ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2015 р. Справа № 922/5675/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя Білецька А.М.

при секретарі Зізіній Ю.О.

за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - Селіванов М.В. дов. б/н вд 16.02.2015 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ТОВ "Торгівельний будинок "Богодухівська птахофабрика", с. Хроли, Харківська область (вх. №1524 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 09.02.15 у справі № 922/5675/14

за позовом ТОВ "Торгівельний будинок "Богодухівська птахофабрика", с. Хроли, Харківська область

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю"Вільне", смт. Вільшани, Харківська область

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельний Будинок "Богодухівська птахофабрика", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про визнання недійсним договору №1/14 про надання сільськогосподарських послуг, який було укладено 11 липня 2014 року з сільськогосподарським Товариством з обмеженою відповідальністю "Вільне", (відповідачем).

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.02.2015 у справі № 922/5675/14 (суддя Аріт К.В.) в задоволенні позову відмовлено.

Позивач звернувся до господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішенням господарського суду Харківської області від 09.02.2015 у справі № 922/5675/14.

В обґрунтування викладених вимог позивач зазначає про недоведеність факту укладання між сторонами спірного договору, посилаючись на те, що керівник товариства фактично не підписував договір. Позивач вважає, що істотних умов сторони не погоджували, у позивача було відсутнє волевиявлення на укладання спірного договору. Крім того, позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм ст. 41 ГПК України в зв'язку з відмовою у призначенні судової експертизи. Позивач вважає, що судом невірно застосовано ч. 5 ст.41, ст.59 Закону України «Про господарські товариства», посилаючись на факт не затвердження загальними зборами спірного договору, що, на думку позивача, свідчить про перевищення директором своїх повноважень з укладання договору.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому з наведеними позивачем доводами не погоджується, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02.04.2015 розгляд справи відкладено на 15.04.2015.

Позивач в призначене судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не попередив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Оскільки, всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте позивач не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за відсутності представника позивача, за наявними у справі доказами.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи. 11 липня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельний Будинок "Богодухівська птахофабрика" (позивачем) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Вільне" (відповідачем) було укладено договір №1/14 про надання сільськогосподарських послуг. Відповідно до умов договору, виконавець (відповідач) зобов'язався за завданням замовника (позивача) за плату надати сільськогосподарські послуги по виконанню робіт згідно переліку визначеного п.1.2. та конкретизованого в завданні.

Згідно із п.1.4 договору, строки виконання, найменування послуг по підготовці полів до посіву та проведення інших сільськогосподарських послуг, а також посівні культури та їх кількість зазначаються за завданнями до договору за кожен рік окремо, та є його невід'ємними частинами.

Виходячи зі змісту позовної заяви, позивач вказує на той факт, що оспорюваний договір було укладено від імені його підприємства особою (генеральним директором Лучковим С.В.), яка не мала належних на те повноважень та за відсутності необхідного для його укладення рішення зборів учасників підприємства в супереч ч.3 ст. 92 та абз.2 ч.2 ст. 98 Цивільного кодексу України, також посилався на відсутність відображення істотних умов у договорі та наполягав на тому, що позивачем взагалі не укладався оспорюваний договір. З урахуванням наведеного, позивач просив суд визнати вказаний договір недійсним в порядку ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір було укладено та підписано повноваженими представниками обох сторін. На виконання договору, сторонами було погоджено завдання №1 від 11 липня 2014 року та завдання №2 від 12 липня 2014 року, якими було передбачено певні послуги та строки їх виконання. Відповідні завдання було підписано з обох сторін та скріплено печатками підприємств. Виходячи з дослідження обставин справи, суд першої інстанції вважав, що позивачем належним чином не доведено та не надано належних доказів перевищення повноважень директором Лучковим Сергієм Вікторовичем, передбачених статутом підприємства, на момент укладення оспорюваного договору, враховуючи встановлення судом факту схвалення оспорюваного правочину. Таким чином, судом встановлено, що оспорюваний договір є дійсним, направленим на реальне настання правових наслідків та таким, що відповідає нормам чинного законодавства, що свідчить про відсутність передбачених Законом умов для визнання оспорюваного договору недійсним, у зв'язку з чим, позовні вимоги про визнання договору №1/14 про надання сільськогосподарських послуг, укладеного 11 липня 2014 року між сторонами, визнані судом безпідставними, та такими, що задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з викладеними в рішенні висновками суду, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості - ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору - ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України.

Згідно із ч.1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Матеріали справи свідчать про те, що на виконання відповідних приписів права, сторони погодили в спірному договорі п.1.1.,1.2. - предмет договору, п.8.1. - строк дії договору, п.4.1. - спосіб визначення ціни договору - в замовленні (завданнях).

При цьому, слід врахувати думку Верховного Суду України, висловлену в ухвалі від 22 березня 2007 року по справі №12/236-06-6063: узагальнюючи господарську практику, що склалася, можна виділити такий спосіб визначення ціни - при підписанні договору сторони встановлюють лише принцип визначення ціни, а сама ціна конкретизується у процесі його виконання.

Таким чином, встановлені ціни - відповідні положення договору можуть мати відсильний характер (посилання на специфікації, накладні, додаткові протоколи, узгодження ціни, тощо), при цьому в основному договорі слід вказати, що додаткові документи є невід'ємною складовою частиною останнього.

В даному випадку, деталізацію наданих послуг, строк їх надання та розмір оплати відповідних послуг сторони домовились викладати в замовленнях (завданнях), що узгоджується з вимогами чинного законодавства.

