ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2015 р. справа №914/4213/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі:

Головуючого судді: Плотніцького Б.Д.

Суддів: Михалюк О.В.

Мельник Г.І.

при секретарі: Гарматі О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНСАХАРПРОМ", м.Котовськ, Одеська обл.

на рішення господарського суду Львівської області від 22.01.2015р. (суддя Пазичев В.М.)

у справі №914/4213/14

за позовом: Приватного підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНСАХАРПРОМ", м.Котовськ, Одеська обл.

відповідача 2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, АДРЕСА_1

про стягнення 76 570,00 грн. суми основного боргу, 35 453,65 грн. - пені, 2 913,99 грн. - 3% річних, 12 339,50 грн. - інфляційних втрат (з урахуванням уточнених позовних вимог - суму основного боргу в розмірі 76 570,00грн., 5 520,05грн. - пені, 3 404,88 грн. - 3% річних, 19 036,89грн. - інфляційних втрат)

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_4 згідно договору від 31.12.2014р.

від відповідача 1 (апелянта): не з'явився

від відповідача 2: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 22.01.2015р. уточнені (зменшені) позовні вимоги задоволено, стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНСАХАРПРОМ" та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Приватного підприємця ОСОБА_2 суму основного боргу в розмірі 76 570 (сімдесят шість тисяч п'ятсот сімдесят) грн. 00 коп., 5 520 (п'ять тисяч п'ятсот двадцять) грн. 05 коп. - пені, 3 404 (три тисячі чотириста чотири) грн. 88 коп. - 3% річних, 19 036 (дев'ятнадцять тисяч тридцять шість) грн. 89 коп. - інфляційних втрат та судовий збір в сумі 2 091 (дві тисячі дев'яносто одну) грн. 24 коп.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНСАХАРПРОМ", м.Котовськ, Одеська обл., не погоджуючись з вказаним рішенням, звернулось з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального права, неповним з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, обставини, які мають значення для справи, суд визнав встановленими, не були доведені під час судового засідання, рішення є безпідставним, необґрунтованим і незаконним та просить його скасувати і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції проігнорував клопотання відповідача 1 про відкладення розгляду справи, чим позбавив останнього можливості прийняти участь у справі, подати відзив на позовну заяву, зустрічну позовну заяву та клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Апелянт вважає, що договір про збирання зернових культур є неукладеним, оскільки у договорі відсутня істотна умова - ціна. Також на договорі стоїть підпис колишнього керівника підприємства позивача ОСОБА_5, який, на думку скаржника, йому не належить, що в свою чергу також свідчить про неукладеність договору. Апелянт зазначає, що вказані у оскаржуваному рішення інфляційні витрати не передбачені, а ні укладеним між сторонами договором, а ні українським законодавством, у тому числі і ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України ( далі - ЦК України). А стягнення з відповідача 1 пені у розмірі 0,1%, передбаченому у п.5.2 договору, також суперечить українському законодавству, оскільки перевищує подвійну облікову ставку НБУ, та є безпідставним. На думку скаржника, акти виконаних робіт, на яких ґрунтуються позовні вимоги, не можуть прийматись судом до уваги, як доказ отримання відповідачем 1 результату виконаних робіт, оскільки вони не відповідають вимогам до первинних документів, встановлених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Одночасно відповідач 1 зазначає, що він не був обізнаний у існуванні договору поруки, за яким Фізична особа-підприємець ОСОБА_3, АДРЕСА_1 поручилась перед позивачем за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНСАХАРПРОМ", м.Котовськ, Одеська обл. своїх обов'язків за договором про збирання зернових культур, тому апелянт вважає, що договір поруки є не тільки недійсним, але й нікчемним, оскільки, на думку скаржника, він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що також свідчить про його фіктивність та удаваність. Суд першої інстанції не встановив факт підписання відповідачем 2 договору поруки, тобто залишив поза увагою можливе скоєння позивачем кримінального злочину - підроблення документів. Вказане свідчить про те, що рішення господарського суду підлягає скасуванню.

