ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.04.2015 Справа № 920/1073/14
Господарський суд Сумської області, у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Григор'євій О.І. розглянув матеріали справи № 920/1073/14

за позовом - Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» в особі Нафтогазовидобувного управління « Охтирканафтогаз», м. Охтирка Сумської області,

до відповідача - Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз», м. Суми,

про стягнення 163838,70 грн.,

за участю представників сторін:

позивача - Єфіменко Л.І. за довіреністю № 10-730/д від 04.12.2014 року,

відповідача - Сіденко Л.В. за довіреністю № 30/225 від 30.12.2014 року.

В судовому засіданні, розпочатому о 10 год. 30 хв. 30.03.2015 року, відповідно до приписів статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошувалась перерва до 11 год. 00 хв. 20.04.2015 року.

Суть спору: позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 163838,70 грн., у тому числі: 82813,84 грн. інфляційних нарахувань за період прострочення виконання грошового зобов'язання з 01.10.2013 року по 30.04.2014 року на заборгованість в розмірі 1091963,15 грн. по договору від 21.09.2009 року № 30/1047/305-Р про надання послуг з транспортування природного газу, яку було стягнуто рішенням Господарського суду Сумської області від 08.09.2011 року у справі № 5021/1596/2011 та нарахованих на вказану заборгованість 3 % річних за період прострочення з 01.12.2011 року по 20.05.2014 року в сумі 80924,86 грн.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 18.08.2014 року у даній справі, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.10.2014 року, позов задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду від 04.02.2015 року постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02.10.2014 року та рішення Господарського суду Сумської області від 18.08.2014 року у даній справі скасовано і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У постанові Вищого господарського суду від 04.02.2015 року, зокрема, вказано, що позивач здійснив свій розрахунок до позову про стягнення інфляційних втрат та відсотків річних з порушенням приписів статті 625 Цивільного кодексу України не за весь період існування заборгованості, оскільки згідно цієї норми вказані втрати розраховуються за весь час прострочення. При цьому наведена норма не надає позивачу права вибору періоду в межах якого може бути здійснено нарахування інфляційних втрат, а визначає його конкретно - за весь час прострочення, на що суди попередніх інстанцій уваги не звернули. Таким чином вимоги позивача в цій частині не ґрунтуються на приписах вказаної норми.

Крім того, у вищезгаданій постанові Вищим господарським судом України вказано, що відповідач на виконання рішень судів у справі Господарського суду Сумської області № 5021/1596/2011, якими з відповідача на користь позивача було стягнуто 1091963,15 грн. основного боргу, 22150,81 грн. - 3 % річних, 82030,31 грн. пені, 47775,64 грн. інфляційних втрат, 12439,20 грн. витрат на державне мито та 228,65 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, сплатив 130842,70 грн., які позивачем, як зазначено судом апеляційної інстанції, були зараховані на погашення судових витрат та штрафних санкцій. Разом з тим, суди у своїх рішеннях не навели у якому саме розмірі ці суми були розподілені при зарахуванні в рахунок погашення певного стягнення, а саме не навели розміри зарахування у рахунок погашення судових витрат та штрафних санкцій, не дослідили такі розміри на відповідність їх визначеним у попередніх судових рішеннях розмірам та законність визначеної позивачем черговості зарахування вказаної вище суми в погашення певних нарахувань з урахуванням того, що за приписами статті 534 Цивільного кодексу України погашення вимог кредитора здійснюється у вказаній у цій нормі черговості, якщо інше не встановлено договором. Договірні відносини у цій частині судами не досліджені. Вказане вище має практичне значення для визначення того, чи залишилась основна сума заборгованості, з якої розраховуються три проценти річних, такою, як була визначена судовими рішеннями у справі № 5021/1596/2011, чи зменшилась у зв'язку з частковою оплатою боргу.

Згідно статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Тому, під час нового розгляду справи Господарський суд Сумської області ухвалами від 24.02.2015 року та від 05.03.2015 року двічі зобов'язував позивача подати суду обґрунтований розрахунок інфляційних втрат з урахуванням вимог постанови Вищого господарського суду України від 04.02.2015 року у даній справі, а також обґрунтований розрахунок трьох процентів річних; подати суду докази фактичного розподілу сум, отриманих від відповідача в рахунок погашення судових витрат та штрафних санкцій за попередніми судовими рішеннями з врахуванням приписів статті 534 Цивільного кодексу України і відповідний розрахунок позовних вимог з врахуванням фактичного (доведеного суду) розміру залишку основного боргу.

