали (1 група).

Водночас, жодних обмежень можливості використовувати співвідношення курсу іноземної валюти при проведенні індексації плати за надання майна в користування ані вказаною постановою, ані іншими нормами законодавства, не передбачено.

Отже, чинне законодавство обмежує застосування іноземної валюти лише як засобу платежу в розрахунках між резидентами і не містить приписів щодо заборони на вираження грошових зобов'язань і визначення ціни продукції, робіт чи послуг в іноземній валюті.

Таким чином, положення договору фінансового лізингу та Графік сплати лізингових платежів відповідають вимогам наведених вище норм чинного законодавства, оскільки визначають розмір лізингових платежів в гривнях та передбачають, що платежі мають сплачуватись в гривнях.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Позивач підписав договір без жодних застережень, що свідчить про розуміння останнім на момент укладення договору про можливі наслідки виконання та порушення зобов'язань.

Дійсно з угоди про внесення змін до договору не вбачається прізвищ та посад осіб, якими вони укладені від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль".

Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена уповноваженим органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Судом враховано рекомендації, викладені у пункті 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", а саме, якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Позивач в момент підписання (укладення) оспорюваного договору та угоди про внесення змін до договору був ознайомлений з їх редакцією, а отже був обізнаний про відсутність зазначення в них прізвищ та посад осіб, якими вони підписані з боку відповідача.

Відповідно до статті 241 ЦК України наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини.

Позивач виконував умови договору та здійснював оплату лізингових платежів, які приймались відповідачем.

При підписанні договору позивач мав час та можливість відмовитися від підписання спірного договору, однак питання про визнання недійсним цього договору виникли у лізингоодержувача більш чим через три роки після його укладення.

Відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підписуючи редакцію договору фінансового лізингу в новій редакції, позивач фактично погодився з передбаченими цим договором умовами. Позивач на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом за наявності заперечень щодо окремих умов договору скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України).

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Крім того, оспорюваний Договір та додатки до нього з боку позивача підписано директором Молош В.О. на підставі Статуту.

Також суд зазначає, що 05.02.2015 господарським судом Запорізької області прийнято рішення у справі № 908/5539/14 про задоволення позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю "РАЙФФАЙЗЕН ЛІЗИНГ АВАЛЬ" до товариства з обмеженою відповідальністю "КАРПАТИБУДІНВЕСТ" про стягнення з останнього заборгованості за договором фінансового лізингу від 03.06.2011 № LC5290-05/11 в сумі 252579,45 грн.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що правові підстави для визнання договору фінансового лізингу № LC5290-05/11 від 03.06.2011 недійсним відсутні.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Також, позивачем належними засобами доказування не доведено порушення його прав та в чому ці порушення полягають з боку відповідача щодо укладення спірного договору.

Отже, підсумовуючи сукупність наведених вище фактів та обставин даного спору, які підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, суд дійшов такого висновку:

по-перше: оспорюваний правочин вчинено з моменту його підписання сторонами спору, оскільки останніми досягнуто згоди за всіма істотними для оспорюваного договору умовами;

по-друге: фактичні обставини у даному спорі, з якими закон пов'язує недійсність правочину, відсутні, тому, підстав для застосування до Договору правил, визначених ст. 215 Цивільного кодексу України, немає;

по-третє: оспорюваний правочин на момент вирішення спору по суті є частково виконаним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.04.2015

Суддя Л.Д. Головатюк