КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2015 р. Справа№ 911/201/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

За участю представників:

Від позивача: не з"явився;

Від відповідача: Швець С.С.-представник;

розглянувши апеляційну скаргу Білоцерківської міської ради

на рішення Господарського суду Київської області від 17.02.2015

у справі № 911/201/15 (суддя Ярема В.А.)

за позовом Прокурора м. Біла Церква

до Білоцерківської міської ради

про визнання частково незаконним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор м. Біла Церква звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Білоцерківської міської ради про визнання частково незаконним та скасування п. 1 рішення відповідача від 25.05.2011 №180-09-VI "Про затвердження Тимчасового положення про порядок сервітутного (обмеженого) використання земель комунальної власності територіальної громади м. Біла Церква".

Рішенням Господарського суду Київської області від 17.02.2015 позовні вимоги задоволено.

Визнано незаконним та скасовано п. 1 рішення Білоцерківської міської ради від 25.05.2011 №180-09-VI "Про затвердження Тимчасового положення про порядок сервітутного (обмеженого) використання земель комунальної власності територіальної громади м. Біла Церква".

Присуджено до стягнення з Білоцерківської міської ради в доход Державного бюджету України 1 218, 00 грн судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до довідки про автоматичний розподіл справ між суддями апеляційну скаргу Білоцерківської міської ради у справі № 911/201/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді Отрюха Б.В, суддів Михальської Ю.Б. та Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2015 апеляційну скаргу Білоцерківської міської ради прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 07.04.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.04.2015 розгляд справи відкладено на 23.04.2015.

В судовому засіданні 23.04.2015 представник відповідача надав свої пояснення по справі.Представник позивача у вказане судове засідання не з"явився, причини неявки суду невідомі.

Як зазначено у пункті 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1. вказаної постанови, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до пункту 2.6.10. Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20 лютого 2013 року № 28 оригінал судового рішення залишається в матеріалах справи; згідно з пунктом 2.6.15. вказаної Інструкції на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Дана відмітка є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам судового процесу.

Як вбачається із матеріалів справи, копії ухвал Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2015, 07.04.2015 у справі № 911/201/15 були надіслані учасникам судового процесу на адреси, зазначені в апеляційній скарзі, що підтверджується відміткою суду на зворотній стороні ухвал.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника похивача.

Беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 25.05.2011 Білоцерківською міською радою було прийнято рішення №180-09-VI "Про затвердження Тимчасового положення про порядок сервітутного (обмеженого) використання земель комунальної власності територіальної громади м. Біла Церква", відповідно до п. 1 якого затверджено Тимчасове положення про порядок сервітутного (обмеженого) використання земель комунальної власності територіальної громади м. Біла Церква.

Посилаючись на те, що зміст Тимчасового положення про порядок сервітутного (обмеженого) використання земель комунальної власності територіальної громади м. Біла Церква, затвердженого рішенням Білоцерківської міської ради 25.05.2011 №180-09-VI (п. 1 рішення) суперечить вимогам ст.ст. 98, 99 Земельного кодексу України та ст.ст. 401-404 Цивільного кодексу України в частині підміни поняття оренди земельної ділянки сервітутним (обмеженим) правом користування землею, позивач просить суд визнати незаконним та скасувати п. 1 означеного рішення з підстав ст. 21 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування заявленої вимоги, позивач посилається на те, що в порушення вимог цивільного та земельного законодавства України затверджене спірним рішенням Тимчасове положення передбачає механізм передання у сервітутне (обмежене) використання земельних ділянок, що перебувають у власності територіальної громади, який за своєю правовою природою не відповідає законодавчо встановленим принципам та змісту поняття встановлення земельного сервітуту.

Згідно зі ст. 19 Конституції України та ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до статей 10, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ч.1 ст.401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 ст.402 Цивільного кодексу України унормовано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно з ч.5 ст.403 Цивільного кодексу України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Згідно частин 1, 3 статті 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Відповідно до ст. 99 Земельного кодексу України власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів:

а) право проходу та проїзду на велосипеді;

б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху;

в) право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій;

г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку;

ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку;

д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми;

е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми;

є) право прогону худоби по наявному шляху;

ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд;

з) інші земельні сервітути.

З системного аналізу наведених нормативних приписів слідує, що метою встановлення земельного сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання, що полягає у наданні права користування чужою земельною ділянкою (ділянками), яке не веде до позбавлення власника такої земельної ділянки прав володіння, користування та розпорядження нею. При цьому, встановлення земельних сервітутів можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 222 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ".

Натомість, ані п. 3 Тимчасового положення, яким визначено порядок укладання договору про сервітутне (обмежене) землекористування, ані інші пункти Положення не передбачають наявності у зацікавленої у встановленні сервітуту особи права власності або користування земельною ділянкою, як обов'язкової умови встановлення земельного сервітуту у розумінні ст. 98 ЗК України, що свідчить про невідповідність умов Тимчасового положення вимогам земельного законодавства України щодо суб'єктного складу сервітутних правовідносин.

Крім того, виходячи зі змісту положень ст. 401 ЦК України та ст. 98 ЗК України, сервітут - це обмежене платне або безоплатне користування чужим нерухомим майном з метою задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Обов'язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб.

Наведене кореспондує з правовою позицією Верховного Суду України від 01.07.2013, викладеною у аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, та позицією, викладеною у п. 2.32 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин".

Водночас, п. 2.1 Тимчасових положень передбачає передання у сервітутне (обмежене) використання земляних ділянок, що перебувають у власності територіальної громади м. Біла Церква, але мають складний механізм передання їх в оренду та(або) приватну власність.

Таким чином, наведеним пунктом Тимчасового положення передбачено встановлення права земельного сервітуту не у разі неможливості задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб, а у разі, зокрема, існування складного механізму передання такої земельної ділянки в оренду або приватну власність, що суперечить змісту права земельного сервітуту, унормованого ст. 401 ЦК України та ст. 98 ЗК України.

Крім того, в силу положень ст. 403 Цивільного кодексу України та ст. 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту передбачає існування у власника або землекористувача земельної ділянки права користування чужою земельною ділянкою, що полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Разом з тим, строкове платне використання земельної ділянки, необхідної для проведення підприємницької та інших видів діяльності, згідно ст. 1 Закону України "Про оренду землі", становить зміст оренди землі.

Водночас, згідно пунктів 1.2, 3.1 Тимчасового положення, це положення передбачає механізм щодо встановлення платного сервітутного (обмеженого) використання земельних ділянок для обслуговування вбудованих та прибудованих житлових приміщень.

Для укладання договору сервітутного (обмеженого) землекористування у заяві (клопотанні) зазначається про місцезнаходження об'єкта, що розміщений на земельній ділянці, строк користування об'єктом, площу вбудованого нежитлового приміщення та площу земельної ділянки під об'єктом.

У відповідності до змісту типового договору про встановлення особистого строкового сервітуту, предметом цього договору є особистий строковий сервітут, який встановлюється щодо земельної ділянки яка буде використовуватись для провадження підприємницької діяльності під розміщення певного об'єкта.

З огляду наведеного, як Тимчасовим положенням, так і типовим договором до нього, передбачено порядок передання земельних ділянок у використання для провадження підприємницької діяльності, у той час, як такі земельні правовідносини є предметом регулювання законодавства про оренду землі, що свідчить про підміну спірним Тимчасовим положенням поняття оренди землі поняттям земельний сервітут.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтями 59, 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" унормовано, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

З огляду на викладені обставини, враховуючи встановлення судом факту невідповідності змісту Тимчасового положення про порядок сервітутного (обмеженого) використання земель комунальної власності територіальної громади м. Біла Церква, затвердженого п. 1 рішення Білоцерківської міської ради від 25.05.2011 №180-09-VI, вимогам ст. 98 Земельного кодексу України та ст.ст. 401, 403 Цивільного кодексу України, колегія суддів приходить , що вимога позивача про визнання незаконним та скасування п. 1 вказаного рішення Білоцерківської міської ради підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи, наведені скаржниками в апеляційних скаргах, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що рішення у даній справі прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та відповідністю висновків, викладених в рішенні, дійсним обставинам справи, тому рішення є законним та обґрунтованим. Підстав для скасування або зміни вказаного рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не знаходить.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Білоцерківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 17.02.2015 у справі № 911/201/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 911/201/15 повернути Господарському суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко