РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2015Справа №910/9554/14
За позовом Приватного акціонерного товариства «Експансія Рітейл»

до Публічного акціонерного товариства "ВТБ банк" м. Києва,

Товариства з обмеженою відповідальністю "Експансія" Київської області

треті особи: Приватне акціонерне товариство "Сільпо рітейл" Київської області

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фоззі-фуд" Київської області

про визнання договору частково недійсним

Суддя Лиськов М.О.

Представники сторін:

від позивача Мишакова Ю.А. (дов. від 12.05.2014)

від відповідача-1 не з'явився

від відповідача-2: не з'явився

від третіх осіб: не з'явився

Відповідно до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 29.04.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

15.07.2014 у позові Приватного акціонерного товариства "Експансія рітейл" Київської області відмовлено.

10.12.2014 Постановою Київського апеляційного господарського суду Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Експансія рітейл" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2014р. у справі №910/9554/14 залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2014р. у справі №910/9554/14 - без змін.

10.02.2015 Постановою Вищого господарського суду Касаційну скаргу ПАТ "Експансія Рітейл" задоволено частково. Рішення господарського суду міста Києва від 15.07.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2014 у справі №910/9554/14 скасовано. Справу №910/9554/14 передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Згідно з автоматичним розподілом справа № 910/9554/14 була передана на новий розгляд судді Лиськову М.О.

19.02.2015 ухвалою суду прийняв справу № 910/9554/14 до свого провадження та призначити розгляд справи на 11.03.2015.

В судове засідання, призначене на 11.03.2015, представник позивача.

В судове засідання, призначене на 11.03.2015, представники відповідачів та третіх осіб не з'явились, причин не явки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи, були належним чином повідомленні.

11.03.2015 відповідно до пункту 1, 2 частини першої статті 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає розгляд справи на 23.03.2015.

Представник позивача через канцелярію суду подав клопотання по відкладення розгляду справи.

Представник відповідача-2 через канцелярію суду подав клопотання по відкладення розгляду справи.

Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, витребувані ухвалою суду документи не надіслали, причин не явки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи, були належним чином повідомленні.

23.03.2015 відповідно до пункту 1, 2 частини першої статті 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає розгляд справи на 06.04.2015.

В судове засідання, призначене на 06.04.2015, представники позивача та відповідача-1 з'явились.

В судове засідання, призначене на 06.04.2015, представники відповідача-2 та третіх осіб не з'явились, причин не явки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи, були належним чином повідомленні.

06.04.2015 відповідно до пункту 1, 2 частини першої статті 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає розгляд справи на 20.04.2015.

В судове засідання, призначене на 06.04.2015, представники відповідачів та третіх осіб не з'явились, причин не явки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи, були належним чином повідомленні.

Представником позивача у судовому засіданні 20.04.2015 подано клопотання про продовження строків розгляду спору строком на 15 днів в порядку ст. 69 ГПК України. Суд задовольнив дане клопотання.

20.04.2015 відповідно до ст. 69 ГПК України продовжив строк вирішення спору на 15 днів та відклав розгляд справи на 29.04.2015.

В судове засідання, призначене на 29.04.2015, представники відповідачів та третіх осіб не з'явились, причин не явки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи, були належним чином повідомленні.

Представником позивача у судовому засіданні 29.04.2015 підтримано позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.11.2011 між відповідачами у справі укладено договір № 10 про внесення змін до договору про надання мультивалютної відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/179к від 17.05.2006 , згідно з яким кредитний договір викладено у новій редакції.

За умовами кредитного договору банк зобов'язалося надати позичальнику кредит у вигляді мультивалютної відновлювальної відкличної кредитної лінії в сумі 7 500 000 доларів США, а позичальник - прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит, а також сплатити плату за кредит та виконати інші зобов'язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, визначені даним договором.

Зокрема, сторони кредитного договору погодили включення до нього п. 4.3.13.

