КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2015 р. Справа№ 910/25877/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Самсіна Р.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Петруньок І.В. - дов. б/н від 05.01.2015р.

від відповідача: Цурка Н.О. - дов. б/н від 01.11.2014р.

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Святошинського району м. Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2015р. (повний текст підписано 26.01.2015р.)

у справі №910/25877/14 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Комунального підприємства по утриманню житлового

господарства Святошинського району м. Києва

до Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім «Жорж»

про стягнення 59 519, 00 грн.

В судовому засіданні 15.04.2015р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2014р. Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Святошинського району міста Києва звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім «Жорж» про стягнення 59 519, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором № 12/4 на відпуск холодної, гарячої води, опалення, прийом стічних вод та про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 18.06.2007р., а саме щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг, а тому просив стягнути з відповідача 46 987, 94 грн. основного боргу, 8 387, 57 грн. інфляційних витрат, 4 143, 49 грн. 3% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.01.2015р. у справі №910/25877/14 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального та матеріального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи, оскільки на думку апелянта, висновок суду про відсутність первинних документів на підтвердження отримання відповідачем послуг є хибним, та не враховано наявний акт від 14.11.2011р. № 4/11-122 ПАТ «Київенерго» як доказ отримання послуг відповідачем.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Святошинського району м. Києва 24.02.2015р. передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Самсін Р.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.02.2015р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 15.04.2015р.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 15.04.2015р. підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 15.04.2015р. заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18.06.2007р. між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Святошинського району міста Києва (позивач, абонент за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім «Жорж» (відповідач, субабонент за договором) укладено договір № 12/4 на відпуск холодної, гарячої води, опалення, прийом стічних вод та про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території.

Відповідно до Рішення Святошинської районної у місті Києві ради № 160 від 27.12.2007 «Про реорганізацію системи управління житловим господарством Святошинського району міста Києва» відбулася реорганізація Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Святошинського району міста Києва, правонаступником якого, в частині надання комунальних послуг є Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Святошинського району міста Києва.

Згідно п. 5.5 договору реорганізація абонента чи субабонента або перехід права власності на приміщення чи будівлю до інших осіб не визнається підставою для зміни або припинення чинності цього договору і зберігає свою чинність для нового власника приміщення чи будівлі (їх правонаступників), якщо інше не передбачається договором або чинним законодавством.

Відповідно до п. 1.1. договору абонент зобов'язаний забезпечувати субабонента холодною, гарячою водою, опаленням і приймати від нього в каналізаційну мережу стічні води в кількості, необхідній для задоволення господарсько-побутових потреб субабонента та інших потреб, передбачених цим договором, з урахуванням специфіки діяльності субабонента.

Згідно п. 1.2. договору комунальні послуги постачаються в приміщення загальною площею 145,0 кв.м. за адресою: вул. Корольова 11/1.

Відповідно до п. 2.1.2. договору абонент зобов'язується надавати субабоненту комунальні послуги за діючими розцінками і тарифами.

Пунктом 2.2.1. договору сторони погодили, що субабонент зобов'язується своєчасно і у повному обсязі, не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, вносити плату за надані йому послуги, обумовлені даним договором на розрахунковий рахунок абонента. При несвоєчасному внесенні всіх платежів сплачувати пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Цей договір, згідно п. 5.1., діє з 01.06.2007р. до 31.12.2009р. та у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (п. 5.4. договору).

З огляду на відсутність заяви про припинення чи зміну умов договору, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про чинність даного договору протягом спірного періоду.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначав про невиконання відповідачем своїх зобов'язань по оплаті наданих послуг з централізованого опалення за період з 01.10.2008р. по 31.08.2014р., у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 44 873, 72 грн. При цьому, факт надання відповідачеві послуг протягом спірного періоду, та їх розмір, на думку позивача, підтверджується обліковими картками (табуляграмами) ПАТ «Київенерго» за період з жовтня 2008р. по серпень 2014р. Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 8 387, 57 грн. інфляційних втрат та 4 143, 49 грн. 3% річних.

