ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2015 р.Справа № 922/913/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Семенов О.Є.

розглянувши справу

за позовом Харківська міська рада, м. Харків
до Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, м. Харків
про повернення майна та відшкодування доходів, які були одержані від цього майна у розмірі 988831,04 грн
за участю представників:

позивача -Грєнков І.В., за дов. № 08-11/4838/2-14 від 29.12.2014 року

відповідача - ОСОБА_3, за дов. № 1914 від 22.12.2014 року

за клопотанням позивача (вх. № 16152 від 21 квітня 2015 р.) технічна фіксація судового процесу не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Харківська міська рада, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Фізичної особи підприємця ОСОБА_1, про повернення безпідставно набутого майна та відшкодування доходів, які були одержані від цього майна у розмірі 988 831,04 грн. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати у розмірі 20 994,62 грн.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що відповідач використовує земельну ділянку площею 0,1891 га по АДРЕСА_1 у м. Харкові для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "Д-1", яка належить йому на праві власності. Втім, використання такої земельної ділянки, на думку позивача, здійснюється відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки останній речові права на відповідну земельну ділянку не зареєстрував, не набув належних прав власності або користування такою земельною ділянкою. Викладеними обставинами та посиланням на положення ст.ст.1212-1214 ЦК України позивач обґрунтовує безпідставне набуття відповідачем земельної ділянки. Окрім того, позивач зазначає, що в період з 01.01.2012 р. до 01.01.2015 р. відповідач не сплачував за користування земельною ділянкою, у зв'язку з чим отримав дохід в сумі 988 831,04 грн., виходячи з розміру орендної плати за землю.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16 лютого 2015 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/913/15 і призначено її до слухання у судовому засіданні на 02 березня 2015 року.

Розгляд справи декілька разів відкладався, в тому числі шляхом перерви в засіданні суду до 14 квітня 2015 року.

Востанне, ухвалою господарського суду Харківської області від 14 квітня 2015 року, задоволено клопотання представника позивача про продовження строку розгляду спору (вх. № 14693 від 14 квітня 2015 року), продовжено строк розгляду спору на 15 днів, до 29 квітня 2015 року; задоволено клопотання пердставника позивача про відкладення розгляду справи (вх. № 14691 від 14.04.2015 р.) та відкладено розгляд справи до 21 квітня 2015 року.

До матеріалів справи за вх. № 16152 від 21 квітня 2015 року представником позивача було подано клопотання про відмову від клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, дане клопотання судом долучено до матеріалів справи та задоволено.

В засіданні суду 21 квітня 2015 року представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що позивачем не доведено факт безпідставного набуття майна; факт отримання доходу від використання спірного майна, а також факт вжиття позивачем всіх необхідних заходів для одержання цих неодержаних доходів від відповідача. Окрім того, наданий позивачем акт обстеження спірної ділянки на підтвердження її площі про відповідні обставини, на думку відповідача, з достовірністю не свідчить та не може свідчити. Відповідач зазначає, що на спірній земельній ділянці знаходиться нежитлова будівля, яка належить йому на праві власності, у зв'язку з чим відповідач звертався до позивача про укладення договору оренди відповідної земельної ділянки. Втім, через бездіяльність позивача, згаданий договір оренди досі не укладено. Посилання позивача на відсутність оплати за користування спірною земельною ділянкою відповідач також не визнає, оскільки підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства.

В судовому засіданні 21 квітня 2015 року учасники судового процесу не виявили наміру подати додаткові докази чи пояснення по справі в обґрунтування своїх вимог та заперечень, а матеріали справи свідчать про достатність наявних в ній доказів для вставлення в повному обсязі фактичних обставин справи.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

28 липня 2004 року ОСОБА_4 продав, а відповідач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1, придбав нежитлову будівлю літ "Д-1" (шлакоблок, цегла), загальною площею 1 406,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу від 28 липня 2004 року, арк. спр. 61-62).

16 лютого 2005 року відповідач звернувся до міського голови із заявою про надання дозволу на розробку проекту відводу земельного ділянку приблизною площею 1 406,0 кв.м., за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1, для обслуговування складу (дана заява отримана - зареєстрована позивачем 16 лютого 2005 року).

20 листопада 2014 року відповідач звернувся до позивача із клопотанням від 19 листлпада 2014 року про винесення на розгляд чергової сесії Харківської міської ради та розгляд питання про надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 1 406 кв.м. з метою передачі її в оренду для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "Д-1" по АДРЕСА_1,м. Харків та передання ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "Д-1" по АДРЕСА_1, м. Харкова та укласти договір оренди земельної ділянки (арк. спр. 66, 67).

