РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2015Справа №910/5433/15-г

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Ромпетрол Україна»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтова компанія «Народна»
простягнення 2495798,50 грн

Суддя Смирнова Ю.М.

Представники:

від позивачаКлочай Н.І. - представник
від відповідачаЗаруцький В.С. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ромпетрол Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтова компанія «Народна» про стягнення 2495798,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на виконання договору поставки №513/ПП від 12.07.2013 було поставлено відповідачу нафтопродукти, а відповідач належним чином свої зобов'язання по оплаті даного товару не виконав, у зв'язку з чим позивач вказує на наявність у відповідача заборгованості у розмірі 570367,53 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 298472,12 грн, 25% відсотків річних у розмірі 955398,54 грн, пеню у розмірі 359004,23 грн та штраф у розмірі 312556,08 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 за вказаним позовом порушено провадження у справі №910/5433/15-г та призначено розгляд справи на 01.04.2015.

В судовому засіданні 01.04.2015 оголошувалась перерва до 10.04.2015.

В судове засідання, призначене на 10.04.2015, представник позивача з'явився, позов підтримав в повному обсязі.

Також представник позивача підтримав подану 06.03.2015 заяву про забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що відповідач в добровільному порядку тривалий час не виконує свого обов'язку щодо погашення заборгованості, посилаючись при цьому на відсутність коштів, що свідчить про недобросовісність відповідача у веденні ним своєї господарської діяльності та в подальшому може утруднити або зробити неможливим виконання рішення у даній справі у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо).

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Належних та допустимих доказів існування обставин, з якими положеннями ст. 66 Господарського процесуального кодексу України пов'язують можливість вжиття заходів забезпечення позову, в тому числі існування обґрунтованих припущень, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення, позивачем суду не подано. Тому заява позивача про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

В судове засідання, призначене на 10.04.2015, представник відповідача з'явився. Відповідач визнає суму основної заборгованості у розмірі 570367,53 грн, а проти решти заявлених вимог заперечує.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.07.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ромпетрол Україна» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нафтова компанія «Народна» (покупець) було укладено договір поставки нафтопродуктів №513/ПН (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується продати покупцю продукти нафтохімії (товар) на умовах даного Договору, а покупець прийняти та оплатити даний товар на умовах даного Договору.

За правовою природою укладений між сторонами Договір є договором поставки.

Згідно з ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У пункті 5.1 Договору сторони погодили, що загальна вартість даного Договору складається з сум вартості всіх актів прийому-передачі товару оформлених (виданих) покупцю по даному договору, які підтверджують факт передачі товару покупцю, його кількість та якість.

За умовами п. 4.4 Договору за результатами поставки товару, поставленого по відповідній специфікації, сторонами підписується акт приймання-передачі товару, на підставі даних про кількість товару, що містяться в залізничних квитанціях та/або товаро-транспортних накладних та про якість товару - в сертифікатах якості.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

На виконання умов Договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 10443209,14 грн, що підтверджується наступними актами прийому-передачі:

- №4 від 13.08.2013 до специфікації №4 від 09.08.2013 на суму 5262334,23 грн;

- №0 від 15.08.2013 до специфікації №4 від 09.08.2013 на суму 5180874,91 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно пункту 5.2 Договору покупець зобов'язується оплатити повну вартість товару до моменту її поставки, на умовах 100% передплати, на підставі рахунку-фактури постачальника. Рахунок-фактура постачальника має бути оплачена покупцем протягом 2 банківських днів від дати його виставлення. Дата виставлення рахунку вважається першим днем.

Пунктом 5.5 Договору передбачено, що зобов'язання покупця з оплати товару виникають з моменту виставлення постачальником рахунку на підставі заявки покупця. покупець не має права відмовитись від оплати товару після виставлення постачальником рахунку.

У п. 5.3 Договору вказано, що всі розрахунки по даному Договору проводяться в національній валюті України, безготівковим переказом на банківський рахунок сторони.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що товар було поставлено без здійснення відповідачем попередньої оплати, як передбачено п. 5.2 Договору. Відтак, з урахуванням положень ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний був оплатити товар до 14.08.2013 (не включно) щодо товару, поставленого на підставі накладної №4, та до 16.08.2013(не включно) щодо товару, поставленого на підставі накладної №0.