Позивач не виконав вимог вищевказаних ухвал суду та надав суду 30.03.2015 року письмові додаткові обґрунтування до позовних вимог у справі, вважаючи їх правомірними та підлягаючими задоволенню у повному обсязі.

Позивач наполягає на тому, що він має право на свій розсуд визначати період нарахування інфляційних втрат з 01.10.2013 року по 30.04.2014 року і не включати попередній період з листопада 2011 року по вересень 2013 року, оскільки у цей період позивач інфляційних втрат не поніс (індекс інфляції у вказаному періоді не перевищив 100 %). Так як втрат у цей період не було, вказаний період позивачем правомірно не включено до розрахунку інфляційних втрат. При цьому позивач посилається, зокрема, на статтю 20 Цивільного кодексу України, згідно якої право на захист особа здійснює на свій розсуд. Позивач вважає, що визначивши період нарахування інфляційних втрат з 01.10.2013 року по 30.04.2014 року та не включивши попередній період прострочення, він реалізував на свій розсуд відповідне право кредитора.

Позивач у своїх додаткових обґрунтуваннях до позовних вимог зазначає, що відповідач, здійснюючи контррозрахунок інфляційних та річних безпідставно зменшує суму боргу на суму платежів, проведених у лютому, квітні та травні 2014 року (25.02.2014 року - 20943,13 грн., 30.04.2014 року - 36633,19 грн. та 20.05.2014 року - 36663,19 грн.), оскільки згідно рішення суду у справі № 5021/1596/2011 від 19.03.2012 року з відповідача окрім суми основного боргу було стягнуто ще 12439,20 грн. судових витрат, 82030,31 грн. пені, 47775,64 грн. інфляційних, 22150,81 грн. річних, а тому, згідно статті 534 Цивільного кодексу України, перераховані відповідачем кошти були зараховані в погашення судових витрат (12439,20 грн.), пені (82030,31 грн.), процентів (22150,81 грн.). за вказаних обставин сума основного боргу (1091963,15 грн.) для нарахування інфляційних та річних за періоди, відповідно, з 01.10.2013 року по 30.04.2014 року та з 01.12.2011 року по 20.05.2014 року залишаються незмінними і не підлягають зменшенню.

Відповідач у своїх письмових правових обґрунтуваннях позиції у справі від 17.04.2015 року за № 30/531 (вх. № 4682 від 20.04.2015 року) зазначає, що відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Відповідач наголошує, що нарахування індексу інфляції має відбуватися саме за весь період прострочення, а не вибірково (за частину періоду).

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити сум боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

У пункті 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 4 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахування індексу інфляції визначається виходячи із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце дефляція).

Позивач здійснив свій розрахунок до позову про стягнення інфляційний втрат у сумі 82913,84 грн. за період з 01.10.2013 року по 30.04.2014 року з порушенням приписів статті 625 Цивільного кодексу України не за весь період існування заборгованості (з листопада 2011 року), оскільки згідно цієї норми вказані втрати розраховуються саме за весь час прострочення, а не вибірково за ту чи іншу частину того часу.

Таким чином вимоги позивача в цій частині не ґрунтуються на приписах вказаної норми, а відтак є неправомірними і не підлягають задоволенню.

Господарський суд Сумської області двічі (ухвалами від 24.02.2015 року та від 05.03.2015 року) зобов'язував позивача подати суду обґрунтований розрахунок інфляційних втрат з урахуванням вказівок, що містяться у постанові Вищого господарського суду України від 04.02.2015 року у даній справі, які є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, але позивач не змінив своїх позовних вимог, не змінив періоду нарахування інфляційних втрат з частини часу прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання (з 01.10.2013 року по 30.04.2014 року) на весь час прострочення (з 01.12.2011 року по 30.04.2014 року) і наполягає на задоволенні його позовних вимог, викладених ним у позовній заяві від 17.06.2014 року № 24-юр-01/5459.

