ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року Справа № 916/3910/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Ткаченко Н.Г. (головуючого),
Катеринчук Л.Й. (доповідача), Куровського С.В.
розглянувши касаційну скаргуРоздільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області
на постанову та ухвалуОдеського апеляційного господарського суду від 03.12.2014 року господарського суду Одеської області від 29.10.2014 року
у справі господарського суду № 916/3910/14 Одеської області
за заявою Роздільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області
до ТОВ "Ланжерон і К"
про визнання банкрутом

за відсутності явки у судове засідання представників учасників провадження у справі,

В С Т А Н О В И В :

ухвалою господарського суду Одеської області від 29.09.2014 року прийнято до розгляду у підготовчому засіданні заяву Роздільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області (далі - ініціюючого кредитора) про порушення справи про банкрутство ТОВ "Ланжерон і К" (далі - боржника) відповідно до статей 11 - 13 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону України №4212-VI від 22.12.2011 року) (далі - Закон про банкрутство) (том 1, а.с. 1-2).

Ухвалою господарського суду Одеської області від 29.10.2014 року (суддя Ровинського О.Ю.) відмовлено ініціюючому кредитору в порушенні провадження у справі про банкрутство боржника, скасовано заборону власнику майна (органу, уповноваженому управляти майном) боржника та боржнику приймати рішення щодо ліквідації, реорганізації боржника, а також відчужувати основні засоби, заяви арбітражних керуючих Запорожця Д.Ю. та Лукашука М.В. про участь у справі про банкрутство ТОВ "Ланжерон і К" залишено без розгляду (том 2, а.с. 3 - 7).

Ухвала суду мотивована недодержанням заявником вимог Закону про банкрутство в редакції, чинній з 19.01.2013 року, щодо надання до заяви про порушення провадження у справі про банкрутство доказів безспірності грошових вимог до боржника, що є підставою для відмови в порушенні провадження у справі про банкрутство відповідно до частини 7 статті 16 цього Закону.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою, ініціюючий кредитор звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції від 29.10.2014 року та прийняти рішення про порушення провадження у справі про банкрутство боржника, мотивуючи неналежною оцінкою судом першої інстанції обставин справи при винесенні оскаржуваного судового рішення.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 03.12.2014 року (колегія суддів у складі: головуючого судді - Лавриненко Л.В., суддів: Пироговського В.Т., Філінюка І.Г.) апеляційну скаргу ініціюючого кредитора залишено без задоволення, а ухвалу господарського суду Одеської області від 29.10.2014 року у даній справі - без змін з тих же підстав (том 2, а.с. 37 - 43).

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, ініціюючий кредитор звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду від 03.12.2014 року та ухвалу суду першої інстанції від 29.10.2014 року, справу направити на новий розгляд, аргументуючи порушенням судами попередніх інстанцій положень статей 20, 87, 95 Податкового кодексу України (далі - ПК України), статей 2, 9, 10, 11, 15 Закону про банкрутство в редакції, чинній з 19.01.2013 року, пункту 12.4. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті №22 від 21.01.2004 року, та неналежною оцінкою доказів, наданих ініціюючим кредитором на підтвердження безспірності його грошових вимог до боржника. Зокрема, скаржник зазначав про необґрунтованість висновків судів про ненадання ініціюючим кредитором виконавчих документів на підтвердження невиконання боржником грошового зобов'язання з посиланням на приписи статті 95 ПК України, згідно з якими контролюючий орган є уповноваженим органом на виконання рішення суду про стягнення податкового боргу з рахунків платника податків в банківських установах.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку постанову апеляційного суду від 03.12.2014 року та ухвалу суду першої інстанції від 29.10.2014 року на предмет повноти встановлених обставин справи та правильності їх юридичної оцінки, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Відповідно до частини 2 статті 41 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), провадження у справах про банкрутство здійснюється у порядку, передбаченому цим кодексом з врахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Згідно з частиною 3 статті 10 Закону про банкрутство, справа про банкрутство порушується господарським судом, якщо безспірні вимоги кредитора (кредиторів) до боржника сукупно становлять не менше трьохсот мінімальних розмірів заробітної плати, які не були задоволені боржником протягом трьох місяців після встановленого для їх погашення строку, якщо інше не передбачено цим Законом. Безспірні вимоги кредиторів - грошові вимоги кредиторів, підтверджені судовим рішенням, що набрало законної сили, і постановою про відкриття виконавчого провадження, згідно з яким відповідно до законодавства здійснюється списання коштів з рахунків боржника. До складу цих вимог, у тому числі щодо сплати податків, зборів (обов'язкових платежів), не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції.

