ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

24 квітня 2015 р. Справа № 902/320/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Маслія І.В. при секретарі судового засідання Василишеній Н.О.

За участю представників сторін:

позивач: ОСОБА_1, СПД - ФО згідно свідоцтва про державну реєстрацію;

позивача: ОСОБА_2 - представник за довіреністю;

відповідача: Сінько А.А. - представник за довіреністю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду справу

за позовом:Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (23252, АДРЕСА_1

до:Департаменту екології та природних ресурсів Вінницької ОДА (21100, м. Вінниця, вул. 600-річчя, 19)

про зобов'язання укласти договір

ВСТАНОВИВ :

До господарського суду Вінницької області звернувся ФОП ОСОБА_1 (далі-позивач) з позовом до Департаменту екології та природних ресурсів Вінницької ОДА (далі-відповідач) про зобов'язання укласти договір оренди водного об'єкту.

Позов мотивовано тим, що Розпорядженням Вінницької ОДА вирішено надати у користування позивачу земельну ділянку водного фонду на умовах оренди, однак відповідач даного рішення не виконує, та від укладання договору ухиляється, чим порушує право позивача на користування водним об'єктом.

Ухвалою суду від 16.03.15 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 02.04.15 р.

За клопотанням відповідача, ухвалою суду від 02.04.15 р. розгляд справи відкладено на 16.04.15 р.

Через канцелярію суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач змінив предмет позову.

В судове засідання 16.04.15 р. з'явилися сторони.

Позивач та його представник підтримали заяву про зміну предмету позову (уточнення позовних вимог), та просили суд зобов'язати відповідача укласти з позивачем договір оренди водного об'єкту (став "1Скобцевий") розташованого на території Вороновицької селищної ради за межами населеного пункту у комплексі із земельною ділянкою загальною площею 2,3 га, відповідно до проекту орендаря.

Представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти позову заперечує.

У зв'язку з подачею заяви про зміну предмету позову, розгляд справи відкладено на 23.04.15 р.

В судовому засіданні оголошувалася перерва до 24.04.15 р.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Розпорядженням Вінницької ОДА від 18.04.2014 року № 166 (а.с. 42) зокрема затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ФОП ОСОБА_1 для рибогосподарських потреб на території Вороновицької селищної ради, за межами населеного пункту. Надано ФОП ОСОБА_1 в оренду терміном на 25 років земельну ділянку водного фонду площею 2,3 га, в т.ч. під гідротехнічною спорудою - 0,0577 га, та 2,2245 га під ставком.

Зобов'язано Департамент екології та природних ресурсів вжити заходів щодо розробки паспорта водного об'єкту та його погодження, укласти договір оренди водного об'єкта з ФОП ОСОБА_1 для рибогосподарських потреб, після виготовлення та погодження паспорта водного об'єкта.

За матеріалами справи вбачається, що у зв'язку з прийняттям відповідного розпорядження, після виготовлення паспорта водного об'єкту та його затвердження, позивач звернувся до відповідача з заявою про укладання договору оренди земельної ділянки, та з пропозицією внести зміни до умов типового договору.

На що отримав відповідь, у якій була викладена незгода відповідача щодо внесення змін до п.п. 17, 39,, та доповнення п.п. 32-1, 32-2.

Відповідь мотивована тим, що останні не відповідають формі типового договору.

У зв'язку з тим, що сторони не досягли між собою згоди щодо змісту договору, позивач звернувся до суду з позовною заявою про зобов'язання відповідача укласти з позивачем договір саме в редакції позивача (враховуючи заяву про зміну позовних вимог), оскільки вважає, що саме ця редакція відповідає вимогам закону.

