ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2015 р. Справа№ 5015/4956/12

За позовом: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Львів,
до відповідача:публічного акціонерного товариства "Львівобленерго", м. Львів,
про: визнання права на отримання електропостачання за договором та зобов'язання відновити електропостачання.
Головуючий суддя Матвіїв Р.І., суддя Кидисюк Р.А., суддя Мазовіта А.Б., при секретарі Зубкович Д.С.
За участю представників:
позивача:ОСОБА_1, ОСОБА_2 - довіреність 01.10.2014 р., ОСОБА_3 - довіреність від 01.10.2014 р.,
відповідача:Коцай О.Б. довіреність від 19.12.2012 р. №112-7152.
Постановою Вищого господарського суду України від 01.10.2014 р. у справі №5015/4956/12 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Львівобленерго" про визнання чинним договору про постачання електричної енергії та зобов'язання відновити електропостачання до нежитлових приміщень за адресами: м. Львів, АДРЕСА_1 та м. Львів, АДРЕСА_2, визнання нечинним рішення, визнання недійсним та скасування реєстрації права власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна, визнання права власності за державою, скасовано рішення господарського суду Львівської області від 12.02.2014 р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.05.2014 р., справу №5015/4956/12 передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Ухвалою від 20.10.2014 р. справу прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 04.11.2014 р. Рух справи відображено в попередніх ухвалах суду.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між сторонами 11.01.2002 р. було укладено договір №65285 про постачання електричної енергії до нежитлового приміщення за адресою: м. Львів, АДРЕСА_1. 12.01.2012 р. відповідачем вимкнено вказаний об'єкт від електропостачання у зв'язку з припиненням договору за умовами пункту 7.5 договору. Відтак, оскільки на адресу відповідача не надходило повідомлення про відмову від договору постачання електроенергії, то такий договір діє. Тому просить зобов'язати відновити електропостачання.

Позивачем в судове засіданні 24.12.2013р. подано уточнення позовних вимог (вх. №55775/13 від 24.12.2013р.). Вказане мотивує тим, що договір про постачання електричної енергії було укладено не на повний рік. У 2011 році договір закінчувався 10.10.2011 р. Тому скерування відповідачем повідомлення від 07.11.2011 р. про припинення дії договору вже не мало значення. Термін дії договору продовжився до 23.09.2013 р. Згідно з цим уточненням просить: визнати чинним договір №65285 від 11.01.2002р. про постачання електричної енергії та надання доступу до місцевої електромережі, укладений між ВАТ "Львівобленерго" та ФОП ОСОБА_1, та зобов'язати ПАТ "Львівобленерго" відновити електропостачання до нежитлових приміщень за адресою: м. Львів, АДРЕСА_1 та м. Львів, АДРЕСА_2. Крім того, позивач вказує на те, що 19.12.2012 р. звертався із заявою про надання електроенергії у 2013 році та 19.12.2013 р. із заявою про постачання електроенергії у 2014 році. Також сплачував щомісячно протягом 2012-2013 років кошти за користування електричною енергією.

Ухвалою суду від 24.12.2013р. прийнято до розгляду подане позивачем уточнення позовних вимог.

В судове засідання від 12.03.2015 р. позивачем подано заяву про зміну позовних вимог (від 12.03.2015 р. №10549/15). Згідно з поданою заявою просить: визнати право позивача на отримання електропостачання за умовами договору №65285 від 11.01.2002 р. та зобов'язати ПАТ Львівобленерго" відновити електропостачання до нежитлових приміщень за адресами: м. Львів, АДРЕСА_1 та м. Львів, АДРЕСА_2.

Судом прийнято, подану позивачем заяву до розгляду. За таких обставин, після прийняття судом зміни позовних вимог, має місце новий предмет позову, виходячи з якого й вирішується спір.

Відповідач у поданому відзиві заперечив проти позовних вимог з наступних підстав:

- факт споживання ФОП ОСОБА_1 електричної енергії за адресою: м. Львів, АДРЕСА_1 у 2012, 2013 році підтверджується: рішенням господарського суду Львівської області від 08.04.2013р. у справі 5015/4968/12; зверненням ФОП ОСОБА_1 із заявою до відповідача від 17.01.2012 р., в якому останній просить прийняти звіт за використану електричну енергію в січні 2012р.; актом позивача про використану електроенергію в листопаді 2012 р. (користування електроенергією на момент пред'явлення позову (19.11.2012р.); актом позивача про використану електричну енергію у вересні 2013р.

