РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2015Справа №910/28966/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос ЛТД" (вул. Здолбунівська, 7-Д, м. Київ, 02081)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Край-2" (просп. Академіка Глушкова, 13-Б, м. Київ, 03187)

про стягнення 11 647,15 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

від позивача: Вісляєва Л.В. - представник, довіреність б/н від 08.09.2014;

від відповідача: не з'явились.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Колос ЛТД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Край-2" про стягнення 11 647,15 грн., а саме 9 918,48 грн. заборгованості, 1 531,56 грн. пені, 197,11 грн. 3 % річних, а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 827,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем належним чином умов укладеного між сторонами Договору поставки № 768/42 від 04.04.2008 в частині оплати поставленого ТОВ «Колос ЛТД» товару, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі, зазначеному вище, за наявності якої позивачем нараховано пеню та 3 % річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.12.2014 порушено провадження у справі № 910/28966/14 та призначено до розгляду на 27.01.2015.

Ухвалами суду від 27.01.15 р. та 24.02.15 р. розгляд справи відкладався на 24.02.15 р. та 10.03.15 р. відповідно.

Ухвалою суду від 24.02.15 р. за клопотанням представника позивача розгляд спору продовжувався на 15 днів.

В судові засідання 27.01.15 р., 24.02.15 р. та 10.03.15 р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у вказані судові засідання не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 27.01.15 р. та 24.02.15 р. відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №№ 332, 953.

Відомості про вручення ухвали суду від 24.02.15 р., копія якої направлялась відповідачу на вказану в позовній заяві адресу, на час проведення судового засідання 10.03.15 р. відсутні.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо від стеження пересилання поштового відправлення № 786, в якому зазначено, що станом на 10.03.15 р. поштове відправлення надійшло до відділення поштового зв'язку.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача позивачу невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того, пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п.3.9.1 Постанови № 18 суд вважає, що відповідач повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

До початку судового засідання 24.02.15 р. через канцелярію суду представником позивача подано заяву б/н від 19.02.15 р. про долучення документів до матеріалів справи. Заява судом задоволена, документи до матеріалів справи долучені.

Також до початку судового засідання 10.03.15 р. через канцелярію суду представником позивача подана заява б/н від 06.03.15 р. про долучення до матеріалів справи документів. Заява судом задоволена, документи до матеріалів справи долучені.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань 27.01.15 р., 24.02.15 р. та 10.03.15 р. до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду від 29.12.14 р., 27.01.15 р. та 24.02.15 р. відповідачем суду не надані.

Про поважні причини неявки представника відповідача в судові засідання 27.01.15 р., 24.02.15 р. та 10.03.15 р. суд не повідомлено.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судових засіданнях повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 10.03.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

04 квітня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "КОЛОС ЛТД" (Постачальник за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Край" (Покупець за договором, відповідач у справі) укладений Договір поставки № 768/42 (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1 Договору Постачальник поставляє і передає у власність Покупцю, а Покупець приймає та оплачує товари згідно із замовленнями Покупця (додаток № 1 «Лист замовлення») та останньою узгодженою специфікацією, товаросупровідною документацією, які складають невід'ємну частину цього Договору, на умовах цього Договору.

Покупець надає замовлення Постачальнику на підставі специфікації, затвердженої сторонами, що діє на дату замовлення, у якій наведено список товарів, що поставляються за цим Договором та їх ціни, і яка є невід'ємною частиною цього Договору (Додаток № 2 «Специфікація»).

Предмет поставки кожної окремої партії товару по Договору встановлюється шляхом обміну сторонами наступними документами: на підставі узгодженої специфікації покупець направляє постачальнику замовлення, що акцептується шляхом поставки постачальником товару, кількість та асортимент якого вважається узгодженими на підставі заявки Покупця, що прийнята Постачальником, ціна - на підставі узгодженої сторонами специфікації.

У відповідності до п.1.2 Договору Покупець надає Постачальнику рекламні або маркетингові послуги у порядку та відповідно до умов, передбачених у Додатку №3 (стаття 2 "Додаткові рекламні послуги") та окремим маркетинговим Договором про надання послуг.

