ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2015 р.Справа № 916/3915/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Разюк Г.П., Петрова М.С.

(Склад колегії суддів Одеського апеляційного господарського суду сформовано згідно із розпорядженням голови суду № 33 від 09.02.2015 року)

(Склад колегії суддів Одеського апеляційного господарського суду сформовано згідно із розпорядженням голови суду № 168 від 25.03.2015 року)

при секретарі судового засідання: : Полінецькій В.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Коваль К.П. (довіреність № 208 від 20.03.2015 )

від відповідачів:

- ТОВ "Спільне підприємство "АКВАВІНТЕКС": Носенко І.П. (довіреність № б/н від 05.01.2015)

- ПМП "ЛОЦМЕН": Малофеєв Ю.М. (довіреність № б/н від 01.08.2014)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Всеукраїнський Акціонерний Банк"

на рішення господарського суду Одеської області від "17" грудня 2014 року, повний текст якого складено та підписано "22" грудня 2014 року

по справі № 916/3915/14

за позовом Публічного акціонерного товариства „Всеукраїнський Акціонерний Банк"

до відповідачів

- Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне підприємство „Акваінтекс"

- Приватного малого підприємства „Лоцмен"

про визнання правочину недійсним

В С Т А Н О В И В :

24.09.2014 року Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (далі по тексту - позивач) звернулося до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне підприємство "АКВАВІНТЕКС" (далі по тексту - відповідач 1) та Приватного малого підприємства "ЛОЦМЕН" (далі по тексту - відповідач 2) про визнання недійсним договору суборенди нерухомого майна № 438-14 від 07.05.2012 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спільне підприємство "АКВАВІНТЕКС" та Приватним малим підприємством "ЛОЦМЕН".

Позовні вимоги мотивовані тим, що укладений між відповідачами договір суборенди нерухомого майна, впливають на інтереси Банка, оскільки кредитна заборгованість ТОВ "СП „Акваінтекс" перед Банком перевищує узгоджену сторонами ціну предмета іпотеки, а спірний договір суборенди нерухомого майна № 438-14 від 07.05.2012 року був укладений без наміру створення обумовлених ним правових наслідків з метою ухилення останнього від виконання власних грошових зобов'язань перед позивачем за кредитним договором № 01.08.2016 року № 196.

Рішенням господарського суду Одеської області від 17.12.2014 року по справі № 916/3915/14 (головуючий суддя Оборотова О.Ю., судді Погребна К.Ф., Степанова Л.В.) у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" відмовлено в повному обсязі.

Такий висновок суду мотивований тим, що будь-які підстави для визнання недійсним оспарюваного договору недійсним - відсутні, оскільки позивачем не доведено факт порушення його прав у зв'язку із вчиненням спірного правочину, так і фіктивності останнього.

Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням місцевого господарського суду, Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський Акціонерний Банк" звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Скаржник в своїх доводах та запереченнях посилається на те, що суд повно та всебічно не перевірив всі обставини справи, не дав належну правову оцінку доказам, порушив та невірно застосував норми чинного законодавства, в зв'язку з чим виніс незаконне і необґрунтоване рішення, яке не відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Апелянт зазначає, що господарським місцевим судом не надано оцінки письмовому доказу, а сам поясненням колишнього бухгалтера ТОВ "СП „Акваінтекс" яка стверджувала, що останній у ПМП «Лоцмен» ніколи нічого не орендував, оскільки обсяг виробництва продукції ТОВ "СП „Акваінтекс" не потребує оренди інших приміщень.

Також скаржник зазначає, що відповідачі за допомогою спірного правочину намагаються заволодіти майном та уникнути кредитного зобов'язання.

Представником ТОВ «СП» Акваінтекс» надано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк", в якому він в судовому засіданні просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін, вважаючи його правомірним, обґрунтованим, відповідаючим вимогам діючого законодавства та матеріалам справи.

Представником ПМП «Лоцмен» також надано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк", в якому він в судовому засіданні просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін, вважаючи його правомірним, обґрунтованим, відповідаючим вимогам діючого законодавства та матеріалам справи.

03.03.2015 року від Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" через канцелярію суду надійшло клопотання про витребування документів з відповідача 1, а саме:

- у ТОВ "СП „Акваінтекс" документи, підтверджуючі відгрузку продукції на орендоване приміщення;

- у ТОВ "СП „Акваінтекс" расходні та товаро-транспортні накладні по пересуванню продукції між складами;

- у ТОВ "СП „Акваінтекс" список співробітників приймаючих продукцію на орендованих складах.

Зазначене клопотання колегія суддів залишає без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно ст.38 ГПК України встановлений вичерпаний перелік підстав, відповідно до яких господарський суд вправі витребувати додаткові докази.

Так, клопотання про витребування доказів вже було заявлено позивачем в ході позовного провадження, в результаті чого місцевим господарським судом було відмовлено у його задоволенні, оскільки були предметом розгляду справи № 916/1193/14 у господарському суді Одеської області. Більш того, клопотання позивача не містить ті обставини, які можуть підтвердити те, що витребувані докази будуть необхідні для всебічного і повного розгляду справи.

25.03.2015 року через канцелярію суду від представника ТОВ "СП „Акваінтекс" надійшла заява про залучення до матеріалів справи додаткових доказів.

Розглянувши та перевіривши матеріали справи і апеляційну скаргу та відзиви на неї, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін,, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до наступного.

Відповідно до приписів ст.101 ГПК України апеляційна інстанція не зв'язана доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, а згідно до приписів ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна належними і допустимим доказами довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень.

31.03.2010 року між Відкритим акціонерним товариством "Всеукраїнський акціонерний банк" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський акціонерний банк" (Позивач, ПАТ "ВіЕйБі Банк, «Кредитодавець») та Товариством з обмеженою відповідальністю „Спільне підприємство „Аквавінтекс" («Позичальник») укладено кредитний договір № 196, відповідно до п.1.1 якого, кредитодавець надає постачальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти («Кредит»), на умовах визначених Договором та додатковими угодами до нього, що складають невід'ємну частину Договору (а.с.19-29).

За змістом п.1.1.1, кредит надається в сумі 11 320 671,28 грн. Термін остаточного повернення кредиту - 01.08.2016 року включно (п.1.1.2)

Додатковою угодою № 1 до Кредитного договору № 196 від 31.03.2010 року сторони визначили графік повернення кредиту (т.1 а.с.31).

31.03.2011 року сторонами був укладений Договір про внесення змін та доповнень № 2 до Кредитного договору № 196 від 31.03.2010 року. Так, п.1 зазначеного договору виклали підпункти 1.1.2 та 1.1.3 пункту 1.1 ст. 1 «Предмет договору» в іншій редакції: «Термін остаточного повернення кредиту « 30» грудня 2017 року». Також сторонами визначена процентна ставка за користування Кредитом (а.с.29-39).

З метою забезпечення належного виконання кредитного договору 01.04.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю „Спільне підприємство „Аквавінтекс" (Іпотекодавець) та Банком (Іпотекодержатель) укладено іпотечний договір за яким ТОВ „СП „АКВАВІНТЕКС" передав в іпотеку Банку цілісний майновий комплекс, загальною площею 10706,7 кв.м., що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Леніна, 126 та розташований на земельній ділянці площею 2,9612га, яка знаходиться у фактичному користуванні ТОВ „СП „АКВАВІНТЕКС", оціночна вартість предмету іпотеки становить 14 590 260,00 грн. (а.с.49-51).

Як вже вказувалось раніше, звернувшись з позовом до ТОВ "Спільне підприємство "АКВАВІНТЕКС" та ПМП "ЛОЦМЕН" позивач - ПАТ "ВіЕйБі Банк» просить визнати недійсним договір суборенди нерухомого майна від 07.05.2012 року № 438-14 (а.с.22-25) з тих підстав, що стягнення коштів по виконанню зазначеного договору з ТОВ "Спільне підприємство "АКВАВІНТЕКС", який є боржником по кредитному договору, безпосередньо впливає на інтересу Банку, а тому оспорюваний правочин укладено з недодержанням вимог ч.ч. 2- 5, ст. 203 ЦК України.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 року передбачено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Оспорюваними є правочини, які ЦК України не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними у ЦК України й інших актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою особою, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду. Істотне значення має з'ясування наявності у позивача суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановлення чи є позивач заінтересованою особою у розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України, оскільки відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Колегія суддів зазначає, що ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" не є стороною оспорюваного договору, останній укладався від імені юридичної особи - ТОВ "Спільне підприємство "АКВАВІНТЕКС" та ПМП "ЛОЦМЕН".