Господарський суд не вправі вийти за межі позовних вимог позивача і здійснити розрахунок інфляційних втрат позивача не за період з 01.10.2013 року по 30.04.2013 року, який є частиною часу прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, і на якому наполягає позивач, а за весь час прострочення (за період з 01.12.2011 року по 30.04.2014 року).

Визначені ж позивачем позовні вимоги є неправомірними, оскільки не відповідають положенням частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, про що зазначено вище, а відтак позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на свою користь 82813,84 грн. інфляційних втрат за період з 01.10.2013 року по 30.04.2013 року (за частину часу прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання) не підлягають задоволенню у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

З метою виконання вказівок Вищого господарського суду України, які містяться в його постанові від 04.02.2015 року у даній справі, господарський суд зобов'язував позивача подати докази фактичного розподілу сум, отриманих від відповідача в рахунок погашення судових витрат та штрафних санкцій за попередніми судовими рішеннями, з врахуванням приписів статті 534 Цивільного кодексу України і відповідний розрахунок позовних вимог з урахуванням фактичного (доведеного суду) розміру залишку основного боргу.

Позивач не надав суду витребуваних ним доказів та іншого розрахунку як інфляційних втрат, так і трьох процентів річних, ніж той розрахунок, що додано позивачем до позовної заяви (а.с. 9,10).

У своїх додаткових обґрунтуваннях позивач наполягає на тому, що оскільки статтею 534 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному розмірі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості (оскільки інше не встановлено договором): 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання (у даному випадку - судові витрати); 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу, - то у даному випадку позивач не міг діяти іншим чином, ніж це передбачено законом і саме у такій черговості зараховував перераховані відповідачем суми грошових коштів.

Відповідачем сплачено позивачеві на виконання судових рішень у справі № 5021/1596/2011 та договору № 30/1047/305-Р від 30.01.2009 року платіжним дорученням № 16482 від 25.02.2014 року суму 20943,13 грн., платіжним дорученням № 18040 від 30.04.2014 року суму 36663,19 грн., платіжним дорученням № 18433 від 20.05.2014 року суму 36663,19 грн., тобто у період, за який позивачем нараховувались 3 % річних було сплачено загалом 94209,51 грн., а судові витрати позивача у справі № 5021/1596/2011, які підлягали сплаті відповідачем, складають 12667,85 грн., та пеня (неустойка) підлягала сплаті відповідачем у сумі 82030,31 грн., а загалом ці дві суми складають загальну суму 94698,16 грн.

За таких обставин позивачем правомірно (відповідно до вимог статті 534 Цивільного кодексу України) зараховані платежі відповідача, здійснені ним у лютому - травні 2014 року у загальній сумі 94209,51 грн., на відшкодування витрат, пов'язаних з одержанням виконання (на відшкодування судових витрат) та на сплату частини неустойки (пені). Оскільки основна сума боргу, згідно статті 534 Цивільного кодексу України, сплачується у третю чергу, то станом на 20.05.2014 року (останній день, за який позивачем нараховано три проценти річних) основний борг відповідача перед позивачем не змінився і складав суму 1091963,15 грн., а відтак розрахунок 3 % річних у позовній заяві, здійснений позивачем обґрунтовано, виходячи з цієї суми основного боргу.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на свою користь 3 % річних за період з 01.12.2011 року по 20.05.2014 року в сумі 80924,86 грн. є правомірними, обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Контррозрахунок відповідача, наданий суду 20.04.2015 року, в якому відповідач враховує сплачену ним у лютому - травні 2014 року суму 94209,51 грн. у погашення основного боргу, є безпідставним та необґрунтованим, оскільки він не спростовує позицію позивача, яка ґрунтується на вимогах статті 534 Цивільного кодексу України щодо черговості погашення вимог за грошовим зобов'язанням.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у даній справі розподіляються пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі усього вищевикладеного, керуючись статтями 32, 33, 43, 49, 82-85, 111-12 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» (40030, м. Суми, вул. Береста, буд. 21, ідентифікаційний код 03352432) на користь Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» в особі Нафтогазовидобувного управління « Охтирканафтогаз» (42700, Сумська область, м. Охтирка, вул. Київська, буд. 119, ідентифікаційний код 05398533) три проценти річних у сумі 80924,86 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 1618,50 грн.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 27.04.2015 року.

Суддя П.І. Левченко