Як стверджує відповідач, вказане клопотання було залишено позивачем без реагування, що й стало підставою для звернення ФО П ОСОБА_1 (відповідач) до Київського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом до Харківської міської ради (позивач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

01 квітня 2015 року постановою Київського районного суду м. Харкова по справі № 640/551/15-а н/п 2-а/640/24/15 визнано протиправною бездіяльність Харківської міської ради Харківської області щодо не розгляду на черговій сесії Харківської міської ради клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 1 406 кв.м. з метою передачі її в оренду для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "Д-1" по АДРЕСА_1 у м. Харкові. Зобов'язано Харківську міську раду Харківської області розглянути на черговій сесії Харківської міської ради клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 1 406 кв.м. з метою передачі її в оренду для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "Д-1" по АДРЕСА_1 у м. Харкові. Водночас, доказів набрання вказаною постановою законної сили, відповідачем до суду не надано.

10 листопада 2014 року головним спеціалістом відділу контролю за використанням земель Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради було здійснено заходи самоврядного контролю за додержанням вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки, яка розташована за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1. Під час проведення вказаних заходів було встановлено, що з 28 липня 2004 року по теперішній час відповідач використовує земельну ділянку за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1 без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.125 Земельного кодексу України. Про відповідні обставини було складно Акт обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки (арк. спр. 15).

Як вказує позивач, посилаючись на лист Західної ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області від 28 листопада 2014 року № 5010/9/20-33-15-04-15, ФО П ОСОБА_1 не нараховує та не сплачує земельний податок за земельну ділянку по АДРЕСА_1 у м. Харкові.

Позивач наполягає на безпідставному користуванні відповідачем спірною земельною ділянкою, у зв'язку з чим звернувся з відповідним позовом та просить суд зобов'язати відповідача звільнити відповідну ділянку та стягнути з відповідача суму несплаченої плати за користування земельною ділянкою як отриманий останнім дохід від використання безпідставно набутого майна.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК України).

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України).

Встановлені судом обставини справи свідчать, що на спірній земельній ділянці відповідачу на праві приватної власності належить нежитлова будівля (нерухоме майно) загальною площею 1 406,0 кв.м.

Таким чином, будь-яке переміщення вказаної нерухомості є неможливим без її знецінення (знищення) та зміни її призначення.

Згідно чинного земельного законодавства використання землі здійснюється або на праві власності, або на праві користування земельною ділянкою (в даному випадку - договору оренди земельної ділянки).

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, відповідач не набув ані права власності, ані права користування спірною земельною ділянкою.

Статтею 15 Закону України "Про оренду землі" визначено, що невід'ємною частиною договору оренди землі є, зокрема, проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Згідно ч. 2 ст.123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Так, відповідач, як власник нерухомого майна, з метою подальшого укладення договору оренди спірної земельної ділянки, неодноразово звертався до міського голови про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, на якій таке майно розташоване (арк.спр. 64 - 67).

Частиною 3 ст. 123 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Втім, як свідчать матеріали справи та не спростовано позивачем, останній визначених ч. 3 ст. 123 ЗК України або Законом України "Про звернення громадян", дій не вчинив. В той же час, позивач посилається на безпідставне використання відповідачем спірної земельної ділянки у зв'язку з чим, для відновлення свого порушеного права обрав спосіб захисту - зобов'язання відповідача звільнити відповідну земельну ділянку.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою (Лист Верховного Суду України від 01.04.2014 "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України").

Так, у відповідача виникло право власності на нерухомість на підставі цивільно-правової угоди. Втім, право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під цією нерухомістю, належним чином відповідачем не оформлено, але недотримання порядку оформлення права на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права відповідача, як власника нерухомості, на користування нерухомістю та як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою.

Зобов'язання відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого статтею 41 Конституції України. Зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття (Лист Вищого господарського суду від 01.01.2010 "Узагальнення судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов'язаних із земельними правовідносинами").

З огляду на наведене, обраний позивачем спосіб захисту у вигляді зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку в натурі є неефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення його порушених прав, а тому виключає можливість задоволення позовних вимог в цій частині.

Окрім того, враховуючи фактичний та юридичний зв'язок земельної ділянки та розташованої на ній будівлі, посилання на безпідставність використання такої земельної ділянки в розумінні ст.ст. 1212-1215 ЦК України є неможливим.

У зв'язку з викладеним також є неможливим стягнення з відповідача 988 831,04 грн. як доходу, отриманого від безпідставно набутого майна.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 988 831,04 грн., як доходу, отриманого від безпідставно набутого майна, суд виходить також з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Статтею 1214 Цивільного кодексу України передбачено визначення реального розміру неодержаного прибутку.