Приватний підприємець ОСОБА_2, АДРЕСА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві б/н б/д. В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає наступне. Твердження апелянта про недостатність часу для подачі необхідних документів чи клопотань є безпідставними, оскільки провадження по справі було порушено 28.11.2014р. і судове засідання неодноразово відкладалось. Доводи апелянта про недійсність договору про збір зернових культур не відповідають дійсності, оскільки у договорі вказано вартість збору сільськогосподарської продукції, і крім того, сторони підписали акт приймання виконаних робіт, у якому зазначено загальну вартість робіт та площу, на якій ці роботи були виконані. Також є безпідставними доводи скаржника щодо неукладеності договору про збір зернових культур, про що свідчить часткова оплата відповідача 1 за виконані позивачем роботи. Твердження апелянта щодо безпідставного стягнення з нього пені не відповідає чинному законодавству і судовій практиці по аналогічних справах, а також існує роз'яснення щодо застосування такого обмеження, яке викладене у п.5 Оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/767/2013 від 29.04.2013р. «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» та у п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 віл 17.12.20.13р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань». Позивач зазначає, що у вказаних документах Вищого господарського суду України також описано поняття інфляційних нарахувань та інфляційних втрат, яке за своєю правовою природою відповідає збільшенню суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. На думку позивача, апелянт зловживає своїми процесуальними правами і має на меті відтягнути погашення заборгованості перед позивачем.

У судових засіданнях 25.03.2015р. та 22.04.2015р. представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, просив залишити рішення господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач 2 у судові засідання 25.03.2015р. та 22.04.2015р. не з'явився. Відповідно до статті 98 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення з відповідною ухвалою суду. Про наявність поважних причин неявки у судове засідання апеляційної інстанції уповноваженого представника суд не повідомив, своїми правами, передбаченими ст.22, 96 ГПК України, не скористався.

23.03.2015р. на адресу суду надійшла телеграма апелянта, в якій останній просив суд відкласти розгляд апеляційної скарги, таке клопотання у судовому засіданні 25.03.2015р. було задоволено та відкладено розгляд справи на 22.04.2015р.

Відповідно ст.99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст.102 ГПК України, апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Відповідно до ст.81-1 ГПК України складено протокол судового засідання.

Дослідивши докази матеріалів справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.07.2013р. між Приватним підприємцем ОСОБА_2 (далі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНСАХАРПРОМ" (далі - відповідач 1) укладено договір №09/07-1 про збір зернових культур комбайнами (далі -Договір).

Згідно умов договору, позивач (підрядник за договором) виконав на користь відповідача 1 роботи по збору сільськогосподарських зернових культур на площі 222га. Вартість виконаних робіт становить 96 570,00грн. Виконання вищевказаних робіт підтверджується актом прийому виконання робіт від 25.07.2013р.

Відповідно до п.5.2 Договору, відповідач 1 повинен був провести кінцевий розрахунок за виконані роботи протягом 10 (десяти) банківських днів з дати підписання акта виконаних робіт.

Господарським судом Львівської області встановлено, що 16.10.2013р. та 18.10.2013р. відповідач 1 перерахував по 10 000,00грн. на поточний рахунок позивача в якості часткової оплати за виконані роботи. Остаточний розрахунок за виконані роботи відповідач 2 повинен був провести не пізніше 08 серпня 2013 року.

Станом на момент подачі позовної заяви, основна сума заборгованості відповідача 1 перед позивачем становить 76 570,00грн. 00коп.

Пунктом 6.2 договору передбачено, що за прострочення оплати виконаних робіт, відповідно до п.5.2 Договору, відповідач 1 виплачує позивачу пеню в розмірі 0,1% від неоплаченої суми за кожен день прострочення.

Відтак, пеня за порушення строків оплати вартості виконаних робіт в період з 09 серпня 2013 року по 27 жовтня 2014 року, становить 35 453,65грн., 3 % річних від прострочення строків оплати за виконані роботи за період часу, починаючи з 09 серпня 2013 року по 27 жовтня 2014 року, становить 2 913,99грн., індекс інфляції на невчасно сплачену вартість виконаних робіт за період часу, починаючи з 09 серпня 2013 року по 27 жовтня 2014 року, становить 12 339,50грн.

З метою забезпечення належного виконання умов договору відповідачем 1, між позивачем та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (далі - відповідач 2) було укладено договір поруки від 02.09.2013р. (далі - договір поруки). Пунктом 1.2 договору поруки, відповідач 1 та відповідач 2 несуть солідарну відповідальність за виконання умов договору.

