РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2015Справа №910/8472/15-г

За позовом Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот»

До Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії

«Нафтогаз України»

Про визнання договору № 06/11-48 від 28.01.2011 недійсним

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Бруль А.С. - по дов. № 10011 від 01.10.2014

від відповідача Мандригель Р.С. - по дов. № 55/10 від 29.09.2014

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» до Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про визнання договору поставки природного газу № 06/09-2052 від 23.12.2009 недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2015 порушено провадження у справі № 910/8472/15-г та призначено справу до розгляду на 23.04.2015.

Позивач в судовому засіданні 23.04.2015 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 23.04.2015 проти позовних вимог заперечив повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні 23.04.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

28.01.2011 між Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (постачальник) та Приватним акціонерним товариством «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» було укладено договір поставки природного газу № 06/11-48 (далі - договір).

Відповідно до умов п. 1.1. договору постачальник зобов'язується передати у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти від постачальника та оплатити природний газ, в обсязі, визначеному в п. 1.2. цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору постачальник передає покупцю в період з 01.01.2011 по 31.12.2011 природний газ з урахуванням вартості його транспортування в обсязі до 1 625 800,000 тис. (один мільярд шістсот двадцять п'ять мільйонів вісімсот тисяч) куб. м., згідно наведеного в цьому пункті договору графіку.

Додаток № 1 до договору, який є його невід'ємною частиною (розділ ХІІ договору) містить умови поставки в обліку газу та інші права та обов'язки сторін.

Так, пунктом 1.11. додатку № 1 визначено, що постачальник має право зменшити або припинити постачання газу в разі зменшення або припинення передачі газу постачальнику від Національної акціонерної компанії «Нафтогаз Україна» за договором між постачальником та Національною акціонерною компанією «Нафтогаз Україна». Про зменшення або припинення постачання постачальник письмово повідомляє покупця протягом місяця поставки.

Позивач в позовній заяві зазначає, що пункт 1.11. додатку № 1 суперечить вимогам ст.ст. 207, 267 Господарського кодексу України, оскільки спірним пунктом передбачено право відповідача зменшити або припинити постачання газу.

З огляду на вищевикладене позивач просить суд в порядку ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України визнати недійсним договір поставки природного газу № 06/11-48 від 28.01.2011, укладений між сторонами у справі.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними» (далі - Постанова Пленуму ВГСУ) встановлено, загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 7-1 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

Стаття 267 Господарського кодексу України передбачає встановлення сторонами в договорі строків поставки з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Умовами п. 1.2 договору сторонами з урахуванням засад ритмічності та безперебійності встановлено обов'язок постачальника здійснювати поставку природного газу в період з 01.01.2011 по 31.12.2011 в обсязі до 800 000 тис. куб. м., в тому числі по місяцях згідно графіку поставки обумовленого у п. 1.2 договору.

Зміна умов ритмічного та безперебійного постачання природного газу позивачу, як споживачу встановлена п. 3 ч. 2 ст. 20 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» постачальник зобов'язаний здійснювати постачання природного газу в обсягах наявних у них ресурсів та згідно з укладеними договорами.

Таким чином, положення п. 1.11 додатку № 1 до договору укладене сторонами з метою виконання обов'язку постачальника передбаченого п. 3 ч. 2 ст. 20 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» та передбачає можливість зміни ритмічності та безперебійності постачання природного газу позивачу на умовах встановлених зазначеним Законом, а отже не суперечить положениям норм статей 207, 267 Господарського кодексуУкраїни.

Крім того, п. 8.1 Правил подачі та використання природного газу в народному господарстві України, затверджених наказом Державного комітету України по нафті і газу «Держкомнафтогаз» № 355 від 01.11.1994 (в редакції чинній на час існування правовідносин з постачання природного газу за договором) передбачено, що подача природного газу споживачам проводиться в безперервному режимі, якщо укладеним із споживачем договором не передбачено такої перерви.

Саме вказана перерва у постачанні природного газу і передбачена п. 1.11 додатку № 1 до договору, що ще раз підтверджує відповідність положенням цивільного законодавства зазначеної умови договору.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Підписуючи редакцію договору та додатку № 1 позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі і з п. 1.11 додатку № 1 до договору. Позивач на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору, скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України).

Слід також зазначити, що згідно статті 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

З огляду на вищевикладене та враховуючи те, що позивачем не наведено обставин, які є підставами для визнання договору поставки природного газу № 06/11-48 від 28.01.2011 недійсним, відтак суд відмовляє в задоволенні позовних вимог з огляду на їх недоведеність та безпідставність.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами про визнання недійсним договору.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 29.04.2015.

СуддяВ.В. Сівакова