ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року Справа № 908/4048/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Добролюбової Т.В. (доповідач)
суддівГоголь Т.Г., Швеця В.О.
розглянувши матеріали касаційної скаргиДержавного підприємства "Маріупольський морський торговельний порт"
на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 09.02.15
у справі№908/4048/14 Господарського суду Запорізької області
за позовомДочірнього підприємства "КМ ТЕХНО"
доДержавного підприємства "Маріупольський морський торговельний порт"
простягнення
В судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: Краснокутська Т.О. - за дов. від 22.04.15; від відповідача: Пихтін К.В. -за дов. від 21.04.15.

Дочірнім підприємством "КМ ТЕХНО" у жовтні 2014 року заявлений позов про стягнення з Державного підприємства "Маріупольський морський торговельний порт" 786 278,00 грн - боргу за поставлений товар з урахуванням індексу інфляції, 233 742,37 грн - пені та 19 211,70 грн - 3% річних. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказував на порушення відповідачем зобов'язань зі сплати вартості продукції за договором поставки №27-7/13/508 від 12.07.13. При цьому, позивач посилався на приписи статей 525, 526, 527, 546, 549, 550, 551, 611, 625 Цивільного кодексу України, статей 193, 230, 231, 232 Господарського кодексу України.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.11.14, ухваленим суддею Гандюковою Л.П., позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 786 278,00 грн - основного боргу з урахуванням індексу інфляції, 111 556,71 грн - пені та 19 211,70 грн - 3% річних. Суд першої інстанції установив порушення відповідачем зобов'язань зі сплати вартості поставленого за договором від 22.07.13 товару. В частині вимог про стягнення 122 185,66 грн пені судом відмовлено, оскільки позивачем розрахунок здійснений з порушенням обмежень, визначених Законом України "Про відповідність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань". Судове рішення обґрунтоване приписами статей 509, 525, 526, 530, 549, 610, 611, 625, 629, 632, 691, 712 Цивільного кодексу України, статей 180, 189, 193, 232 Господарського кодексу України.

Харківський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Слободіна М.М.- головуючого, Гончар Т.В., Гребенюк Н.В., постановою від 09.02.15, перевірене рішення у справі залишив без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишив без задоволення.

Державне підприємство "Маріупольський морський торговельний порт" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить судові рішення у справі скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник вказує на порушення судами приписів статті 81 Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 статті 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції", постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.14 "Про внесення змін та доповнень до деяких постанов Пленуму Вищого господарського суду України". Скаржник наголошує на неврахуванні судами того, що Дочірнім підприємством "КМ ТЕХНО" вже заявлявся позов з таким же предметом спору до Господарського суду Донецької області та безпідставну відмову судів у задоволенні його клопотань про зупинення провадження у справі та залишення позову без розгляду. Окрім цього, скаржник вказує на те, що предметом даного спору є вимога про стягнення боргу, який є сумою ПДВ, і вважає, що він у відповідності до Податкового кодексу України звільнений від сплати цих коштів, а дана справа має розглядатись в порядку адміністративного судочинства. При цьому, скаржник посилаючись на приписи статті 1107 Цивільного кодексу України, статті 30 розділу 1 Податкового кодексу України, не погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що на операцію за спірним договором не поширюються пільги зі звільнення від оподаткування ПДВ.

Від Дочірнього підприємства "КМ ТЕХНО" відзиву на касаційну скаргу судом не отримано. Вищий господарський суд України, заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В. та пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, переглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами приписів чинного законодавства, відзначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Судами попередніх інстанцій установлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 12.07.13 між Дочірнім підприємством "КМ ТЕХНО" - постачальником та Державним підприємством "Маріупольський морський торговельний порт" - покупцем, укладено договір на поставку № 27-7/13/508, за умовами якого постачальник зобов'язався поставити покупцеві, а покупець прийняти та оплатити поставку програмного забезпечення (нематеріальні активи) з технічною підтримкою, далі іменоване товар, у кількості, в асортименті та за цінами, наведеними у додатку № 1 до даного договору, що є невід'ємною частиною даного договору. Пунктом 2.1 договору сторони визначили, що поставка здійснюється на підставі письмової заявки покупця упродовж 10-ти робочих днів та перерахування 30% попередньої оплати на поточний рахунок постачальника. Пунктом 2.2 договору сторони погодили, що приймання-передача товару здійснюється уповноваженими представниками сторін та оформлюється шляхом підписання відповідних накладних на товар, що складаються постачальником. Пунктом 3.1 договору сторони узгодили, що сума договору становить 4149272,88 грн., у т.ч. ПДВ - 691 545,48 грн. Згідно з пунктами 3.2, 3.3 покупець здійснює попередню оплату у розмірі 30% вартості товару упродовж 5 банківських днів із моменту надання постачальником оригіналу рахунку шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника. Остаточний платіж у розмірі 70% вартості товару покупець здійснює упродовж 30 банківських днів з моменту поставки товару на підставі оригіналу рахунка та податкової накладної, оформленої відповідно до вимог статті 201 Податкового кодексу України. Пунктом 9.1 договору визначено, що він набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.14, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Як убачається з матеріалів справи, предметом даного судового розгляду є вимога Дочірнього підприємства "КМ ТЕХНО" про стягнення з Державного підприємства "Маріупольський морський торговельний порт" 786 278,00 грн боргу з урахуванням індексу інфляції, 233 742,37 грн пені та 19 211,70 грн 3% річних. Підставою позову підприємством визначено порушення відповідачем зобов'язань зі сплати вартості поставленого товару за договором від 12.07.13. Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона, боржник, зобов'язана вчинити на користь другої сторони, кредитора, певну дію, зокрема сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з приписами статті 11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав і обов'язків є договір. Статтею 712 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором поставки продавець, постачальник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона - продавець, передає або зобов'язується передати товар у власність другій стороні - покупцеві, а покупець приймає або зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. За приписами пункту 1 статті 692 цього ж Кодексу, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Дослідивши усі обставини справи та надавши оцінку зібраним у справі доказам, судами попередніх інстанцій установлено, що на виконання умов договору поставки сторони підписали додаток №1 "Специфікація на поставку програмного забезпечення", умовами якого визначили найменування товару, його кількість, вартість та суму, зокрема всього без ПДВ сума складає 3 457 727,40 грн, ПДВ 691 545,48 грн, загальна сума з ПДВ 4 149 272,88 грн. Судами також установлено, що відповідачем надано позивачеві письмову заявку на програмне забезпечення Оракл за договором поставки від 12.07.13, а 12.08.13 позивачем виписано відповідачеві рахунок-фактуру № Е9155Т2710-1 на суму 1 244 781,86 грн - 30 % передплати за договором, яка сплачена відповідачем згідно з платіжним дорученням № 6151 від 27.08.13. Установлено судами і те, що позивачем згідно договору від 12.07.13 поставлено відповідачеві товар, що підтверджується видатковою накладною від 17.09.13 № Е9155Т2710 та товарно-транспортною накладною від 17.09.13 на суму 4 149 272,88 грн. Вказаний товар отриманий відповідачем за довіреністю від 10.09.13. Судами також установлено, що 17.09.13 позивачем виставлено відповідачеві рахунок-фактуру № Е9155Т2710-2 на суму остаточного платежу за договором (70%) - 2904491,02 грн, однак відповідачем розрахунки проведені частково на суму 2 212 945,54 грн. Установлено судами і те, що 06.10.14 позивачем на адресу відповідача скеровано претензію з вимогою сплатити борг за поставлену згідно з договором № 27-7/13/508 продукцію, інфляції, 3% річних та пеню, однак ця вимога залишена відповідачем без задоволення. Як установлено судами на підставі повного і всебічного розгляду справи, заборгованість відповідача за отриману згідно з договором продукцію становить 691545,48 грн. Щодо доводу скаржника про те, що вказані кошти не підлягають сплаті, оскільки є сумою ПДВ від якої вказана операція звільнена, а даний спір є адміністративним, то відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Статтею 638 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За приписами статей 180, 189 Господарського кодексу України ціна є істотною умовою договору. Як убачається з матеріалів справи, укладаючи договір від 12.07.13 сторони визначили його ціну, зокрема кошти у розмірі 691545,48 грн, за умовами пункту 3.1 договору поставки входять до вартості товару, і на момент укладення спірного договору відповідач погодився на визначену у договорі ціну, яка є формою грошового вираження вартості продукції, змін до суми договору сторонами не вносилось, договір є дійсним, а відтак підлягає виконанню сторонами на умовах визначених у ньому. При цьому, враховується те, що вартість будь - якої послуги, товару, відповідно до чинного законодавства включає в себе податок на додану вартість, і наявність між сторонами спору про стягнення заборгованості за отриманий товар, в тому числі й стосовно правильності визначення позивачем вартості товару, не змінює правової природи відносин між сторонами у справі, що виникли з господарського договору, саме як господарських, позаяк в адміністративного порядку розглядаються спори стосовно повернення сум ПДВ з Державного бюджету України. Викладеним спростовується твердження скаржника про необхідність розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства. За приписами статей 525, 526, 629 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається; договір є обов'язковим для виконання сторонами. Дана норма кореспондує з приписами статті 193 Господарського кодексу України. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, неналежне виконання. За приписами статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Як установлено судами, пунктом 5.3 договору поставки від 12.07.13 сторони визначили, що у разі прострочення строків оплати товару, покупець сплачує постачальнику на його письмову вимогу пеню у розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше ніж 10% від вартості товару. Загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання визначенні статтею 625 Цивільного кодексу України, за приписами якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з того, що судами установлений факт прострочення відповідачем грошового зобов'язання, яке полягає в несвоєчасній сплаті вартості товару поставленого за договором від 12.07.13, здійснено перевірку правильності нарахування позивачем пені, 3% річних та індексу інфляції, висновок судів про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь Дочірнього підприємства "КМ ТЕХНО 786 278, 00 грн боргу з урахуванням індексу інфляції, 111 556,71 грн пені та 19 211,70 грн 3% річних визнається правомірним. Не може бути підставою для скасування постанови у справі також довід скаржника про безпідставну відмову судів у задоволенні його клопотань про зупинення провадження у справі та залишення позову без розгляду, адже як убачається з матеріалів справи вказані клопотання були предметом розгляду в судах попередніх інстанцій, і мотиви їх відхилення є обґрунтованими. Зокрема, як зазначено судом матеріали справи № 905/9088/14 з Господарського суду Донецької області до Господарського суду Запорізької області у відповідності до статті 3 Закону України від 12.08.14 "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" не передавались, правосуддя Господарським судом Донецької області не здійснюється, тому відповідно Господарським судом Запорізької області вчиняються процесуальні дії за документами і матеріалами, поданими сторонами у справі № 908/4048/14. Не встановлено судом і обставин, які б передбачали зупинення провадження у справі у відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України. Інші доводи, викладені в касаційній скарзі також не можуть бути підставою для скасування постанови у справі, оскільки не спростовують установлених апеляційним судом обставин справи та ґрунтуються на переоцінці доказів, яка за приписами статті 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції. Відтак, підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та задоволення касаційної скарги не вбачається. Витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 09.02.15 у справі №908/4048/14 залишити без змін.

Касаційну скаргу Державного підприємства "Маріупольський морський торговельний порт"залишити без задоволення.

Головуючий суддя Т.Добролюбова

Судді Т.Гоголь

В.Швець