Як вбачається зі змісту статей 1212, 1213, 1214 ЦК України, зокрема, із вжитого в них терміну "потерпілий", ці статті застосовуються до деліктних правовідносин, коли фізичній або юридичній особі завдано шкоду шляхом порушення їх охоронюваних законом прав, зокрема - майнових.

Отже, для застосування вищезазначених норм ЦК має бути доведено факт протиправності дій відповідача.

Даний висновок узгоджується з правовою позицію Вищого господарського суду України, яким у постанові від 06 листопада 14 року у справі № 922/1087/14 вказано, що вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власності житловий будинок, будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення ст. 22 Цивільного кодексу України та в ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України. Для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

Втім, позивачем не доведено наявність вищевказаних елементів цивільного правопорушення в діях відповідача. Більш того, позивач у своїй позовній заяві зазначає, що дії відповідача з набуття земельної ділянки, як наслідок придбання у власність будівлю, не порушують норм права, передбачені чинним законодавством, а тому ці дії з набуття земельної ділянки не є протиправними.

Враховую викладене, застосування 1212, 1213, 1214 ЦК України в даному випадку є неправомірним.

Заявлена до стягнення сума грошових коштів розрахована позивачем, виходячи з розміру орендної плати за земельну ділянку.

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 Податкового Кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Договори оренди відповідач на спірну земельну ділянку не укладав, майно за актами приймання-передачі не отримував.

Таким чином, розрахунок позивача про отримані доходи відповідачем оснований на припущеннях та є недоведеним.

Згідно з пунктом 287.6 статті 287 Податкового Кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину), податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди, їх частини, з урахуванням прибудинкової території, сплачуються на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Також, відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Згідно ст. 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (п. 287.1 статті 287 Податкового кодексу України ).Об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Для визначення розміру податку та орендної плати відповідно до п. 289.1 ст. 289 Податкового кодексу України використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (стаття 23 Закону України "Про оцінку земель").

Нормативно грошова оцінка земельної ділянки визначає вартість квадратного метра певної земельної ділянки.

Таки чином, для встановлення загальної нормативної вартості земельної ділянки необхідно встановити конкретний розмір такої земельної ділянки.

Позивач визначає, що відповідно до Акту обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки (арк. спр.15) розмір спірної земельної ділянки становить 0,1891 га.

Втім, така позиція позивача базується на припущеннях та з достовірністю не підтверджується матеріалами справи.

Згідно Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 N 376, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється 1) юридичною особою, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа - підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; 2) на замовлення орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); 3) на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Вказаний Акт обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки складено головним спеціалістом відділу контролю за використанням земель Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради. Водночас, при складанні вказаного Ату позивачем не довендено наявність розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що є передумовою для визначення меж земельної ділянки. Докази наявності такої документації під час складання вказаного акту в матеріалах справи відсутні, а позивачем не надані.

Відповідно до Положення про Департамент самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради (додаток № 130 до рішення Харківської міської ради 6 скликання від 24.11.2010 № 07/10 в редакції рішення 25 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 03.07.2013 № 1188/13), він не має повноважень щодо визначення меж, розмірів земельних ділянок, а виконує на самоврядних засадах контрольну функцію належного використання земельних ділянок.

На підставі викладеного, позивачем, в порушення ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не підтверджено розмір спірної земельної ділянки, а від так не підтверджено розмір заявлених до стягнення грошових коштів.

Слід також зазначити, що позивачем здійснено нарахування суми одержаного відповідачем доходу за період з 01 січня 2012 року по 01 січня 2015 року, при цьому позивачем, всупереч вимогам ст. 33 ГПК України, не наведено мотивування, чому саме 01 січня 2012 року позивач дізнався або міг дізнатися про безпідставність володіння земельною ділянкою ФО П ОСОБА_1, на якій розташований об'єкт нерухомості, придбаний відповідачем у власність ще у 2004 році.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача доходів, отриманих від використання безпідставно набутого майна в розмірі 988 831,04 грн. також не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується положеннями ст. 49 ГПК України та, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, покладає їх на позивача.

З огляду на наведене, відповідно до ст. 41 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16, 179, 181, 316 ЦК України, ст.ст. 120, 123, 206 Земельного Кодексу, ст.ст. 269, 287, 289 Податкового Кодексу України, ст.15 Закону України "Про оренду землі", ст. 23 Закону України "Про оцінку земель" та ст.ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 32-34, 43, 44, 49, 69, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 27.04.2015 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/913/15