Заперечуючи проти позову в повному обсязі, відповідач зазначав про те, що спірний договір є неукладеним, оскільки не містить погодженої умови про його ціну, позивачем не надано доказів отримання відповідачем послуг за умовами спірного договору, а також заявлено про сплив строку позовної давності щодо позовних вимог за період з жовтня 2008р. по жовтень 2011р.

Згідно ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Отже внаслідок укладення договору між сторонами виникли цивільні права та обов'язки.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли зобов'язання, які мають ознаки договору про надання послуг, згідно якого, відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи, а саме копії облікових карток ПАТ «Київенерго» за період з жовтня 2008р. по квітень 2014р., на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог, фактично вбачається надання відповідних послуг ПАТ «Київенерго» як первинним послугонадавачем позивачеві на підставі укладеного між ними договору.

Разом з тим, як на підставу позову позивач посилається на порушення відповідачем умов договору, укладеного власне між сторонами даного спору, в частині невиконання обов'язку щодо сплати позивачеві (як посередникові) вартості послуг теплопостачання, які в свою чергу були надані іншою особою - первинним надавачем послуг.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на умови спірного договору, невиконання яких і стало підставою для звернення позивача до суду, а саме п. 2.2.1., відповідно до якого субабонент зобов'язується своєчасно і у повному обсязі, не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, вносити плату за надані йому послуги, обумовлені даним договором на розрахунковий рахунок абонента.

Отже, умовою виникнення у відповідача як субабонента обов'язку з оплати вартості послуг теплопостачання є, по-перше, їх фактичне надання за адресою вул. Корольова 11/1 (площа договірного приміщення 145, 00 м.кв.) з відповідним підтвердженням факту надання таких послуг, як-от акт наданих послуг, платіжна вимога-доручення, рахунок із зазначенням вартості та обсягів отриманих послуг у приміщенні (умовами спірного договору передбачено % співвідношення від загальної опалювальної площі будинку) тощо.

По-друге, на основі аналізу норм чинного законодавства та умов договору, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що для виникнення у відповідача обов'язку з оплати вартості наданих послуг необхідним є отримання останнім розрахункового документу з метою визначення суми, яка підлягає сплаті до 10 числа місяця, наступного за звітним. При цьому, з огляду на те, що умовами спірного договору не передбачено обов'язку абонента самостійно отримувати розрахункові документи із підтвердженням наданих йому послуг, сам позивач повинен забезпечувати їх надсилання чи отримання відповідачем іншим чином.

Разом з тим, в підтвердження надання відповідачеві послуг за спірним договором позивачем до позовної заяви долучено копії облікових карток енергопостачальної організації за період з жовтня 2008р. по квітень 2014р. з обсягами постачання теплової енергії за договором, укладеним між такою теплопостачальною організацією та позивачем.

Відповідно, за відсутності в матеріалах справи первинних (відносно спірного договору) документів на підтвердження отримання відповідачем у приміщенні за адресою вул. Корольова 11/1 послуг теплопостачання саме за договором № 12/4 на відпуск холодної, гарячої води, опалення, прийом стічних вод та про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 18.06.2007р. та їх розміру, відсутні і докази надіслання таких документів позивачем відповідачеві протягом спірного періоду.

Отже, доводи позивача про існування у відповідача заборгованості по сплаті послуг теплопостачання не підтверджуються матеріалами справи, оскільки несплата відповідачем імовірно нарахованих, не відомих йому сум коштів без жодних вказівок на періоди, обсяги та власне предмет надання послуг у приміщенні площею 145, 00 кв.м. не можуть вважатися невиконанням ним умов договору.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність доведеного належними та допустимими доказами факту надання відповідачеві послуг саме за спірним договором, як підстави виникнення прав та обов'язків між сторонами спору та їх обсягу, як підстави для оплати саме заявленої в позові вартості, а тому за відсутності таких доказів не вбачає правових підстав для сплати відповідачем заявленої до стягнення заборгованості за спірним договором.