Викладене свідчить про те, що сторони при укладання договору дійшли згоди щодо істотних умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір укладено Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельний Будинок "Богодухівська птахофабрика" в особі генерального директора Лучкова Сергія Вікторовича, що діє на підставі статуту та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Вільне" в особі директора Митнік Володимира Івановича, що діє на підставі статуту. Договір підписаний повноваженими представниками сторін та скріплений печатками підприємств позивача та відповідача.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження позивача щодо неналежності повноважень генерального директора Лучкова С.В. на підписання оспорюваного договору, з огляду на наступне.

Згідно із ч.1 ст. 99 Цивільного кодексу України, загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад.

Відповідно до п.10.9 статуту та протоколу загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний Будинок "Богодухівська птахофабрика" №3 від 11 березня 2014 року (а.с.30), 100% кількості голосів було призначено на посаду генерального директора товариства Лучкова Сергія Вікторовича. Даний факт також підтверджується наказом №51-к від 11 березня 2014 року (а.с.29).

Вищевказаний протокол загальних зборів було підписано усіма учасниками товариства та скріплено печатками підприємств.

Юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч.1 ст.92 Цивільного кодексу України).

За приписами п.3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29 травня 2013 року, письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Статтею 207 Цивільного кодексу України, згідно з якою, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Також, слід звернути увагу на той факт, що позивач не посилається на незаконне використання печатки товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний Будинок "Богодухівська птахофабрика", та на наявність службового розслідування за фактом незаконного використання печатки.

Зі змісту статуту вбачається, що до компетенції зборів учасників товариства відноситься затвердження договорів (угод, контрактів), сума яких перевищує 500000,00 гривень, а до компетенції генерального директора товариства відноситься укладання договорів (угод, контрактів), сума яких не перевищує 500000,00 гривень і на суму більш ніж 500000,00 гривень, з подальшим затвердженням зборами учасників (п.10.9 статуту).

Відповідно до пункту "і" ч.5 ст.41 і ст.59 Закону України "Про господарські товариства", до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Цими нормами передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Тому, якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт не затвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним (п.3.5 постанови ВГСУ №11 від 29 травня 2013 року).

До того ж, слід зазначити, що ні законом, ні в Єдиному державному реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не було встановлено заборони до укладення Лучковим С.В. оспорюваного договору.

Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що оспорюваний договір було підписано генеральним директором Лучковим С.В. без перевищення своїх статутних повноважень.

Зі змісту статті 241 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Під час дослідження матеріалів справи, судом встановлено факт подальшого схвалення сторонами умов спірного договору. Такими доказами, зокрема, є завдання №1 від 11 липня 2014 року та завдання №2 від 12 липня 2014 року (а.с.53-60), якими було передбачено певні послуги та строки їх виконання. Відповідні завдання було підписано с обох сторін та скріплено печатками підприємств.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, укладаючи спірні правочини, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельний Будинок "Богодухівська птахофабрика" в особі генерального директора Лучкова Сергія Вікторовича, мало необхідний обсяг цивільної дієздатності та цивільної правоздатності і укладений договір відповідає вимогам, які є обов'язковими для даного виду правочину.

Слід зазначити, що у відповідності до ст. 15, 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічно ст.20 ГК України передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

Згідно ст. 1 ГПК України особи, визначені цією статті мають право звертатися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Оже, вимога про визнання правочину недійсним повинна співвідноситься з вимогами ст. 1 ГПК України.

Таким чином, господарський договір, в тому числі спірний договір може бути визнаний за наявності двох умов: перша це порушення ним прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача; друга це наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

В даному випадку зміст договору не суперечить діючому законодавству, сторони при його укладенні дійшли згоди стосовно всіх істотних умов договорів, та своїми діями щодо наступного схвалення умов договору підтвердили, те, що спірний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність обох необхідних умов для визнання договору недійсним (порушення права, інтересу позивача та порушення норми закону), а отже і про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача.

Не змінюють обґрунтованих висновків суду першої інстанції посилання позивача на порушення судом першої інстанції норм процесуального права в зв'язку з відмовою у задоволенні клопотання позивача про призначення судової експертизи.

Так, під час розгляду справи в суді першої інстанції представником позивача було заявлене клопотання про призначення почеркознавчої експертизи щодо вирішення питання про належність підпису генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний Будинок "Богодухівська птахофабрика". Судом було досліджено надане клопотання та прийнято до розгляду.

У відповідності до статті 41 Господарського процесуального кодексу України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

За приписами п.1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 27 листопада 2006 року №01-8/2651, судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

З матеріалів справи вбачається, що крім підпису генерального директора на оспорюваному договорі, також міститься відтиск печатки підприємства позивача.

Проте, позивач не посилається на незаконне використання печатки Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний Будинок "Богодухівська птахофабрика", та наявність службового розслідування за фактом незаконного використання печатки чи підробки документів.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що в матеріалах справи достатньо інших доказів, які можуть забезпечити повне, всебічне та об'єктивне дослідження матеріалів справи, а тому суд дійшов висновку про відмову у вищевказаному клопотанні позивача.

Крім того, у відповідності до приписів ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу, а подача клопотань, спрямованих на штучне затягування судового процесу, суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист праві людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Таким чином, факти, викладені в апеляційній скарзі позивачем і його посилання на неправильне застосування та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при розгляді справи, не знайшли свого підтвердження.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що обставини справи були всебічно і повно досліджені господарським судом, а тому рішення господарського суду господарського суду Харківської області від 09.02.2015 у справі № 922/5675/14 відповідає чинному законодавству та фактичним обставинам справи, а доводи заявника, з яких подана апеляційна скарга про скасування рішення, не можуть бути підставою для його зміни чи скасування.

На підставі викладеного та керуючись статтями статями 32-34, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ "Торгівельний будинок "Богодухівська птахофабрика", с. Хроли, Харківська область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 09.02.15 у справі № 922/5675/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та підписано 20 квітня 2015 року.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.