Розділами 2-4 Договору сторони погодили строки та умови поставок, ціну і порядок розрахунків, спеціальні умови тощо.

Згідно п.8.1 Договору цей Договір укладений до 31 грудня 2008 р.. Строк дії цього Договору автоматично продовжується на додаткові однорічні терміни у випадку, якщо не менше ніж за 30 днів до закінчення строку його дії будь - яка сторона не повідомить іншу сторону у письмовій формі про свій намір припинити його дію.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України,

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За умовами розділу 2 Договору, зокрема, п.п.2.1, Постачальник повинен поставляти товари вчасно, до відповідної філії представництва, магазину покупця, адреса якого зазначена в замовлені, у відповідній кількості і належної якості, а також у відповідності до усіх інших вимог згідно з замовленням, Договором або законодавством.

Замовлення Покупця на поставку товарів обов'язкові для Постачальника. Замовлення можуть надаватись Постачальнику у письмовій формі, по факсу, електронній пошті або у іншій формі, прийнятній для Покупця, за 1 день до дня поставки товару (максимально 7 днів) з підтвердженням про одержання.

При цьому матеріали справи доказів підтвердження наявності письмових замовлень покупця на поставку товару не містять.

Згідно п. 2.2 Договору умови поставки в редакції "Інкотермс» 2000 року - DDR (поставка Постачальником товару у магазин Покупця, вивантаженим на його рампу) з урахуванням особливостей, встановлених цим Договором.

За умовами п.2.7 Договору право власності і ризик випадкової загибелі або пошкодження товарів переходить від Постачальника до Покупця з моменту, коли товари, поставлені Покупцю і вивантажені на приймальну платформу магазина, і сторони підписали накладну, що засвідчує те, що товари були отримані Покупцем.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

В силу приписів ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Судом встановлено за матеріалами справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, на виконання умов вищевказаного Договору, у відповідності до підписаної сторонами специфікації позивачем було здійснено поставку Покупцю товару на суму 14772,77 грн. за видатковими накладними: № КО-0001308 від 31.01.14 р. на суму 5717,52 грн. та № КО-0006138 від 17.04.14 р. на суму 9055,25 грн., копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Факт отримання товару відповідачем підтверджується підписами на вищевказаних видаткових накладних уповноваженого представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОВ «КРАЙ-2", засвідченим відбитком штампу відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.

Відповідно до ч.1 ст. 680 Цивільного кодексу України покупець має право пред'явити вимогу у зв'язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами п.2.13 Договору товари приймаються по кількості і якості у відповідному магазині, куди товари поставляються, на підставі товаросупровідних документів, які підтверджують якість та комплектність товарів.

У відповідності до п.2.14 Договору (в редакції Протоколу розбіжностей до Договору від 04.04.08 р.) якщо виявлено невідповідність якості, кількості, повноти, маркування (включаючи штрих - коди), упаковки і комплектності товарів вимогам, передбаченим стандартам, технічним умовам, іншими нормативними актами, цим Договором або даними зазначеними на маркуванні упаковки , а також у відповідних документах, що засвідчують якість та кількість товарів, або якщо виявлено відсутність усіх або будь - яких супровідних документів, Покупець має право припинити прийняття товару і скласти Акт, у якому має бути зазначена кількість перевірених товарів і характер виявлених недоліків.

Заперечень щодо факту поставки товару за вказаними видатковими накладними відповідачем суду не надано.

Доказів пред'явлення претензій щодо якості, кількості та термінів поставки товару у відповідності до умов Договору, а також наявності письмових претензій або актів про недоліки щодо поставленого товару від відповідача до суду не надходило.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Колос ЛТД" умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем виконані прийняті на себе на підставі укладеного між сторонами Договору зобов'язання з передачі товару Товариству з обмеженою відповідальністю "Край-2", а відповідачем, у свою чергу, прийнятий цей товар без будь - яких зауважень. Факт передачі позивачем товару належним чином підтверджено матеріалами справи.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до п.3.1 Договору Постачальник поставляє, а Покупець оплачує товари за цінами, зазначеними у специфікації (Додаток №2 «Специфікація»), затвердженої сторонами.