В судовому засіданні позивач та його представники заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та, посилаючись на письмові пояснення, просили суд його задовольнити зокрема з таких підстав:

- у п. 17 Договору встановлено обов'язок на одержання дозволу на спец водокористування. Однак позивач вважає, що одержання такого дозволу не є обов'язковим, оскільки використовувати водойму для риборозведення можливо і без забору води, як визначено у ст. 48 ВК України, що підтверджується листом Науково-дослідного інституту «Держводекологія»;

- у п. 39 Договору встановлено підстави припинення дії договору, зокрема: припинення підприємницької діяльності ФОП, однак позивач вважає, що у даному пункті необхідно внести зміни, доповнивши його наступним змістом: підставою припинення договору є припинення підприємницької діяльності, що не пов'язана зі смертю орендаря, оскільки припинення дії договору оренди з таких підстав можливе лише за відсутності правонаступника орендаря, як передбачено у ст. 7 Закону України «Про оренду землі»;

- також позивач вважає, що у договорі повинно бути встановлені умови загального водокористування, і відмова у включенні відповідних пунктів до договору є безпідставною, оскільки порушує право орендаря, визначене ст. 47 ВК України.

- Вказує також інші підстави, які на думку позивача, доводять обґрунтованість та законність позовних вимог.

За таких обставин позивач вважає, що позов є обґрунтованим, а договір повинен бути укладений у редакції орендаря.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та, посилаючись на письмові пояснення, просив суд у його задоволенні відмовити, зокрема з таких підстав:

- зміст запропонованого договору не відповідає змісту та формі типового договору, затвердженого Постановою КМУ № 420 від 29.05.2013;

- для рибогосподарських потреб обов'язково потрібен дозвіл на спеціальне водокористування, що передбачено ч. 2 ст. 48 ВК України;

- Департамент не уповноважений вносити зміни у типовий Договір, форма якого затверджена постановою КМУ;

- Вказує також інші підстави, які, на думку представника відповідача, спростовують позовні вимоги.

За таких обставин представник відповідача вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Заслухавши представників сторін, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши в сукупності надані у справі докази та надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до висновку що позов задоволенню не підлягає виходячи з такого.

Відповідно до ст. 84 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно ч. 5 ст. 122 ЗК України, обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

За приписами ч. 1 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Цивільний кодекс України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи засади свободи договору ст. ст. 6, 627, ЦК України визначають, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Як вбачається зі змісту проекту договору, запропонованого орендарем, останній вимагає викласти пункти 17, 39 таким чином:

- П. 17: Зобов'язання щодо оформлення дозволу на спеціальне водокористування (у випадку здійснення спеціального водокористування, та на час здійснення спеціального водокористування);

- П. 39: Дія договору припиняється зокрема у разі: припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця, що не пов'язано з його смертю. (Якщо права та обов'язки фізичної особи-підприємця пов'язані із здійсненням ним своєї господарської діяльності, не були передані іншій особі. В такому випадку для такої особи настають наслідки передбачені ст. 7 Закону України «Про оренду землі», тобто у випадку смерті орендаря, якщо жодний його спадкоємець, особа, що проживала разом з орендарем, чи правонаступник не скористалися своїм правом на продовження виконання цього договору, згідно ст. 7 Закону України «Про оренду землі»;

Окрім того, позивач наполягає на доповненні договору п.п. 33-1, 33-2, якими закріпити умови загального водокористування.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору, сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Щодо п. 17 (дозвіл на спец водокористування)

Згідно ст. 48 ВК України, спеціальне водокористування - це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів.

Спеціальне водокористування здійснюється юридичними і фізичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб.

Тобто спеціальне водовикористання передбачає не тільки забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд та інших об'єктів, але і використання води для рибогосподарських потреб, що включає в себе риборозведення.

Як вбачається з проекту договору, орендар приймає водний об'єкт для рибогосподарських потреб.

Відповідно до ст. 47 Водного кодексу України загальне водокористування здійснюється громадянами для задоволення їх потреб (купання, плавання на човнах, любительське і спортивне рибальство, водопій тварин, забір води з водних об'єктів без застосування споруд або технічних пристроїв та з криниць) безкоштовно, без закріплення водних об'єктів за окремими особами та без надання відповідних дозволів. На водних об'єктах, наданих в оренду, загальне водокористування допускається на умовах, встановлених водокористувачем, за погодженням з органом, який надав водний об'єкт в оренду.

За вказаною нормою загальне водокористування передбачає безкоштовне водокористування, без закріплення водних об'єктів за особами та без відповідних дозволі, передача водного об'єкту в користування за договором оренди не відноситься до загального користування.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, суд приходить до висновку, що спеціальне водовикористання передбачає як забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв так і використання води для рибогосподарських потреб.

