РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2015Справа №910/1435/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕТЕКО»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ-ПЛЮС-2000»

про розірвання договору та стягнення 5 350 грн.

Суддя Борисенко І.І.

Представники:

Від позивача Давидович В.М. за дов.;

Від відповідача Черепанцева А.О. за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕТЕКО» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ-ПЛЮС-2000» про розірвання договору поставки №20.10/14 від 20.10.2014р. (надалі - Договір) та стягнення 5 350 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕТЕКО» зазначило, що Відповідач надав недостовірну та не повну інформацію про товар, а відтак, останній на підставі ст.ст.651, 678 Цивільного кодексу України просив розірвати вказаний вище Договір та повернути сплачену за нього грошову суму.

Відповідач проти позову заперечив з тих підстав, що Позивачу на момент укладення Договору було відомо, який товар він замовляв, а тому, на думку Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ-ПЛЮС-2000» Позивачем не було доведено той, факт, що відбулась поставка неякісного товару. А відтак, враховуючи неправильне застосування норм матеріального права, та, як наслідок, необґрунтованість вимог про стягнення коштів, Відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

06.03.2015р. від Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕТЕКО» надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої Позивач керуючись ч.2 ст.693 Цивільного кодексу України вказував на те, що, Відповідач, в порушення умов Договору товар не передав, а тому просив стягнути здійснену попередню оплату з Відповідача та розірвати вказаний вище правочин, у зв'язку з істотним порушенням взятих на себе зобов'язань.

Відповідач проти прийняття вказаної вище заяви заперечив, з тих підстав, що останній фактично намагається змінити не тільки підстави позову, але і предмет.

У п.3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011р. № 18зазначено, що ГПК України, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до п.3.12 вказаної вище Постанови Пленуму Вищого господарського суду України право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК України з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Відтак, враховуючи, що 24.02.2015р. господарський суд, за згодою сторін, перейшов до розгляду справи по суті, приймаючи до уваги, той факт, що у вказаній заяві Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕТЕКО» зазначає, про неотримання товару від Відповідача, що за своєю суттю є фактично зміною підстав позову, господарський суд відмовляє Позивачу у прийнятті вказаної до розгляду.

Отже, господарським судом розглядаються вимоги Позивача заявлені у позовній заяві.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.10.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕТЕКО» (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ-ПЛЮС-2000» (Постачальник) укладено Договір, відповідно до умов якого Постачальник зобов'язався у встановлені строки виготовити та передати у власність Покупця товар, найменування якого визначено у специфікації.

Відповідно до п.2.1 Договору одиниця виміру та кількість кожної окремої партії товару встановлюється сторонами у Специфікації. Загальна кількість товару, що постачається встановлюється шляхом додавання його кількості, фактично відпущеного Покупцю по накладним (п.2.1 Договору).

Пунктом 5.2 Договору визначено, що оплата партії товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника в наступному порядку:

1-й етап - 50% попередньої оплати за виготовлення товару, протягом 3 банківських днів з моменту підписання специфікації;

2-й етап - 50% повна оплата робіт за виготовлену продукцію.

У п.11.9 Договору визначено, що останній вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2014р., до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм ст.712 Цивільного кодексу України та ст.ст.264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (ст.ст.655-697 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Так, у Специфікації до Договору сторони визначили вимоги до Товару: пакети типу банан (укр. ручка), розмір 35х45/МЗ, матеріал 50mkm/LDPE, кольоровість 1+0, тираж 10 000 од. (+/-15%), ціна 1,07 грн., загальна вартість товару 10 700 грн.

Поліетилен 50 мкм/ LDPE відповідає вимогам, які ставляться до поліетилену високого тиску відповідно до ГОСТ 16337-77 «Поліетилен високого тиску. Технічні умови».

Тобто, Товариству з обмеженою відповідальністю «ВЕТЕКО» на момент укладення Договору було відомо, які саме пакети останній замовив, а саме: з поліетилену LDPE з щільністю матеріалу в 50 мікрон.

Згідно п. 16 Інструкції П-7 від 25.04.66р. «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю», (надалі - Інструкція П-7), при виявленні невідповідності якості, комплектності, маркування продукції, що надійшла, тари або упаковки вимогам стандартів, технічних умов, кресленням, зразкам (еталонам) договору або даним, зазначеним у маркуванні і супровідних документи, що засвідчують якість продукції (п. 14 цієї Інструкції), одержувач призупиняє подальшу прийомку продукції і складає акт, у якому вказує кількість оглянутої продукції та характер виявлених при прийманні дефектів.

У п. 16 Інструкції П-7 також зазначено, що одержувач зобов'язаний викликати для участі в прийомі продукції представника відправника, якщо це передбачено, зокрема, у договорі.

За змістом п.2.4 Договору сторони визначили, що документом, який підтверджує факт поставки товару неналежної якості є підписаний сторонами Акт про неналежну якість продукції/ невідповідності продукції вимогам Договору. Складання Акту про неналежну якість за участю Позивача та Відповідача є обов'язковим.

Проте, Позивачем не доведено, а судом не встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕТЕКО», за участю Постачальника (обов'язковий виклик якого погоджений сторонами в п.2.4 Договору) було складено акт, який би міг свідчити про неналежну якість спірного товару.

Позивач також стверджує, що Відповідач всупереч замовленню Позивача виготовив Товар - пакети, недостатньо насичені, що, на думку Позивача, складає враження зміни кольору з білого в сторону бежевого, що в свою чергу, свідчить про виготовлення неякісної продукції.

Так, у Специфікації до Договору Позивач та Відповідач узгодили матеріал, з якого виготовлено пакети, а саме - 50 мкм/ LDPE та визначили кольоровість товару: 1+0.

Згідно з п. 11.1 Договору, будь-які доповнення до договору відповідають дійсності лише якщо вони виконані в письмовій формі та підписані вповноваженими представниками сторін.

Суд зазначає, що погоджених змін та доповнень до Договору з визначення інших умов, ніж ті, що передбачені в правочині щодо виду поліетилену та його кольоровості, між сторонами вчинено не було.

Між тим, суд критично відноситься до вказаних тверджень Позивача, оскільки останні є оціночними.

Відтак, твердження Позивача про те, що виготовлений Відповідачем товар не відповідає умовам Договору є хибним й таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Посилання Позивача на електронне листування №3 (лист, надісланий з поштової скриньки Anna Jarosh [], яке на думку Позивача свідчить про неналежну якість товару, господарським судом не приймається в силу наступного.

Так, в електронному листі Дриппі А., представник Відповідача Ярош А. пояснила, що відповідно до умов Договору під час виготовлення Товару Відповідачем був використаний поліетилен LDPE, проте, зазначене листування за висновками суду, не свідчить про порушення прав Позивача на інформацію під час замовлення товару.

Частиною 2 ст.678 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов'язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з'явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відтак, позивач не довів суду, що товар, виготовлений Позивачу, не відповідає умовам укладеного між сторонами правочину, а відтак, за висновками суду, посилання Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕТФАКТОР» на ч. 2 ст. 678 Цивільного кодексу України, в частині істотного порушення вимог щодо якості товару, як на підставу розірвання Договору та повернення грошових коштів сплачених за товар є безпідставним.

Між тим, відповідно до п. 22 ч. 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів»:

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або мав намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином- підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

На відносини по виготовленню та продажу товарів, виконанню робіт і наданню послуг громадянином, який не є підприємцем, а також на випадки придбання товарів, користування послугами громадянином лише для підприємницької діяльності або підприємствами, установами, організаціями дія цього Закону не поширюється.

Таким чином, норми Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин сторін.

За таких обставин, враховуючи наведе вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕТЕКО» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ-ПЛЮС-2000» про розірвання договору поставки №20.10/14 від 20.10.2014р. та стягнення 5 350 грн. є такими, що не підлягають задоволенню.

Судовий збір згідно з ч.5 ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладається на Позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 17.04.2015р.

Суддя І.І.Борисенко