- стосовно позовної вимоги про визнання договору чинним, представник відповідача також вказав на обрання позивачем невірного способу захисту;

- станом на 24.12.2013 р. договір №65285 про постачання електричної енергії діяв, що підтверджується: вчиненими діями позивача на визначення обсягу споживання електричної енергії та оплату її вартості; відповідачем виставлялись рахунки про оплату вартості спожитої активної електроенергії за жовтень, листопад, грудень 2013 року.

- договір припинив свою дію 31.12.2013 р. і на 2014 р. не пролонгований, у зв'язку з скерування повідомлення №30-03157 від 20.11.2013 р. про його припинення;

- на момент пред'явлення позову, так і на момент уточнення позовних вимог (24.12.2013 р.) електроенергія на відповідні об'єкти постачалась, про що свідчать факт поставки та споживання електричної енергії та оплата за неї (том 1 а.с. 160).

У зв'язку з наведеним відповідач вважає вимоги позивача безпідставними, просить суд у задоволенні позову про визнання права позивача на отримання електропостачання за умовами договору №65285 від 11.01.2002 р. та зобов'язання відповідача відновити електропостачання до нежитлових приміщень відмовити повністю.

Вислухавши представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд установив таке.

Між сторонами у справі укладено договір №65285 від 11.01.2002 р. (надалі - Договір). Предметом договору є надання доступу до місцевої електромережі та умови і порядок постачання електроенергії електропостачальною організацією та оплата споживачем абонованої потужності і спожитої електроенергії.

Обсяги постачання електроенергії та величина абонованої потужності визначаються відповідно до додатку №1 до цього договору (пункт 1.2 Договору).

Пунктом 7.5 Договору передбачено, що цей договір укладається на строк до 31.12.2002 р., набирає чинності з дня його підписання та вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення строку не буде заявлено однією із сторін про відмову від цього договору або його перегляд.

Згідно додатку № 1.1. до договору відповідач забезпечує постачання електричної енергії в нежитлові приміщення за адресою: м. Львів, АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Згідно з пунктом 2, 3 додатку №6 до Договору споживач одержує рахунки у електропостачальній організації в день надання ним письмового звіту в терміни, обумовлені п. 4.1 договору за електроенергію, абоновану потужність, пеню, підвищену плату за перевищення обсягів споживання електроенергії тощо. Оплата рахунків електрпостачальної організації проводиться на протязі 5 діб після надання рахунків за абоновану потужність - щомісяця до 10 числа наступного місяця.

Позивач звертався до відповідача із заявою від 17.01.2012 р. про прийняття звіту за використану електричну енергію, за умовами договору №65285.

Рішенням господарського суду Львівської області від 08.04.2013р. у справі №5015/4968/12 було відмовлено у задоволенні позову ПАТ "Львівобленерго" до ФОП ОСОБА_1 про зобов'язання останнього припинити користування електричною енергією в нежитлових приміщеннях за адресою: м. Львів, АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 за відсутності договору про постачання електричної енергії та зобов'язання ФОП ОСОБА_1 усунути перешкоди в наданні доступу представникам ПАТ "Львівобленерго" для відключення від електропостачання нежитлових приміщень за адресою: м. Львів, АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. Вказане рішення мотивовано тим, що незважаючи на надіслане відповідачу повідомлення про припинення дії договору про постачання електричної енергії №65285, сторонами вчинялись дії, які свідчать про схвалення сторонами договірних відносин на 2012 рік, зокрема, відповідачем сплачувались, а позивачем приймались та зараховувались грошові кошти в якості оплати за спожиту в 2012 році електроенергію. Так на протязі січня-листопада 2012 року відповідачем сплачено позивачу за електроенергію 5.000,00 грн., які прийняті та зараховані позивачем. Тому відсутні правові підстави вважати, що у 2012 році відповідач користувався електричною енергією в нежитлових приміщеннях за адресою м. Львів, АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 за відсутності договору про постачання електричної енергії. Рішення місцевого суду залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 02.07.2013р. та постановою Вищого господарського суду України від 15.08.2013р.

Позивач звертався до відповідача 19.12.2012 р., 19.12.2013 р., 08.12.2014 р. із заявами про виконання умов договору №65285 про постачання електричної енергії у 2013, 2014, 2015 роках та про надання договірних величин споживання електроенергії на 2013, 2014, 2015 роки (том 1 а.с. 130, 131, 132, 133, том 2 а.с. 93, 94).

До матеріалів справи позивачем долучено докази сплати вартості електричної енергії за 2012, 2013, 2014 роки за Договором №65285.

Відповідачем 21.11.2013 р. (докази надіслання долучені до матеріалів справи) скеровано на адресу позивача повідомлення від 20.11.2013 р. №30-03157 про закінчення терміну дії та припинення постачання електричної енергії із пропозицією про можливість звернення в загальному порядку для укладення договору.

Сторонами не представлено доказів припинення електропостачання до нежитлових приміщень за адресами: м. Львів, АДРЕСА_1 та м. Львів, АДРЕСА_2. Крім того, в судовому засіданні від 24.04.2015 р. представниками сторін підтверджено подачу електричної енергії на вказані об'єкти станом на час винесення рішення. Відповідач вказаних обставин не спростував.

Вищий господарський суд України у постанові від 01.10.2014 р. у справі №5015/4956/12 вказав на те, що суд виходив з обставин справи, які склалися між сторонами після подання позовної заяви та порушення провадження у справі, а не на підставі тих обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Крім того, зазначив, що судом не досліджено підстав для відключення відповідачем електроенергії в об'єктах позивача саме з 2012 року.

Ухвалами господарського суду Львівської області від 20.10.2014 р., від 04.11.2014 р., від 25.11.2014 р., від 09.12.2014 р., 16.12.2014 р., 22.12.2014 р., 26.12.2014 р., від 24.02.2015 р., від 12.03.2015 р., від 01.04.2015 р. зобов'язано учасників процесу надати документи для дослідження обставин, на які звернув увагу Вищий господарський суд України у постанові від 01.10.2014 р.

Відповідно до положень частини першої статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Разом з тим, позивачем подано заяву про зміну предмета позовних вимог, з урахуванням якої враховано зауваження Вищого господарського суду України.

При ухваленні рішення суд керувався таким.

Між сторонами у справі виникли зобов'язання з приводу постачання електричної енергії на підставі Договору в силу пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої та другої статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Позивач з урахуванням заяви про зміну предмета позовних вимог від 12.03.2015 р. просить: визнати право позивача на отримання електропостачання за умовами договору №65285 від 11.01.2002 р. та зобов'язати ПАТ «Львівобленерго» відновити електропостачання до нежитлових приміщень за адресами: м. Львів, АДРЕСА_1 та м. Львів, АДРЕСА_2.

Згідно з пунктом 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 р. №18 під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Рішенням господарського суду Львівської області від 08.04.2013р. у справі №5015/4968/12 залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 02.07.2013р. та постановою Вищого господарського суду України від 15.08.2013р., встановлено, що на протязі січня-листопада 2012 року відповідачем сплачено позивачу за електроенергію 5.000,00 грн., які прийняті та зараховані позивачем. Тому відсутні правові підстави вважати, що у 2012 році відповідач користувався електричною енергією в нежитлових приміщеннях за адресою м. Львів, АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 за відсутності договору про постачання електричної енергії.

Згідно з частиною третьою статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини

Сторони у поданих пояснення підтверджують факт пролонгації на 2013 рік договору про постачання електричної енергії №65285 від 11.01.2002р.

Таким чином, сторони у справі своїми конклюдентними діями (відповідач - споживанням електричної енергії та її оплатою, а позивач - наданням електроенергії) підтвердили існування договірних стосунків з постачання електричної енергії у 2012 та 2013 роках.

Судом встановлено, що спір у правовідносинах між сторонами виник щодо припинення правовідносин за умовами Договору на підставі надісланого відповідачу повідомлення від 20.11.2013 р. №30-03157 про припинення дії Договору.

Пунктом 7.5 Договору передбачено, що цей договір укладається на строк до 31.12.2002 р., набирає чинності з дня його підписання та вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення строку не буде заявлено однією із сторін про відмову від цього договору або його перегляд.

Суд вважає тлумачення позивачем пункту 7.5 Договору помилковим та враховує наступне. У вказаному пункті Договору сторонами визначено такі засади: строк дії договору укладеного 11.01.2002 р. - до 31.12.2002 р.; момент набрання договором законної сили - з дня його підписання; строк продовження дії договору - наступний календарний рік; порядок відмови від цього договору або його перегляд - за місяць до закінчення строку заявляє одна із сторін про відмову від договору або його перегляд.

Із аналізу положень пункту 7.5 Договору вбачається, що договір продовжується на календарний рік.

Відповідно до положень частини першої статті 254 Цивільного кодексу України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Як убачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, Договір продовжував свою дію до 2014 року. Таким чином, останнім місяцем дії договору у 2013 році був грудень, а останнім днем - 31 грудня. Відтак, повідомлення однієї із сторін про відмову від договору скероване на адресу іншої сторони за місяць до закінчення строку свідчить про волевиявлення до припинення правовідносин.

Відповідачем 21.11.2013 р. (докази надіслання долучені до матеріалів справи, том 1 а.с. 171, 172, 173) скеровано на адресу позивача повідомлення від 20.11.2013 р. №30-03157 про закінчення терміну дії та припинення постачання електричної енергії із пропозицією про можливість звернення в загальному порядку для укладення договору.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується те, що позивачем вчинялись дії для продовження договірних відносин на 2014 рік, зокрема, позивачем сплачувались грошові кошти в якості оплати за спожиту в 2014 році електроенергію. Відповідачем не представлено жодних доказів, які б свідчили несплату позивачем вартості електроенергії за вказаний період, чи вказані кошти були повернуті. Крім того, позивачем подавались заяви про надання договірних величин споживання електроенергії на 2013, 2014, 2015 роки та виконання умов Договору.

Згідно з статтею 24 Закону України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України" споживачі електричної енергії, які купують електричну енергію у електропостачальників, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання електропостачальника в уповноваженому банку.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивачем вчинялись дії на виконання умов Договору. Відповідачем не представлено суду доказів порушення умов Договору щодо прострочення оплати вартості наданих послуг, споживання електричної енергії понад обсяги та величини заявлені абонентом до споживання.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в статті 16 Цивільного кодексу України. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статтей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенці про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статтей 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 21.05.2012 р. у справі №6-20цс11.

Звертаючись до суду з позовом за захистом позивач посилається на невизнання відповідачем чинності договору №65285 від 11.01.2002 р. про постачання електричної енергії та надання доступу до місцевої електромережі. Тому позивач просить визнати право позивача на отримання електропостачання за умовами Договору.

Згідно з частиною першою статті 275 Господарського кодексу України окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору про постачання електричної енергії встановлюються законами України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України" та "Про електроенергетику".

Положеннями статті 5 Закону України "Про природні монополії" цим Законом регулюється діяльність суб'єктів природних монополій у сфері передачі електричної енергії магістральними та міждержавними електричними мережами; розподілу електричної енергії (передачі електричної енергії місцевими (локальними) електромережами.

Предметом державного регулювання діяльності суб'єктів природних монополій згідно з цим Законом є, зокрема, доступ споживачів до товарів, що виробляються (реалізуються) суб'єктами природних монополій (статті 8 Закону України "Про природні монополії"). Суб'єкти природних монополій зобов'язані забезпечувати на недискримінаційних умовах реалізацію вироблених ними товарів споживачам.

Таким чином, одним із учасників правовідносин є суб'єкт природних монополій (відповідач у справі). Тому до спірних правовідносин застосовуються спеціальні положення щодо правового регулювання.

Відповідно до положень статті 26 Закону України "Про електроенергетику" споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Суд звертає увагу позивача, що гарантії реалізації права на постачання електричної енергії визначено положеннями Закону України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України".

Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 14 Закону України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України" споживач електричної енергії має право на постачання електроенергії гарантованим електропостачальником. Положеннями статті 1 названого закону визначено, що споживач електричної енергії - суб'єкт господарювання або фізична особа, що використовує електричну енергію для власних потреб на підставі договору про постачання електричної енергії з електропостачальником або інших підставах, передбачених цим Законом; гарантований постачальник електричної енергії (гарантований електропостачальник) - електропостачальник, який здійснює постачання електричної енергії виключно на закріпленій території та зобов'язаний укласти договір на постачання електричної енергії з будь-яким споживачем електричної енергії, який до нього звернувся і розташований на території здійснення його ліцензованої діяльності з постачання електричної енергії.