Таким чином, доводи позивача про те, що для рибогосподарських потреб не потрібно одержувати дозвіл на спеціальне водокористування не узгоджується з нормами чинного законодавства.

Одночасно, суд не приймає як належний доказ лист Науково-дослідного інституту «Держводекологія», у якому вказано, що для риборозведення дозвіл на спеціальне водокористування не потрібен, оскільки, як зазначено вище, згідно ч. 2 ст. 48 ВК України, спеціальне водокористування здійснюється юридичними і фізичними особами зокрема для рибогосподарських потреб, тобто відповідно до предмету проекту Договору.

Щодо пункту 39: Щодо правонаступництва у орендних відносинах.

За приписами ч. 1 ст. 7 Закону України «Про оренду землі», право на оренду земельної ділянки переходить після смерті фізичної особи - орендаря, якщо інше не передбачено договором оренди, до спадкоємців, а в разі їх відмови чи відсутності таких спадкоємців - до осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогам Земельного кодексу України та цього Закону.

Тобто дана норма стосується виключно фізичних осіб.

Правонаступництво фізичних осіб-підприємців має свої особливості, оскільки особа має певний статус: статус суб'єкта господарювання, з яким укладається відповідний договір. Таке правонаступництво можливе за одночасної наявності двох умов: по-перше, коли відповідні правонаступники мають аналогічний правовий статус і, по-друге, існування даного статусу на момент вирішення питання про правонаступництво.

Фізична особа не може автоматично стати правонаступником фізичної-особи підприємця після його смерті.

За таких обставин, вимога позивача щодо викладення п. 39 у договорі, саме в редакції орендаря, не узгоджується з нормами чинного законодавства.

Використання як земельної ділянки так і водного об'єкту можливе лише після укладання договору оренди за формою визначеною ст. 14 Закону України «Про оренду землі» та ст. 51 ВК України. Типовий договір оренди землі та оренди водного об'єкту затверджені відповідними постановами Кабінету Міністрів України.

Тобто законодавець визначив форми договору.

У свою чергу проект договору, що запропонований позивачем, не узгоджується з умовами типового договору, а також з нормами чинного законодавства, з підстав, наведених вище.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не бажає укладати з позивачем договір в редакції, що запропонована останнім, тобто у відповідача відсутня воля на укладення правочину відповідного змісту.

За таких обставин, позовні вимоги про зобов'язання укласти договір, окремі умови якого не узгоджуються з нормами чинного законодавства, задоволенню не підлягають.

Більш того, позивачем не надано доказів звернення до відповідача з пропозицією укласти договір оренди, а саме не надано проекту договору підписаного та скріпленого печаткою, як цього вимагають правила цивільного та господарського законодавства.

Окрім того, обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав (зобов'язання укласти договір), не передбачений ст. 16 ЦК України; договір - це волевиявлення учасника правочину, яке в силу ст. 203 ЦК України повинне бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а відмова відповідача від укладення договору з певними умовами є формою реалізації ними своїх прав.

З аналізу ст. 187 ГК України встановлено, що суд вправі задовольнити позов про спонукання укласти договір лише у разі, якщо встановить, що існує правовідношення, в силу якого сторони зобов'язані укласти договір, але одна із сторін ухиляється від цього. Та лише у даному випадку позивач може ставити питання про визнання договору укладеним.

Однак, як зазначалося вище, відсутній законодавчо визначений обов'язок сторін укласти договір саме з такими умовами.

Крім того, за приписами ч. 1 ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Дослідивши матеріали справи, судом не встановлено у чому полягає порушення права позивача у разі укладення договору в редакції орендодавця.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Такої позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 23.03.11 по справі № 33/341 та ряду інших.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли суперечності щодо окремих пунктів проекту договору, і вимога про зобов'язання укласти договір в цілому є необґрунтованою.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що позов про зобов'язання укласти договір в редакції позивача задоволенню не підлягає.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4-2 - 4-4, 32 - 34, 43, 49, 82, 84, 85, 115, ГПК України суд, -

ВИРІШИВ :

1. В позові відмовити.

Повний текст рішення суду оформлено і підписано відповідно до вимог ст.84 ГПК України 29 квітня 2015 р.

Суддя Маслій І.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи