РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2015№910/5029/15-г

За позовом Приватного підприємства "Ресурс-Буд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Практікер Україна"

про стягнення 53 730,51 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивачa: Хімач А.І. - представник за дов.;

від відповідача: не з'явились.

У судовому засіданні 20.04.2015, на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Приватного підприємства "РЕСУРС БУД" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРАКТІКЕР УКРАЇНА" про стягнення 51 672,66 грн. заборгованості на підставі Договору поставки №114111 від 03.04.2014 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.03.2015 порушено провадження у справі №910/5029/15-г, розгляд справи призначений на 30.03.2015.

Ухвалою від 30.03.2015, в порядку ст. 33 ГПК України, розгляд справи відкладено на 20.04.2015.

30.03.2015 позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог в якій просить стягнути з відповідача суму основного боргу - 44 612,03 грн., пеню - 9 002,88 грн., витрати пов'язані з оплатою коштів за отримання витягів з Єдиного державного реєстру - 115, 60 грн. та судові витрати.

Заява про збільшення позовних вимог подана в порядку ст. 22 ГПК України, тому прийнята судом до розгляду.

Суд розглянув заяву позивача накладення арешту на грошові кошти відповідача, викладену у прохальній частині заяви про збільшення позовних вимог та дійшов наступного висновку.

Нормами статті 66 ГПК України передбачено право господарського суду за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї власної ініціативи вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 ГПК України визначені заходи забезпечення позову, якими безпосередньо є: накладання арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві; забороно відповідачеві вчиняти певні дії; забороно іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. З огляду на зазначене, враховуючи, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставини, наведені у заяві про забезпечення позову, суд не вбачає підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а тому заява позивача є такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідач явку уповноважених представників в судові засідання не забезпечив, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідач був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 20.04.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.04.2014 між ТОВ "Практікер Україна" (практікер за договором) та ПП "Ресурс Буд" (постачальник за договором) укладений договір поставки №114111 з протоколом розбіжностей (далі - Договір), за умовами якого, постачальник постачає і передає у власність практікер, а практікер приймає та оплачує товари згідно із замовленнями практікер та товаросупровідною документацією, які складають невід'ємну частину цього договору, на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору, практікер надає постачальникові рекламні, маркетингові, інформаційні та інші послуги у порядку та згідно з додатком №3 та додатковими угодами до цього Договору. Надання рекламних послуг, послуг передпродажної підготовки товарів та інших послуг підтверджується актами приймання наданих послуг.

Постачальник зобов'язується поставити товар за цінами зазначеними в специфікації, затвердженому сторонами у додатку №1 до цього Договору.

Відповідно до п. 5.2 Договору, оплата виконується в платіжні дні (робочі дні - вівторок і четвер) на підставі виставленого постачальником рахунку-фактури, шляхом банківського переказу на поточний рахунок постачальника зазначений в реквізитах до цього Договору, протягом 20 календарних днів з дня отримання товару. За прострочення оплати поставленого товару практікер сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу.

Спір виник внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати поставленого товару, в результаті чого виникла заборгованість у розмірі 44 612,03 грн. Крім того, позивач заявив до стягнення пеню - 9 002,88 грн. та витрати пов'язані з оплатою Державній реєстраційні службі України за отримання витягів з Єдиного державного реєстру - 115,60 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини. Отже внаслідок укладання Договору між сторонами виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України (далі ГК України) як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч 2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, договори та інші правочини.

Судом встановлено, що за довіреністю №602-701-114111 від 01.01.2014 відповідачем отриманий товар за видатковими накладними від 10.05.2014, від 24.06.2014, від 23.05.2014, від 30.07.2014, від 10.07.2014, від 15.09.2014, від 13.08.2014 на загальну суму 153 216,00 грн.

Крім того, на підтвердження отримання відповідачем товару на вказану суму, позивач надав товаро-транспортні накладні, які містять підпис та штамп відповідача.

Поставлений товар відповідач оплатив у розмірі 103 040,00 грн., а також згідно п. 1.2 Договору поставки відповідач надав рекламні, маркетингові та інформаційні послуги позивачу на суму 5 563,97 грн. (акт від 29.08.2014 №555 та №556), тобто заборгованість відповідача перед позивачем становить 44 612,03 грн.

Доказів погашення заборгованості у розмірі 44 612,03 грн. відповідач суду не надав.

Вимога №4 від 20.01.2015 про погашення заборгованості за договором, залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем рахується у розмірі 44 612,03 грн., доказів погашення якої сторони суду не надали.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Зазначені вище норми Цивільного кодексу України кореспондуються із положеннями статті 193 ГК України.

Тобто сума основного боргу заявлена до стягнення у розмірі 44 612,03 грн. підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 9 002,88 грн.

Як передбачено ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Пенею відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відтак, частиною шостою статті 232 ГК України визначено строк та порядок нарахування штрафних санкцій, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється ЦК України.

Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п. 5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п.2.5 постанови пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013).

Отже, враховуючи все вищевикладене, за перерахунком суду розмір пені є більшим ніж заявлений позивачем до стягнення, тому в порядку ст. 83 ГПК України, розмір пені підлягає до задоволенню у розмірі 9 002,88 грн.

Щодо витрат пов'язаних з оплатою за отримання витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, слід зазначити наступне.

Відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

До інших витрат у розумінні статті 44 ГПК відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (стаття 30 названого Кодексу); витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 224 Господарського кодексу України та статті 22 Цивільного кодексу України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися під виглядом збитків (постанова пленуму ВГСУ №7 від 21.02.2013).

За приписами ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ст. 54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява подається до господарського суду в письмовій формі і підписується повноважною посадовою особою позивача або його представником, прокурором чи його заступником, громадянином - суб'єктом підприємницької діяльності або його представником.

Відповідно до вимог ст. 28 Господарського процесуального кодексу України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника.

Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище.

Пунктом 2 частиною 2 статті 54 ГПК України, позовна заява повинна містити, найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові за його наявності для фізичних осіб) сторін, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання (для фізичних осіб), ідентифікаційні коди суб'єкта господарської діяльності за їх наявності (для юридичних осіб) або реєстраційний номер облікової картки фізичної особи - платника податків за його наявності.

Звернення до суду є правом, а не обов»язком позивача, згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Відповідно понесення позивачем відповідних витрат обумовлено насамперед необхідністю доведення обставин на які зроблені посилання перед судом, тобто в даному випадку має місце реалізація процесуальних прав особи, яка звертається до суду, підтвердження повноважень особи на підписання позовної заяви, тощо. Вказані витрати також не є іншими витратами у розумінні ст. 44 ГПК України.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача витрат у розмірі 115,60 грн.

У зв'язку із задоволенням позову, в порядку ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Практікер Україна" (02002, м. Київ, вул. Раїси Окіпної, 8-Б,2-й поверх, код 33938302) на користь Приватного підприємства "Ресурс Буд" (02088, м. Київ, вул. Леніна, 31, офіс 3, код 36506383) суму основного боргу - 44 612, 03 грн. (сорок чотири тисячі шістсот дванадцять гривень 03 коп.), пеню - 9 002,88 грн. (девять тисяч дві гривні 88 коп.) та 1 827, 00 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять сім гривень 00 коп.) судового збору.

3.Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

4.Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Дата підписання

повного тексту рішення:20.04.2015.

Суддя М.Є. Літвінова