За умовами п.3.3. Договору Покупець здійснює вчасний розрахунок за товари. Оплата виконується шляхом банківського переказу на рахунок Постачальника, зазначений у статті 9 цього Договору, протягом терміну платежу, зазначеного у пункті 1.1. Додатку №3 "Спеціальні умови", за умови, що сума платежу не менше 50 грн. 00 коп., та що Постачальник надасть належним чином оформлені накладні (у формі відповідно до інструкцій Покупця) на адресу Покупця, яка зазначена в статті 9.

Як визначено сторонами в п.1.1 Додатку № 3 до Договору (в редакції протоколу розбіжностей до Договору від 04.04.08 р.) Покупець оплачує реалізовані товари за період один календарний тиждень у магазинах Покупця протягом 14 календарних днів з дня закінчення календарного тижня за умови, що Постачальник надасть належним чином оформлені накладні (у формі відповідно до інструкцій Покупця) на адресу Покупця, яка вказана в замовленні, протягом не більше, ніж 7 днів з дня поставки. Якщо Постачальник не надасть накладні вчасно, Покупець має право затримати розрахунок на відповідний час затримки наданих документів.

З матеріалів справи судом встановлено та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, що позивачем здійснено поставку товару на загальну суму 57311,58 грн., в т.ч. на суму 14772,77 грн. за спірними накладними, що підтверджується матеріалами справи. Враховуючи здійснене відповідачем перерахування грошових коштів в загальній сумі 42000,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками банку, та часткове повернення товару на суму 352,80 грн. згідно накладних № 142 від 17.01.14 р. та № 221 від 22.01.14 р., а також здійснене сторонами зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 5393,10 грн. на підставі відповідних угод від 19.12.13 р., 31.01.14 р. та 21.05.14 р., залишок вартості неоплаченого відповідачем поставленого за Договором товару, з урахуванням наявності станом на 01.12.13 р. дебетового сальдо в сумі 17344,94 грн., становив 9918,48 грн..

Оскільки в подальшому всупереч досягнутим між сторонами домовленостям відповідач своїх зобов'язань щодо поставки товару не виконав, позивачем було направлено на адресу відповідача претензію № 227 від 02.07.14 р. з вимогою перерахувати кошти в сумі 9918,48 грн. на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос ЛТД", що підтверджується наявною в матеріалах справи копією опису вкладення від 03.07.14 р..

Зазначена претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

За приписами ст.520 Цивільного кодексу України України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Статьею 521 Цивільного кодексу України визначено, що форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Вимогами статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, Додатковою угодою (про заміну сторони у зобов'язанні) від 27.08.10 р. у зв'язку з тим, що ТОВ "Край" має намір припинити здійснення роздрібної торгівлі через торговельну мережу власних магазинів, в т.ч. не планує продавати товари Постачальника, та втратило інтерес до Договору, ТОВ "Край-2" мало намір розпочати здійснення роздрібної торгівлі через торговельну мережу власних магазинів, в т.ч. продавати товари Постачальника, Постачальник не заперечував та підтвердив в повному обсязі зобов'язання щодо поставок товарів до ТОВ "Край-2" на умовах укладеного з ТОВ "Край" Договору, сторони дійшли згоди про заміну сторони Покупця з ТОВ "Край" на ТОВ "Край-2" у зобов'язанні по Договору № 768/42 від 04.04.08 р. з 27.08.10 р..

Згідно п.2 Додаткової угоди від 27.08.10 р. з вищеназваної дати всі права (як кредитора у зобов'язанні по Договору) і обов'язки (як боржника у зобов'язанні по Договору) сторони Покупця по Договору поставки переходять з ТОВ "Край" до ТОВ «Край-2» і ТОВ "Край" вибуває із зобов'язання по Договору як сторона. Обов'язок оплатити згідно з умовами Договору товар, що був поставлений Постачальником на ТОВ «Край» та неоплачений до дати підписання даної Угоди, переходить до ТОВ "Край-2".