Правовідносини по спірному договору суборенди нерухомого майна між сторонами підтверджується рішенням господарського суду Одеської області від 28.04.2014 року по справі № 916/1193/14, яке набрало законної сили та яким встановлено виконання зобов'язань ПМП "ЛОЦМЕН" на виконання умов договору суборенди, що підтверджується видатковими накладними, що не спростовується сторонами в судовому засіданні під час розгляду даної справи в ході апеляційного провадження (а.с.56-63).

Положення ст.ст. 173, 193, 198, 199 Господарського кодексу України визначають, що господарськими зобов'язаннями, включаючи виконання грошових зобов'язань, визначаються зобов'язання, що виникають між суб'єктами господарювання та іншими учасниками відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, які можуть виникати безпосередньо із закону, іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність договору. При цьому, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, у встановлений строк, відповідно до закону, інших правових актів, статуту, Цивільного кодексу України. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами, договорами, статутними та уставними документами. Зобов'язана сторона має право відмовитися від виконання зобов'язання в разі неналежного виконання другою стороною обов'язків, що є необхідною умовою виконання.

Господарський суд, вирішуючи спір зобов'язаний встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів:

- дефекти (незаконність) змісту правочину;

- дефекти (недотримання) форми;

- дефекти суб'єктного складу;

- дефекти волі -невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, відповідно до статті 33 ГПК України, позивач має подати докази стосовно того, що його права порушені, оскаржений договір не відповідає чинному законодавству.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи з викладеного, до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, віднесено те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Укладений між сторонами договір є договором оренди, а тому в силу ст.203 Цивільного кодексу України його зміст має відповідати вимогам гл.59 названого Кодексу.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України.

В силу ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, позивач, звертаючись з позовом, повинен довести в розумінні ст.33 ГПК України наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і чим саме порушуються його інтереси під час виникнення у сторін господарських зобов'язань за спірним договором.

Проте ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" ні в місцевому господарському суді ні в апеляційному провадженні не було доведено те, в чому саме відбулося порушення його прав оскаржуваним рішенням, відсутні посилання й на те, що суд прийняв рішення, яке стосується його прав та обов'язків, а також і матеріали справи не містять будь-яких документів, які б свідчили про порушення прав скаржника

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо того, що Банком не наведено жодної норми, якій би суперечив зміст спірного Договору.

Слід також зазначити, що у пункті 4.9 Кредитного договору від 31.03.2010 № 196 сторони встановили правові наслідки за порушення обов'язку із здійснення 100% усіх своїх розрахунків через поточний рахунок, відкритий в Банку, у вигляді збільшення розміру процентної ставки.

Таким чином, судова колегія вважає, що усі доводи, заперечення та вимоги ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк", викладені як в позовній заяві так і в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, безпідставними та підлягають відхиленню з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови.

Аналогічна правова позицій викладена у постанові Вищого господарського суду України від 01.04.2015 по справі № 916/3534/14.

ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" ніяких додаткових пояснень та відповідних доказів до суду апеляційної інстанції не надало, а тому зазначені вище факти скаржником під час розгляду апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції нічим спростовані не були, а відповідно, в порушення статті 33 Господарського процесуального кодексу і не були доведені ті обставини, на які скаржник посилався як на підставу своїх вимог, доводів і заперечень.

Вищезазначене повністю спростовує доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, на підставі чого судова колегія дійшла до висновку про правомірність та обґрунтованість винесеного місцевим господарським судом рішення про відмову в задоволення позовних вимог ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк".

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Одеської області від 17.12.2014 року по справі № 916/3915/14 відповідає вимогам чинного законодавства та матеріалам справи, підстави для його скасування або зміни відсутні, а тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" - без задоволення.

Керуючись статтями 99, 101-105 Господарського

процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Одеської області від „17" грудня 2014 року по справі № 916/3915/14 залишити без змін.

Постанова в порядку статті 105 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови

складено „27" квітня 2015 року

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.П. Разюк

Суддя М.С. Петров