Частинами 1, 2 статті 11 Закону про банкрутство передбачено, що заява про порушення провадження у справі про банкрутство подається боржником або кредитором у письмовій формі та повинна містити перелік документів, що додаються до заяви, зокрема, докази того, що сума безспірних вимог кредитора (кредиторів) сукупно становить не менше трьохсот мінімальних розмірів заробітної плати, якщо інше не передбачено цим Законом; рішення суду про задоволення вимог кредитора, що набрало законної сили; відповідна постанова органу державної виконавчої служби про відкриття виконавчого провадження з виконання вимог кредитора.

Також, абзацом 4 частини 7 статті 11 Закону про банкрутство передбачено, що до заяви кредитора - органу доходів і зборів чи інших органів, які здійснюють контроль за правильністю та своєчасністю справляння податків і зборів (обов'язкових платежів), страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, додаються докази вжиття заходів до отримання відповідної заборгованості у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частин 1, 3, 6 статті 16 Закону про банкрутство, перевірка обґрунтованості вимог заявника, а також з'ясування наявності підстав для порушення провадження у справі про банкрутство здійснюються господарським судом у підготовчому засіданні, яке проводиться в порядку, передбаченому цим Законом. Якщо справа порушується за заявою кредитора, господарський суд перевіряє обґрунтованість його вимог, їх безспірність, вжиття заходів щодо примусового стягнення за цими вимогами в порядку виконавчого провадження. За наслідками розгляду заяви про порушення справи про банкрутство та відзиву боржника господарський суд виносить ухвалу про порушення провадження у справі про банкрутство або ухвалу про відмову у порушенні провадження у справі про банкрутство.

Так, абзацом 6 частини 7 статті 16 Закону про банкрутство передбачено, що суд відмовляє в порушенні провадження у справі про банкрутство, якщо відсутня хоча б одна з підстав, передбачених частиною 3 статті 10 цього Закону.

Отже, у разі неподання ініціюючим кредитором належних та достатніх доказів на підтвердження безспірності вимог до боржника, що з'ясовано місцевим господарським судом у підготовчому засіданні, судом приймається ухвала про відмову в порушенні щодо боржника провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до частини 1 статті 33 та частини 2 статті 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, ухвалою місцевого господарського суду від 29.09.2014 року прийнято до розгляду у підготовчому засіданні заяву Роздільнянської ОДПІ Головного управління Міндоходів в Одеській області про порушення справи про банкрутство ТОВ "Ланжерон і К" відповідно до статей 11 - 13 Закону про банкрутство в редакції, чинній з 19.01.2013 року (том 1, а.с. 1-2).

Перевіряючи обґрунтованість вимог ініціюючого кредитора, а також з'ясовуючи наявність підстав для порушення щодо боржника провадження у справі про банкрутство у підготовчому судовому засіданні від 29.10.2014 року, судом першої інстанції встановлено обставини надання заявником на підтвердження безспірності грошових вимог до боржника постанов Одеського окружного адміністративного суду від 14.04.2014 року у справі №815/1534/14 та від 19.06.2014 року у справі №815/1965/14 про стягнення з підприємства-боржника на користь Державного бюджету України податкового боргу на загальну суму 885 164, 69 грн., постанови Одеського окружного адміністративного суду від 18.06.2014 року у справі №815/2730/14 про надання податковій інспекції дозволу на погашення податкового боргу за рахунок майна платника податків-боржника, яке перебуває у податковій заставі, постанови Одеського окружного адміністративного суду від 10.09.2014 року у справі №815/4949/14 про накладення арешту на кошти та інші цінності боржника на суму податкового боргу в розмірі 857 589, 94 грн., які знаходять на рахунках боржника в установах банків, а також податкових повідомлень-рішень та податкових вимог про встановлення підприємству-боржнику суми податкового боргу в розмірі 726 179, 02 грн. (том 1, а.с. 20, 47, 58, 79, 80, 93, 95 - 107).

Також, судом першої інстанції встановлено, що постановою органу державної виконавчої служби від 12.06.2014 року на виконання вимоги №Ю-168-17 від 07.02.2014 року відкрито виконавче провадження щодо стягнення з ТОВ "Ланжерон і К" на користь держави недоїмки зі сплати страхових внесків на суму 18 938, 11 грн. (том 1, а.с. 94).