Отже, уклавши дану Додаткову угоду від 27.08.10 р., ТОВ „Край -2" (відповідач) прийняв на себе зобов'язання за Договором поставки № 768/42 від 04.04.08 р., укладеним між позивачем, ТОВ „Колос ЛТД" та ТОВ «Край».

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо сплати Товариству з обмеженою відповідальністю "Колос ЛТД" грошових коштів в сумі 9918,48 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у Товариства з обмеженою відповідальністю "Край-2" утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору поставки № 768/42 від 04.04.08 р. та Додаткової угоди від 27.08.10 р. до нього суду не надано.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості в повному обсязі відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача залишку основного боргу в сумі 9918,48 грн. за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати за поставлений у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 1531,56 грн. за період з 13.02.14 р. по 22.12.14 р. та проценти річних в сумі 197,11 грн. за період з 13.02.14 р. по 22.12.14 р., які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

Згідно п.1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно - правової системи «ЛІГА: Закон» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення відсотків річних судом встановлено, що розмір відсотків річних, перерахований судом у відповідності до умов Договору та положень законодавства в межах визначеного позивачем періоду з урахуванням здійснених оплат, становить 191,08 грн., а отже є меншим, ніж заявлено у позивача, тому позовні вимоги в частині стягнення процентів річних за несвоєчасну оплату поставленого товару підлягають частковому задоволенню в сумі 191,08 грн..

Щодо заявленої позивачем до стягнення суми пені суд зазначає, що виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст.548 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Судом встановлено, що в обґрунтування підстав для застосування до відповідача штрафної санкції у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ України від суми простроченої заборгованості за кожний день такого прострочення позивач посилається на п.7.2 Договору та п.1.1 Додатку № 3 до Договору, а також Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Згідно п.2.1 Постанови № 14 якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

При цьому судом встановлено згідно матеріалів справи відсутність в укладеному між сторонами Договорі поставки № 768/42 від 04.04.08 р. та Додатку № 3 до нього, невиконання умов якого стало підставою для звернення позивача до суду з даною позовною заявою, положень щодо передбаченої сторонами відповідальності у вигляді нарахування пені за невиконання (прострочення) ними грошових зобов'язань за вказаним Договором, що, за умови відсутності визначення такого обов'язку певним законодавчим актом, в свою чергу виключає можливість нарахування та стягнення пені в даному випадку за порушення сторонами умов Договору поставки № 768/42 від 04.04.08 р..

Отже, позивачем безпідставно застосовано до спірних правовідносин статтю 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", оскільки у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені взагалі не визначено, а вміщено лише загальну умову (пункт 7.2 Договору) про те, що у випадках, якщо сторони не досягнуть згоди при виконанні або зміні цього Договору з обов'язковим дотриманням досудового порядку врегулювання спору, а саме, пред'явлення претензії у відповідності до чинного законодавства України, вони мають право звернутися до Господарського суду. Однак, таке формулювання не означає встановлення договором права позивача на нарахування пені у певному розмірі за прострочення виконання грошового зобов'язання.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до ст.547 та п.1 ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання (в тому числі щодо неустойки) вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

З матеріалів справи не вбачається та позивачем не доведено укладення між сторонами у справі письмового правочину щодо забезпечення виконання відповідачем грошового зобов'язання у вигляді неустойки (пені), а розмір пені договором або актом цивільного законодавства у спірних правовідносинах сторін також не встановлено, що виключає правові підстави для стягнення пені, нарахованої позивачем.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 11, 202, 205, 509, 525, 526, 599, 610, 612, 625, 626, 629, 655, 662, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 174, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Край-2" (просп. Академіка Глушкова, 13-Б, м. Київ, 03187, код 30222493) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос ЛТД" (вул. Здолбунівська, 7-Д, м. Київ, 02081, код 25266354) 9918,48 (дев'ять тисяч вісімнадцять гривень сорок вісім копійок) боргу, 191,08 (сто дев'яносто одну гривню вісім копійок) процентів річних та 1746,92 (тисячу сімсот сорок шість гривень дев'яносто дві копійки ) витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні решт позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складений та підписаний 20 квітня 2015 року.

Суддя А.М.Селівон .