РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2015Справа №910/4337/15-г

За позовом Міністерства Оборони України;

до Концерну "Техвоєнсервіс";

про стягнення 6 627,23 грн.

Суддя О. В. Мандриченко

Представники:

Від позивача: Гребенюкова Ю. С., представник, довіреність № 220/843/д від 14.11.2014 р.;

Від відповідача: Козоріз А. С., представник, довіреність № 5 від 15.01.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Міністерство оборони України звернулося до суду з позовом до Концерну "Техвоєнсервіс" про стягнення грошових коштів у розмірі 6 627,23 грн. за неналежне виконання своїх зобов'язань за договорами комісії про відчуження та реалізацію військового майна на внутрішньому ринку № 290/2/7- 13вр від 03.04.2013, №290/2/53-12вр від 06.11.2013, 290/2/17-1-1Звр від 19.04.2013.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2015 року порушено провадження у справі № 910/594/15-г

У судовому засіданні 24.03.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити на підставі поданою ним 17.03.2015 р. заяви про застосування строків позовної давності.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд-

ВСТАНОВИВ:

Між Міністерством оборони України та Концерном "Техвоєнсервіс" були укладені договори комісії про відчуження та реалізацію військового майна на внутрішньому ринку № 290/2/7- 13вр від 03.04.2013, №290/2/53-12вр від 06.11.2013, 290/2/17-13вр від 19.04.2013 (далі - договори), відповідно до п.п 1.1 яких позивач доручив відповідачу, а останній взяв на себе зобов'язання за комісійну плату укласти на умовах, що не суперечать цим договорам, та виконати від свого імені в інтересах позивача та за рахунок останнього, договір з покупцем на реалізацію надлишкового військового майна Збройних сил України на внутрішньому ринку згідно зі специфікацією майна

Згідно з п. 5.5. договорів кошти, отримані відповідачем від реалізації покупцю майна, за виключенням комісійної плати, ПДВ, та документально підтверджених сум витрат, понесених відповідачем при організації реалізації покупцю майна, протягом п'яти днів з дати підписання актів прийому-передачі майна від позивача до відповідача перераховуються у гривнях на рахунок позивача.

Пунктом 6.3. договору передбачено, що прийом-передача майна від позивача відповідачу у відповідності до договору здійснюється на підставі нарядів, оформлених Центром обліку надлишкового військового майна Збройних Сил України. При цьому передача здійснюється після отримання позивачем довідки від відповідача про отримання від покупця коштів за майно.

На підставі повідомлень про отримання коштів від покупця, позивачем виписано наряди на передачу майна та затверджено Акти прийому-передачі майна, що є підтвердженням повного виконання позивачем зобов'язань за договорами в частині, що стосується передачі майна відповідачу для його безпосередньої реалізації покупцю.

Пунктом 8.2. договорів сторони встановили, що за затримку платежів позивачу, проти встановлених договору строків, відповідач із власних коштів виплачує позивачу пеню, яка обчислюється виходячи із подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент фактичного проведення платежів, нараховану суму несвоєчасно проведених відповідачем платежів за кожний календарний день такої затримки.

Позивач зазначає, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за спірними договорами, кошти, отримані від реалізації військового майна, надійшли на користь позивач з простроченням строків визначених умовами п. 5.5. договору.

За прострочення відповідачем виконання своїх зобов'язань за договором № 290/2/7-1ЗВР від 03.04.2013 р. позивачем нараховано останньому за період з 16.08.2013 по 11.01.2014 р. пеню в розмірі 1 951,61 грн., 3% річних в розмірі 445,08 грн. та 338,04 грн. інфляційних втрат.

За прострочення відповідачем виконання своїх зобов'язань за договором № 290/2/17-1ЗВР від 19.04.2013 р. позивачем нараховано пеню в розмірі 386,26 грн., 3% річних в розмірі 84,57 грн. та 732,94 грн. інфляційних втрат.

За прострочення відповідачем виконання своїх зобов'язань за договором № 290/2/53-12ВР від 06.11.2012 р. позивачем нараховано пеню в розмірі 4 114,26 грн., 3% річних в розмірі 899,93 грн. та 207,32 грн. інфляційних втрат.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Умовами пункту 8.2. договору сторони передбачили, що за затримку платежів позивачу, проти встановлених договору строків, відповідач із власних коштів виплачує позивачу пеню, яка обчислюється виходячи із подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент фактичного проведення платежів, нараховану суму несвоєчасно проведених відповідачем платежів за кожний календарний день такої затримки.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідачем у судовому засіданні 17.03.2015 р. було подано заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки позивач не довів господарському суду поважних причин пропуску позовної давності та враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, позовні вимоги в частині стягнення пені не підлягають задоволенню у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок позивача, суд вважає позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 1 429,58 грн. та інфляційних втрати в сумі 1 278,30 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на Концерн "Техвоєнсервіс", оскільки спір виник з вини відповідача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст. ст. 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Концерну "Техвоєнсервіс" (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6, ) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6, ) 1 429 (одну тисячу чотириста двадцять девять) грн. 58 коп. 3% річних, 1 278 (одну тисячу двісті сімдесят вісім) грн. 30 коп. інфляційних втрат та 1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. судових витрат. Видати наказ.

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

5. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя О. В. Мандриченко
Дата складання рішення 02.04.2015 р.