КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2015 р. Справа№ 910/24999/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Ковальчук Р.Ю.

за участю представників:

від позивача - Ткаченко В.В.

від відповідача - Шеховцов Є.С.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного підприємства «Укренергокомплект» в особі Спеціалізірованої бази "Укренергокомплект" на рішення Господарського суду м. Києва від 29.12.2014 (суддя Цюкало Ю.В.)

за позовом Державного підприємства «Укренергокомплект» в особі Спеціалізірованої бази "Укренергокомплект"

до Української державної корпорації по виконання монтажних і спеціальних будівельних робіт "Укрмонтажспецбуд"

про визнання недійсним правочину,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 29.12.2014 в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду м. Києва від 29.12.2014 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2015 апелянту відновлено строк на подання апеляційної скарги, прийнято її до провадження і призначено до розгляду в колегії суддів: головуючий суддя - Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення Господарського суду міста Києва є правомірним, законним та обґрунтованим, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судове засідання на вказану дату з`явилися представник позивача, представник відповідача та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

25.04.2013 між Державним підприємством з комплектної поставки устаткування «Укренергокомплект» (зберігач) та Українською державною корпорацією по виконанню монтажних і спеціальних будівельних робіт «Укрмонтажспецбуд» (поклажодавець) був укладений договір зберігання № 5.

Відповідно до п. 1.1 договору згідно з цим договором зберігач зобов'язується на умовах, встановлених даним договором, зберігати майно, яке йому буде передаватися поклажодавцем протягом строку дії цього договору, і повернути майно та/або частину майна у цілості на першу вимогу поклажодавця.

29.07.2014 між сторонами балу укладена додаткова угода до основного договору.

Відповідно до умов даної угоди договірна ціна за зберігання товарно-матеріальних цінностей поклажодавця щомісячно з 01.08.2014 складає 1000 грн., в т.ч. ПДВ 166,67 грн.

Позивач, звертаючись із позовом до суду, стверджує, що додаткова угода № 4 від 29.07.2014 до договору зберігання № 5 від 25.04.2013 підлягає визнанню недійсною з моменту її укладення, оскільки на нову ціну на послуги зі зберігання в сумі 1000 грн. за місяць зберігання обладнання за договором неможливе, з огляду на те, що обладнання, яке перебуває на зберіганні позивача, відповідачем не вивозиться і продовжує знаходитися на зберіганні, і відповідачем було передано нову партію обладнання для зберігання.

Крім цього, зазначає, що відповідач не здійснює оплату за надані послуги.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Недодержання вказаного положення в момент вчинення правочину, а також частин другої, третьої, п'ятої, шостої ст.203 Цивільного кодексу України є підставою для недійсності правочину (ст.215 Цивільного кодексу України). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його недійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як наголошено в постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Відповідно до актів прийому-передачі № 1 та № 2 від 14.08.2014 на відповідальне збереження майна за договором № 5 від 25.04.2013, зберігач прийняв, а поклажодавець передав на відповідальне зберігання належне поклажодавцеві майно (копії актів в справі).

Згідно з п. 3.1. договору, вартість послуг із зберігання становить 45291,27 грн. з ПДВ за календарний місяць.

Додатковими угодами № 1 від 20.08.2013 до договору № 5 від 25.04.2013, № 2 від 23.10.2013 до договору № 5 від 25.04.2013, № 3 від 28.04.2014 до договору № 5 від 25.04.2013 сторонами вносилися зміни до п.п. 3.1., 5.2. договору щодо ціни та строку зберігання майна.

29.07.2014 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 4 до договору зберігання № 5 від 25.04.2013, якою сторонами внесено зміни до п. 3.1. договору зберігання № 5 від 25.04.2013 року, викладено вказаний пункт у наступній редакції:

«3.1. договірна ціна за зберігання товарно-матеріальних цінностей поклажодавця щомісячно з 01.08.2014 складає 1000 грн., в т.ч. ПДВ 166,67 грн.»

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Однак, позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оскаржувана ним додаткова угода № 4 від 29.07.2014 до договору зберігання № 5 від 25.04.2013 підлягає визнанню недійсною, в розумінні ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Твердження позивача, викладені в апеляційній скарзі про те, що оспорювана додаткова угода була підписана при усній домовленості щодо зменшення кількості майна, що передається на зберігання, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки умовами додаткової угоди не визначено обов`язку відповідача зменшити розмір майна, що передається на зберігання, натомість даною угодою внесені зміни лише до пункту договору, що регулює ціну такого зберігання позивачем.

Крім того, п. 2 додаткової угоди сторони узгодили, що всі інші умови договору № 5 залишаються без змін і діють для обох сторін.

Усна домовленість, що існувала між сторонами до підписання додаткової угоди № 4 та яка не знайшла свого письмового відображення у оспорюваній угоді не свідчить про наявність підстав для визнання такої угоди недійсною.

При цьому, обставини, на які посилається позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання додаткової угоди недійсною, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладеної між сторонами угоди недійсною, оскільки є недоведеними та не узгоджуються з приписами чинного законодавства та матеріалами справи.

Згідно зі статтею 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Колегія суддів не приймає до уваги заперечення апелянта викладені в апеляційній скарзі стосовно того, що однією із підстав визнання додаткової угоди недійсною є те, що вона була укладена під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки дані вимоги не були предметом розгляду в суді першої інстанції та не заявлялися позивачем при поданні позову до суду, а відповідно до ст. 101 ГПК України в апеляційній інстанції не приймаються й не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи все вище зазначене, а також докази надані представниками сторін як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів відносно оспорюваної угоди судом під час розгляду справи таких обставин не встановлено, а отже Господарським судом міста Києва повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог Державного підприємства «Укренергокомплект» в особі Спеціалізірованої бази "Укренергокомплект", а тому апеляційна скарга Державного підприємства «Укренергокомплект» в особі Спеціалізірованої бази "Укренергокомплект" не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Державного підприємства «Укренергокомплект» в особі Спеціалізірованої бази "Укренергокомплект" залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Укренергокомплект» в особі Спеціалізірованої бази "Укренергокомплект" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2014 у справі № 910/24999/14- без змін.

Матеріали справи № 910/24999/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов