ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року Справа № 909/700/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Коробенка Г.П.

суддів Прокопанич Г.К.

Шаргала В.І.

за участю представників:

Позивача: Устінського А.В., дов. № 2194/01-20/66-в від 06.01.2015 року;

Відповідача: Тугая І.М., дов. № 10/04 від 10.01.2015 року;

Третьої особи -1: не з'явився;

Третьої особи -2: ОСОБА_4, угода № 1/21 від 21.04.2015 року;

Третьої особи -3: ОСОБА_4, угода № 2/21 від 21.04.2015 року;

Третьої особи -4: ОСОБА_4, угода № 3/21 від 21.04.2015 року;

Третьої особи -5: ОСОБА_4, угода № 4/21 від 21.04.2015 року;

розглянувши касаційну скаргу Івано-Франківської міської ради на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.11.2014 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 року

у справі № 909/700/14 господарського суду Івано-Франківської області

за позовом Івано-Франківської міської ради

до приватного підприємства "Прогрес-Буд ІФ"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Гетьмана Мазепи 35 А"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_5

ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8

про зобов'язання знести самочинно збудований будинок за адресою: АДРЕСА_1

В С Т А Н О В И В:

У червні 2014 року Івано-Франківська міська рада звернулась до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до приватного підприємства "Прогрес-Буд ІФ", просила зобов'язати відповідача знести самочинно збудований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 2-5).

Позовні вимоги мотивовано тим, що будівництво є самочинним, восьмиповерховий житловий будинок будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та будівельні роботи виконуються з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 22.07.2014 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Гетьмана Мазепи 35 А" (т. 1, а.с. 105-106).

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 08.08.2014 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 (т. 1, а.с. 133-134).

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 06.11.2014 року (головуючий Калашник В.О., судді Гриняк Б.П., Деделюк Б.В.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 року (головуючий Зварич О.В., судді Гриців В.М., Хабіб М.І.) (т. 2, а.с. 163-170) у задоволенні позову відмовлено (Т. 2, А.С. 60-63).

Оскаржені судові акти мотивовано необгрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.

Не погодившись з прийнятими судовими актами, Івано-Франківська міська рада звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, просила відстрочити сплату судового збору, оскаржені судові рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити (т. 2, а.с. 185-187).

Ухвалою Вищого господарського суду України від 06.04.2015 року заяву про відстрочення сплати судового збору задоволено, касаційну скаргу Івано-Франківської міської ради прийнято до провадження та призначено до розгляду на 23.04.2015 року (т. 2, а.с. 183-184).

08.04.2015 року на виконання ухвали Вищого господарського суду України від 06.04.2015 року Івано-Франківська міська рада надала платіжне доручення № 348 від 03.04.2015 року про сплату судового збору за розгляд касаційної скарги у даній справі.

У відзиві на касаційну скаргу приватне підприємство "Прогрес-Буд ІФ" вважає оскаржені судові акти такими, що прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на касаційну скаргу об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Гетьмана Мазепи 35 А" просило оскаржені судові акти скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

У судове засідання 23.04.2015 року представник третьої особи - об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Гетьмана Мазепи 35 А" не з'явився, причин неявки суду не повідомив.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного судова колегія визнала за можливе розглянути справу у відсутність представника третьої особи - об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Гетьмана Мазепи 35 А".

21.04.2015 року від Івано-Франківської міської ради надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 741 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за власною ініціативою або за клопотанням сторони, третьої особи, прокурора, іншого учасника судового процесу може постановити ухвалу про їх участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Питання про участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції вирішується господарським судом за наявності відповідного клопотання або за власною ініціативою не пізніш як за п'ять днів до дня проведення такого судового засідання.

Враховуючи, що клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції надійшло лише 21.04.2015 року, у той час як судове засідання призначено на 23.04.2015 року, явку представника Івано-Франківської міської ради у судове засідання та непідтримання ним вказаного клопотання, у задоволенні останнього слід відмовити.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, вислухавши представників позивача, відповідача, третіх осіб, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що приватній виробничо-комерційній фірмі "Прогрес-Прут", яка змінила свою назву на приватне підприємство "Прогрес-Буд ІФ" було видано державний акт на право постійного користування землею для будівництва малоповерхових житлових будинків серії ІФ № 15/4-000037 від 24.06.1994 року (т. 1, а.с. 42-44)

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 23.09.2008 року № 462 дозволено забудовнику проведення проектно-пошукових робіт для будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення на переданій у постійне користування земельній ділянці (т. 2, а.с. 131).

Відповідно до Класифікації видів цільового призначення, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 548 від 23.07.2010 року до земель житлової та громадської забудови відносяться крім іншого, також землі для будівництва багатоквартирних житлових будинків (т. 1, а.с. 92-95).

Управлінням архітектури і містобудування погоджено містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки № 39 від 09.03.2011 року, пунктом 6.7 яких передбачено обмеження поверховості у вісім поверхів (т. 1, а.с. 45-48).

Генеральний план забудови і фасад проектованого будинку, затверджений головним архітектором міста Івано-Франківська також передбачав вісім поверхів забудови.

Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області 01.11.2011 року зареєстровано подану забудовником декларацію про початок будівельних робіт № ІФ 4 (т. 1, а.с. 56-58).

Згідно листа відділу Держземагенства у м. Івано-Франківську від 25.03.2013 року № 390/07/70 земельна ділянка, надана у постійне користування приватній виробничо-комерційній фірмі "Прогрес-Прут" (державний акт серії ІФ №15/4-000037) площею 0,1990 га по АДРЕСА_1 відноситься до земель житлової та громадської забудови.

Листом Департаменту архітектури і містобудування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 5/01-10/06в від 10.01.2014 року підтверджено, що фактична поверховість забудови території, на якій чи поруч з якою будується житловий будинок АДРЕСА_1 становить від 2-х до 5-ти поверхів, тому функціональне призначення земельної ділянки згідно генерального плану міста території - для малоповерхової та багатоквартирної житлової забудови, де дозволено будівництво як малоповерхових, так і багатоквартирних житлових будинків.

Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області листом від 19.07.2013 року підтверджено, що будівництво багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення на АДРЕСА_1 здійснюється приватним підприємством "Прогрес-Буд ІФ" у відповідності до проектної документації, розробленої приватним підприємством "Галарх -ХХІ" (ліцензія на право виконання проектних робіт серії АВ № 558023 від 18.09.2010 року) та декларації про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованої інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області № ІФ 4 від 01.11.2011 року (т. 1, а.с. 91).

23.06.2014 року ліцензованою організацією товариством з обмеженою відповідальністю "Альянс-Консалтинг Іф" складено технічний паспорт на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок (т. 1, а.с. 73-87).

Пунктами 1, 2 ст. 376 Цивільного кодексу України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Враховуючи викладене, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли висновку про відсутність підстав вважати будівництво восьмиповерхового житлового будинку по АДРЕСА_1 самочинним, збудованим з порушенням будівельних норм і правил, оскільки земельна ділянка за вказаною адресою може бути використана для будівництва багатоквартирного будинку, що не є порушенням мети відведення даної земельної ділянки.

Проте, висновки судів попередніх інстанцій є передчасними.

Пунктами 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" роз'яснено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 3 Закону України від 17.02.2011 року № 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності" відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами України, цим Законом, Законами України "Про Генеральну схему планування території України", "Про основи містобудування", "Про архітектурну діяльність", "Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду", "Про землеустрій", іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 5 Закону України від 16.11.1992 року № 2780-XII "Про основи містобудування" при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил; розміщення і будівництво об'єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об'єктів; раціональне використання земель та територій для містобудівних потреб, підвищення ефективності забудови та іншого використання земельних ділянок; охорона культурної спадщини, збереження традиційного характеру середовища населених пунктів; урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва; інформування через засоби масової інформації громадян про плани перспективного розвитку територій і населених пунктів, розміщення важливих містобудівних об'єктів; участь громадян, об'єднань громадян в обговоренні містобудівної документації, проектів окремих об'єктів і внесення відповідних пропозицій до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій; захист прав громадян та громадських організацій згідно із законодавством.

Частиною першою статті 19 Земельного кодексу України встановлений вичерпний перелік категорій земель України за основним цільовим призначенням.

Відповідно до статті 96 Земельного кодексу України землекористувач зобов'язаний забезпечити використання земельної ділянки за цільовим призначенням.

Статтею 38 Земельного кодексу України передбачено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Згідно ст. 39 Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на 01.11.2011 року) використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

У свою чергу наказом Держкомзему України від 23.07.2010 року N 548 "Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель" визначено класифікацію видів цільового призначення земель в межах категорій, встановлених статтею 19 Земельного кодексу України.

Класифікація визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об'єктів.

Зазначеною Класифікацією встановлено, що землі, які за категорією відносяться до земель житлової та громадської забудови, за цільовим призначенням поділяються на розділи та відповідно підрозділи, зокрема, для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку.

Згідно ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Як зазначалось вище та встановлено судами, актом серії ІФ № 15/4-000037 від 24.06.1994 року визначено, що право постійного користування землею надається для будівництва малоповерхових житлових будинків.

Тобто, органом місцевого самоврядування реалізовано свої повноваження у сфері земельних відносин та одночасно у сфері містобудування щодо зазначення виду використання вказаної категорії земель.

Відповідно до додатка 4 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року N 1051, під кодом 007.01 передбачена малоповерхова забудова (підгрупа включає землі під будівлями і спорудами, розміщеними на присадибних ділянках, які належать окремим громадянам, та одно- і двоповерховою житловою забудовою), а під кодом 007.02 - багатоповерхова забудова (підгрупа включає землі під несадибною житловою забудовою з трьома і більше поверхами).

Крім того, згідно Додатку Б до Державних будівельних норм України (ДБН В.2.2-15-2005), затверджених наказом Держбуду України від 18.05.2005 року № 80 малоповерхова забудова - забудова території одно-, дво-, триповерховими житловими будинками різних типів.

Також відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженого наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 року № 548 під кодом 02.01 передбачена земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); під кодом 02.03 передбачена земельна ділянка для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку.

Суди попередніх інстанцій вищезазначеного не врахували та не встановили, чи на момент надання відповідачу спірної земельної ділянки вона визначалась органом місцевого самоврядування як призначена для будівництва малоповерхової забудови (одно - і двоповерхова житлова забудова), чи багатоповерхової будівлі з паркінгом, як це було задекларовано під час початку здійснення будівництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України від 17.02.2011 року № 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності" у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням.

Судами попередніх інстанцій залишено без дослідження припис Державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області від 11.03.2014 року (т. 1, а.с. 162).

Також судами не досліджено дотримання відповідачем вимог ст. 5 Закону України "Про основи містобудування" щодо врахування громадського інтересу при плануванні та забудові зазначеної території.

Відповідно до ст. 25 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно п. 34, 42 ч. 1 ст. 26 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин; затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.

Частиною 1 ст. 73 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Судами попередніх інстанцій залишено без дослідження та надання відповідного висновку щодо рішень позивача № 1096-36 від 06.06.2013 року та № 1402-45 від 12.06.2014 року (т. 1, а.с. 18, 19), які в силу приписів ст. 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є обов'язковими до виконання.

Також судами попередніх інстанцій не встановлено, чи є чинним рішення Івано-Франківської міської Ради народних депутатів від 10.12.1993 року № 78, на підставі якого видано державний акт на право постійного користування землею.