Позивач скористався своїм правом, передбаченим абз.3 ст.15 ГПК України, щодо подання позовної заяви за місцезнаходженням одного з відповідачів, враховуючи, що відповідач 2 несе солідарну відповідальність поряд з відповідачем 1, позивач обрав господарський суд Львівської області для розгляду спору за місцезнаходженням відповідача 2.

Господарським судом Львівської області зазначено, що з урахуванням заяв про зменшення розміру позовних вимоги, господарським судом розглядаються вимоги, в яких позивач просить суд: стягнути солідарно з відповідача 1 та відповідача 2 на користь позивача суму основного боргу у розмірі 76 570,00грн., 3 % річних у розмірі 3 404,88грн., пеню в розмірі 5 520,05грн., індекс інфляції у розмірі 19 036,89грн. та судовий збір.

Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Статтею 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зазначається, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно ст.174 ГК України господарське зобов'язання виникає, зокрема з господарського договору.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частина 1 статті 530 ЦК України зазначає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" зазначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що господарський суд Львівської області правильно застосував норми матеріального права і дійшов вірного висновку, що позивачем повною мірою доведені ті обставини справи, на які він посилався в підтвердження своїх уточнених (зменшених) позовних вимог, а відповідач 1 та відповідач 2 позовні вимоги не заперечили та не спростували, тому уточнені (зменшені) позовні вимоги Приватного підприємця ОСОБА_2 до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНСАХАРПРОМ" та до відповідача 2 Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення 76 570,00грн. суми основного боргу, 5 520,05грн. - пені, 3 404,88грн. - 3% річних, 19 036,89грн. - інфляційних втрат є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Твердження апелянта, на яких ґрунтується апеляційна скарга, щодо неукладеності договору про збір зернових культур, у зв'язку з відсутністю у ньому ціни, щодо стягнення з відповідача 1 інфляційних втрат та пені, а також невідповідності актів виконаних робіт, вимогам до первинних документів, спростовується доказами матеріалів справи, зокрема, підписаними актами виконаних робіт у двосторонньому порядку і відсутності заперечень на них, частковим виконанням відповідачем 1 своїх зобов'язань за договором та пунктом 6.2 укладеного між сторонами договору. Нарахування інфляційних втрат є правом кредитора в силу вищевикладених норм ЦК України, тому такі твердженні скаржника не відповідають дійсності і не приймаються колегією суддів до уваги, як необґрунтовані.

Доводи апелянта стосовно позбавлення судом першої інстанції його можливості здійснити свої права, передбачені ст.22 ГПК України, також не відповідають дійсності, оскільки провадження у справі було порушено 28.11.2014р, а рішення прийнято 22.01.2015р., відповідно до ст.69 ГПК України, строк розгляду справи в суді першої інстанції становить 2 місяці, тобто у відповідача 1 було достатньо часу для здійснення всіх необхідних дій для захисту своїх прав.

Щодо тверджень скаржника про фіктивність та недійсність договору поруки, укладеного між позивачем та відповідачем 2, колегія суддів зазначає наступне. У суді першої інстанції предметом спору було стягнення заборгованості за невиконання договору про збирання зернових культур. Вимог (зустрічної вимоги) про визнання фіктивним, неукладеним чи недійсним договору поруки заявлено не було. Тому, апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у ній доказами і додатково поданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подачі в суд першої інстанції, з причин що не залежали від нього. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Як вже зазначалось вище, у апелянта було достатньо часу для захисту своїх прав, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до п.4 ст.129 Конституції України, ст.ст.33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи, і, всупереч вищевказаним нормам ГПК України, скаржником не подано доказів, які б спростовували факти, викладені у позовній заяві (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог), а твердження, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оспорюваному рішенні суду першої інстанції.

Враховуючи викладене вище, надавши належну оцінку всім наявним у справі доказам, повною мірою дослідивши всі обставини справи, норми чинного законодавства України, судова колегія апеляційної інстанції дійшла до висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНСАХАРПРОМ", м.Котовськ, Одеська обл. підлягає залишенню без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 22.01.2015р. по справі №914/4213/14 залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНСАХАРПРОМ", м.Котовськ, Одеська обл. - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Львівської області від 22.01.2015р. по справі №914/4213/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Львівський апеляційний господарський суд протягом 20 днів.

Повний текст постанови складено 27.04.2015р.

Головуючий суддя Б.Д. Плотніцький

Судді О.В. Михалюк

Г.І. Мельник