Відповідно до умов п. 4.3.13 кредитного договору в редакції договору № 11 від 13.04.2012 про внесення змін до договору про надання мультивалютної відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/179к від 17.05.2006 протягом строку дії цього договору без попереднього письмового погодження з банком позичальник зобов'язаний та зобов'язується забезпечити виконання учасниками угоди:

4.3.13.1 не надавати кредити та/або гарантії третім особам та/або не виступати поручителем/майновим поручителем/гарантом за зобов'язанням третіх осіб в сумі, що перевищує еквівалент 1 000 000 доларів США на одну юридичну особу протягом календарного року, за виключенням:

п. 4.3.13.1.1. надання кредитів, гарантій на користь позичальника, учасників угоди та інших осіб, що увійшли до складу групи компаній "FOZZY GROUP";

п. 4.3.13.1.2 надання майнових порук по зобов'язанням позичальника та/або по зобов'язанням учасників угоди та/або по зобов'язанням інших осіб, що увійшли до складу групи компаній "FOZZY GROUP", якщо майно, що буде предметом майнової поруки, було придбане або придбавається частково або повністю за рахунок кредиту, що отриманий після укладання договору № 10 про внесення змін до цього договору;

п. 4.3.13.1.3 надання порук/гарантій по зобов'язанням позичальника, учасників угоди та інших осіб, що увійшли до складу групи компаній "FOZZY GROUP", у випадку якщо поручитель/гарант надає поруку/гарантію по зобов'язанням юридичної особи, за зобов'язаннями якої поручитель/гарант надав поруку/гарантію перед банком.

Зазначені обставини підтверджуються поясненнями представників сторін, наявною у матеріалах справи копією вищевказаного договору.

Позивачі у своїй позовній заяві зазначають про те, що підпункт 4.3.13.1 пункту 4.3.13 статті 4.3 розділу 4 Договору № 15 про внесення змін до Кредитного договору порушує законні права, інтереси та свободи позивачів 1 та 2 та обмежують їхнє право на вільне здійснення господарської та підприємницької діяльності.

Суд погоджується з даною позицією позивачів, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. ч. 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Частиною 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ст. 511 Цивільного кодексу України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Таким чином, за своїм змістом оспорюваний підпункт 4.3.13.1 пункту 4.3.13 статті 4.3 розділу 4 Договору № 11 про внесення змін до Кредитного договору фактично створює зобов'язання для третіх осіб, в даному випадку - позивачів 1 та 2, оскільки умовами даного пункту визначено перелік обмежень для позивачів, пов'язаних з їх господарською діяльністю, що суперечить ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, є свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Посилання відповідача - 1 на те, що у спірному пункті Договору № 11 про внесення змін до Кредитного договору зазначені обмеження стосуються виключно позичальника судом до уваги не приймаються, оскільки зі змісту оспорюваного пункту вбачається, що на позичальника покладено обов'язок забезпечити непорушення позивачам зобов'язань, покладених на нього договором, сторонами якого вони не є.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 21.04.2010 у справі № 18/171-09.

Згідно з абз. 4 п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року N 11 (далі - Постанова № 11) вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з п. 2.5.1. Постанови № 11 визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

Відповідно до п. 2.11 Постанови № 11 за загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги щодо визнання недійсним підпункту 4.3.13.1 пункту 4.3.13 статті 4.3 розділу 4 Договору № 11 про внесення змін до Кредитного договору підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 4, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним підпункт 4.3.13.1 пункту 4.3.13 статті 4.3 розділу 4 Договору про надання мультивалютної відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10- 0604/179к від 17.05.2006, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Експансія» (08132, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Промислова, будинок 5; ідентифікаційний код: 32294905) та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (01004, м. Київ, бул. Тараса Шевченка/вул. Пушкінська, будинок 8/26; ідентифікаційний код: 14359319), що викладений у редакції Договору про внесення змін № 11 від 13.04.2012 до Договору про надання мультивалютної відновлювальної відкличної кредитної лінії № № 10- 0604/179к від 17.05.2006.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Експансія» (08132, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Промислова, будинок 5; ідентифікаційний код: 32294905) на користь Приватного акціонерного товариства «Експансія Рітейл» (08132, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Промислова, будинок 5; ідентифікаційний код: 33870687) суму сплаченого судового збору в розмірі 573 (п'ятсот сімдесят три) грн. 50 коп.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (01004, м. Київ, бул. Тараса Шевченка/вул. Пушкінська, будинок 8/26; ідентифікаційний код: 14359319) на користь Приватного акціонерного товариства «Експансія Рітейл» (08132, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Промислова, будинок 5; ідентифікаційний код: 33870687) суму сплаченого судового збору в розмірі 573 (п'ятсот сімдесят три) грн. 50 коп.

5. Видати накази.

6. Копію рішення направити сторонам.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання повного рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено 05.05.2015

Суддя М.О. Лиськов