Крім того, судами залишено поза увагою лист Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області, згідно якого Інспекцією наказом № 204 від 04.08.2014 року скасовано декларацію про початок виконання будівельних робіт № ІФ4 від 01.11.2011 року.

Тобто, судами попередніх інстанцій не з'ясовано, чи скасовувалась зазначена декларація.

Згідно ч. 1 ст. 41 Закону України від 17.02.2011 року № 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності" державний архітектурно-будівельний контроль - сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.

Відповідно до п. 1, 3, 6 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 08.04.2011 року № 439/2011 Державна архітектурно-будівельна інспекція України (Держархбудінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю, контролю у сфері житлово-комунального господарства.

Основними завданнями Держархбудінспекції України є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю, контролю у сфері житлово-комунального господарства, у тому числі здійснення в межах своїх повноважень державного контролю за дотриманням законодавства, стандартів, нормативів, норм, порядків і правил із зазначених питань.

Держархбудінспекція України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі або міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька регіонів) територіальні органи.

Враховуючи те, що на Інспекцію Державного архітектурно-будівельного контролю покладено обов'язок контролю за дотриманням законодавства, стандартів, нормативів, норм, порядків і правил, суду слід було обговорити питання про залучення зазначеного органу до участі у справі в якості третьої особи.

Залучаючи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Гетьмана Мазепи 35 А", суди не дослідили статут зазначеної юридичної особи та не встановили можливий обсяг порушення її прав.

Також матеріали справи свідчать, що у збудованому будинку за адресою: АДРЕСА_1 є 48 квартир, тоді як договори про участь у будівництві житлових будинків укладено з 14 фізичними особами (т. 1, а.с. 101), а в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено лише ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Крім того, продавцем за договорами купівлі-продажу нерухомого майна виступає приватна фірма "Галицький двір", яка теж до участі у справі не залучена.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Статтею 23 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов може бути подано кількома позивачами чи до кількох відповідачів. Кожний з позивачів або відповідачів щодо іншої сторони виступає в судовому процесі самостійно.

Згідно ч. 1, 3 ст. 24 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача.

Господарський суд, встановивши до прийняття рішення, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, може за згодою позивача, не припиняючи провадження у справі, допустити заміну первісного відповідача належним відповідачем.

З врахуванням вищенаведеного суду слід було обговорити та встановити процесуальний статус третіх (фізичних) осіб у справі та за результатами обговорення визначити підвідомчість спору за приписами ст. 12 ГПК України.

Крім того, у порушення приписів ст. 35 ГПК України, місцевий та апеляційний господарські суди не взяли до уваги обставини, встановлені постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04.11.2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.03.2014 року у справі № 344/8949/13-а (т. 1,, а.с. 20-23, 24-28).

Отже, неправильно застосувавши норми матеріального та процесуального права, не з'ясувавши повно і всебічно обставин та не дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків та прийняли необгрунтовані рішення, які підлягають скасуванню.

Згідно ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Пунктом 11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 року № 11 "Про деякі питання практики застосування розділу XII1 Господарського процесуального кодексу України" передбачено, що, відповідно до частини першої статті 47 ГПК України судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а частиною першою статті 43 названого Кодексу передбачено всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Недодержання судом першої або апеляційної інстанції цих норм процесуального права, якщо воно унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного розгляду справи, також є підставою для скасування судового рішення з передачею справи на новий розгляд до відповідного суду (пункт 3 частини першої статті 1119 ГПК України), оскільки касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

За таких обставин справа підлягає передачі на новий розгляд, під час якого суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і, в залежності від установлених обставин, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального і процесуального права, що підлягають застосуванню до наявних правовідносин.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Івано-Франківської міської ради задовольнити частково.

Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.11.2014 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 року у справі № 909/700/14 скасувати.

Справу № 909/700/14 передати на новий розгляд до господарського суду Івано-Франківської області в іншому складі суду.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді: Г.К. Прокопанич

В.І. Шаргало