Однак, жодних інших доказів звернення податкової інспекції до органів державної виконавчої служби з відповідними заявами про відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання зазначених рішень адміністративного суду про стягнення з боржника податкового боргу ініціюючим кредитором господарському суду надано не було.

Також, контролюючим органом не було надано доказів вжиття ним заходів щодо стягнення податкової заборгованості боржника за рахунок коштів, що належать платнику податків та знаходяться на рахунках у банках, що його обслуговують, в порядку статей 20, 95 ПК України, а зокрема, подання до банківських установ інкасових доручень (розпоряджень) щодо стягнення з рахунків боржника грошових коштів в рахунок погашення податкового боргу на суму 777 596, 89 грн. (796 535 грн. заявлених вимог у дану справу про банкрутство - 18 938, 11 грн. заборгованості, щодо стягнення якої відкрито виконавче провадження).

З огляду на встановлене та взявши до уваги те, що станом на момент звернення ініціюючого кредитора до господарського суду зі заявою про порушення справи про банкрутство боржника у вересні 2014 року сума у 300 мінімальних заробітних плат складала 365 400 грн., а заявником підтверджено відкриття виконавчого провадження щодо виконання судового рішення зі стягнення податкового боргу в розмірі 18 938, 89 грн., місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову в порушенні щодо боржника справи про банкрутство з підстав недоведення належними та достатніми доказами наявності у нього безспірної заборгованості перед ініціюючим кредитором в розумінні положень частини 3 статті 10 Закону про банкрутство.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, погодився з такими висновками суду першої інстанції та не знайшов правових підстав для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали від 29.10.2014 року.

При цьому, апеляційний суд зазначив, що надані ініціюючим кредитором, як контролюючим органом, в якому підприємство-боржник перебуває на податковому обліку, документи на підтвердження наявності у боржника безспірної заборгованості зі плати податкових платежів не підтверджують обставин вчинення податковою інспекцією всіх заходів для з'ясування майнового стану боржника та його фінансової неспроможності задовольнити вимоги кредиторів поза межами процедури банкрутства підприємства-боржника.

Колегія суддів касаційного суду в цілому погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про підставність відмови органу доходів і зборів у порушенні щодо боржника справи про банкрутство у зв'язку з ненаданням суду, як обов'язкового додатка до зазначеної заяви згідно абзацу 4 частини 7 статті 11 Закону про банкрутство, доказів вжиття заходів до отримання відповідної заборгованості у встановленому законодавством порядку, зокрема, шляхом оформлення інкасових доручень (розпоряджень) відповідної форми та змісту та направлення їх до установ банків, які обслуговують рахунки підприємства-боржника, для примусового стягнення із такого (таких) рахунка (рахунків) необхідної для погашення податкового боргу суми грошових коштів платника податків в порядку, передбаченому положеннями статті 95 ПК України та Глави 12 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті №22 від 21.01.2004 року.

При цьому, доводи скаржника (контролюючого органу) про помилковість висновків судів щодо ненадання ініціюючим кредитором виконавчих документів на підтвердження невиконання боржником грошового зобов'язання з посиланням на положення статті 95 ПК України та практику Вищого господарського суду України згідно Постанови від 17.02.2015 року у справі №925/1941/14, колегія суддів касаційного суду не може взяти до уваги з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій різні обставини, а зокрема, встановлення того, що у спірному випадку податковою інспекцією не було подано доказів стягнення з боржника податкового боргу на виконання постанов Одеського окружного адміністративного суду від 14.04.2014 року у справі №815/1534/14 та від 19.06.2014 року у справі №815/1965/14 на суму 777 596, 89 грн. за інкасовими дорученнями (розпорядженнями).

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України, діючи в межах повноважень суду касаційної інстанції згідно положень статей 1115, 1119 ГПК України, вважає, що постанова Одеського апеляційного господарського суду від 03.12.2014 року та ухвала господарського суду Одеської області від 29.10.2014 року прийняті з дотриманням норм законодавства про банкрутство, а доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій за змістом оскаржуваних судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Роздільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 03.12.2014 року та ухвалу господарського суду Одеської області від 29.10.2014 року у справі №916/3910/14 залишити без змін.

Головуючий Н.Г. Ткаченко

Судді Л.Й. Катеринчук

С.В. Куровський