При цьому докази надсилання позивачем відповідачеві претензії № 216 від 31.01.2011р. з вимогою про сплату заборгованості на суму 13 618, 94 грн. не приймаються в якості належних та допустимих доказів на підтвердження розміру позовних вимог, оскільки разом із даною претензією відповідачеві було надіслано розрахунок заборгованості та акт звірки станом на 01.10.2011р.

Відповідно до приписів чинного законодавства акт звірки є документом, за яким підприємства звіряють бухгалтерський облік операцій, а наявність чи відсутність будь-яких зобов'язань сторін підтверджується первинними документами. Відповідно акт звірки не може використовуватись як письмова форма визнання боргу. Первинні документи повинні містити дату здійснення господарської операції, суму платежу або суму на яку проведено залік, інші реквізити. Саме такі первинні документи, а не складені на їх підставі акти звірки взаємних розрахунків, виступають належними доказами у підтвердження проведення тієї чи іншої господарської операції, здійснення тих чи інших дій, виконання цивільних прав та обов'язків (постанова ВГСУ від 14.04.2014р. по справі № 908/3427/13).

З огляду на вищенаведене, надіслання розрахунку заборгованості, так само, як і акту звірки, за відсутності первинних документів, не може підтверджувати факт дійсного надання послуг з теплопостачання відповідачеві протягом спірного періоду у приміщенні по вул. Корольова 11/1 та їх розмір.

Аналогічно не приймаються до уваги попередження позивача про припинення надання комунальних послуг, адресовані відповідачеві, оскільки останні не містять вказівки на надсилання первинних документів на підтвердження надання відповідачеві послуг з теплопостачання за спірним договором.

За відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження надання відповідачеві послуг з теплопостачання за спірним договором та передання йому первинних документів на підтвердження їх надання, несплата відповідачем заявленої позивачем суми не вважається невиконанням умов спірного договору.

З огляду на недоведеність заборгованості відповідача за період з жовтня 2008р. по квітень 2014р. за договором № 12/4 на відпуск холодної, гарячої води, опалення, прийом стічних вод та про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 18.06.2007р. на дату звернення позивача з позовом до суду, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, оскільки зазначені позовні вимоги є похідними та обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем свого обов'язку щодо оплати наданих послуг.

При цьому доводи апелянта щодо наявності доказів отримання послуг відповідачем та їх розміру не підтверджуються матеріалами справи.

Щодо клопотання відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності відносно вимог про стягнення заборгованості за період з жовтня 2008р. по жовтень 2011р., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з положеннями ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 та 5 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Одночасно суд відзначає, що за змістом статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права.

Відповідно до п. 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Оскільки у межах розгляду даної справи, судом встановлено відсутність підстав для стягнення з відповідача основного боргу, інфляційних втрат та 3% річних у зв'язку з недоведенням порушення прав позивача, заява відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності не підлягає задоволенню.

Доводи відповідача про неукладеність спірного договору, оскільки останній не містить погодженої умови про його ціну, не приймаються до уваги враховуючи наступне.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, сторони договору погодили, що тарифи на комунальні послуги є нестабільними (додаток № 1 до договору). Більше того, до обов'язків позивача за договором в тому числі входить обов'язок з надання субабоненту комунальних послуг за діючими розцінками і тарифами, а також обов'язок інформувати субабонента про зміну цін і тарифів на комунальні послуги.

Таким чином, сторонами фактично погоджено таку істотну умову договору, як його ціну, яка знаходиться в залежності від затверджених тарифів, а тому доводи відповідача в цій частині вірно не були прийняті до уваги місцевим господарським судом.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 19.01.2015р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Святошинського району м. Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2015р. у справі № 910/25877/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2015р. у справі №910/25877/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/25877/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

Р.І. Самсін