Однак, в порушення умов Договору та вказаних вище положень законодавства відповідачем своєчасно та в повному обсязі оплату за поставлений товар здійснено не було, а оплачено лише частину вартості поставленого товару. Розрахунки здійснювались наступним чином:

- 30.09.2013 погашено заборгованість в сумі 6536429,90 грн шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, що підтверджується актом зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.09.2013;

- 31.03.2014 погашено заборгованість в сумі 3241738,70 грн шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, що підтверджується актом зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.03.2014;

- сума заборгованості у розмірі 70000,00 грн була сплачена відповідачем шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача 26.11.2013, 02.06.2013 та 06.06.2014.

Доказів оплати решти вартості поставленого товару матеріали справи не містять.

Відповідачем належними та допустимими доказами факту наявності заборгованості, доказів погашення заборгованості в добровільному порядку не надано.

Більш того, в поданому суду відзиві на позовну заяву відповідач факт наявності заборгованості у заявленому до стягнення розмірі визнає.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача основної заборгованості у розмірі 570367,53 грн є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню.

За прострочення виконання грошового зобов'язання позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 298472,12 грн та 25% відсотків річних у розмірі 955398,54 грн за період прострочення з 15.08.2013 по 26.02.2015, а також пеню у розмірі 359004,23 грн за період з 15.08.2013 по 09.02.2014 та штраф у розмірі 312556,08 грн (що становить 3% від суми заборгованості у відповідності до п. 6.2 Договору).

При цьому, суд відзначає, що заявлена до стягнення сума штрафу у розмірі 312556,08 грн включена позивачем до загальної ціни позову, обґрунтування та розмір суми штрафу міститься в доданому до позовної заяви розрахунку штрафних санкцій. Однак у прохальній частині позовної заяви позивач помилково не було зазначено про стягнення суми штрафу, хоча в судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі, включаючи і вимоги про стягнення з відповідача штрафу.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 6.2 Договору передбачено, що у разі порушення однією із сторін строків здійснення розрахунків, передбачених Договором та відповідними специфікаціями до нього, сторона, що порушила, зобов'язана сплатити іншій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати. У випадку порушення строків оплати товару, вказаних у відповідній специфікації до даного Договору, більш ніж на 15 календарних днів, покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 3% від суми такої заборгованості. Сплата штрафу не звільняє покупця від виконання взятих на себе зобов'язань за даним договором. У випадку допущення прострочення виконання грошового зобов'язання, покупець сплачує постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 25% річних від простроченої суми в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України.

Оскільки судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, штрафу, 25% річних та інфляційних втрат є обґрунтованими та підлягають задоволенню за розрахунком позивача, перевіреним судом.

За таких обставин, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтова компанія «Народна» (03151, м.Київ, вулиця Волинська, будинок 66 А, ідентифікаційний код 38675288) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ромпетрол Україна» (65009, Одеська обл., місто Одеса, вул.Сонячна, будинок 5, ідентифікаційний код 34553505) заборгованість у розмірі 570367 (п'ятсот сімдесят тисяч триста шістдесят сім) грн 53 коп., пеню у розмірі 359004 (триста п'ятдесят дев'ять тисяч чотири) грн 23 коп., 25% річних у розмірі 955398 (дев'ятсот п'ятдесят п'ять тисяч триста дев'яносто вісім) грн 54 коп., інфляційні втрати у розмірі 298472 (двісті дев'яносто вісім тисяч чотириста сімдесят дві) грн 12 коп., штраф у розмірі 312556 (триста дванадцять тисяч п'ятсот п'ятдесят шість) грн 08 коп. та судовий збір у розмірі 49915 (сорок дев'ять тисяч дев'ятсот п'ятнадцять) грн 96 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 23.04.2015.

Суддя Ю.М. Смирнова