Із аналізу наведених положень вбачається, що позивач є споживачем електричної енергії, а відповідач є гарантований електропостачальник, який здійснює постачання електричної енергії на закріпленій території. Відтак позивач має право на постачання електроенергії гарантованим електропостачальником в силу положень статті 14 Закону України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України". Відповідно до наданого позивачу права у відповідача, згідно з положеннями закону, виникає кореспондуючий обов'язок укласти договір на постачання електричної енергії з споживачем електричної енергії, який до нього звернувся і розташований на території здійснення його ліцензованої діяльності з постачання електричної енергії та здійснити постачання електричної енергії на закріпленій території.

Разом з тим, як вбачається із позиції відповідача, підставою для відмови від встановлення у майбутньому господарських відносин щодо постачання електричної енергії є повідомлення про закінчення терміну дії договору із пропозицією про звернення з заявою на укладення нового договору. Проте відповідачем не представлено суду належних доказів невиконання або неналежного виконання зобов'язань за умовами договору №65285 від 11.01.2002 р. про постачання електричної енергії.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.04.2014 р. "Про аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України" позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Крім того, наслідком визнання права може бути визнання наявності або відсутності обов'язків у особи або їх припинення, визнання особи такою, що втратила право, визнання наявності правовідносин тощо, про що також можуть заявлятися позовні вимоги.

Згідно з положеннями статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

Аналізуючи наведені обставини, суд вбачає правові підстави для захисту права споживача електричної енергії на постачання електроенергії гарантованим електропостачальником. Таким чином, суб'єкт природної монополії, який є електропостачальником на закріпленій території, має обов'язок враховувати права та інтереси споживача та утримуватись від дій щодо зловживання своїм правом.

За таких обставин, суд вважає вимогу позивача про визнання права на отримання електропостачання за умовами Договору підставною та такою, що підлягає до задоволення.

В частині позовних вимог про зобов'язання відновити енергопостачання в нежитлових приміщеннях за адресою м. Львів, АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 за відсутності договору про постачання електричної енергії, суд відмовляє у задоволенні, оскільки матеріалами справи не підтверджено, сторонами не спростовано припинення надання послуг за цими об'єктами.

Відповідно до статей 33, 38 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 43 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до частини першої статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 р. №7 у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Як убачається із матеріалів справи, при розгляді судом першої інстанції до сплати підлягав судовий збір: у розмірі 1.073,00 грн. (при поданні позовної заяви - том 1 а.с. 8), у зв'язку із уточненням позовних вимог у розмірі 1.147,00 грн. (за позовні вимоги про визнання договору чинним, у розмірі 1.147,00 грн. (за позовні вимоги про зобов'язання відновити електропостачання нежитлових приміщень за адресою: м. Львів, АДРЕСА_2; при розгляді судом апеляційної інстанції судовий збір у розмірі 1.147,00 грн. (том 1 а.с. 210); при розгляді судом касаційної інстанції у розмірі 1.147,00 грн. та 1.410,80 грн. (том 2 а.с.10, 11).

Крім того, суд враховує положення пункту 2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 р. №7. Згідно з цим пунктом з урахуванням конкретних обставин справи суд може розглянути й змінені вимоги позивача без доплати останнім суми судового збору з подальшим розподілом останнього між сторонами за правилами статті 49 ГПК.

Таким чином, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд пропорційно покладає на відповідача судові витрати у розмірі 3.535,90 грн.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 22, 33, 34, 38, 43, 81-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати право позивача на отримання електропостачання за умовами Договору №65285 від 11.01.2002 р., укладеного між ПАТ "Львівобленерго" та ФОП ОСОБА_1

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Львівобленерго" (адреса: вулиця Козельницька, будинок 3, місто Львів, 79026; ідентифікаційний код 00131587) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3; ідентифікаційний код НОМЕР_1) 3.535,90 грн. відшкодування витрат на оплату судового збору.

5. Наказ видати у порядку ст. 116 Господарського процесуального кодексу України після набрання рішенням законної сили.

6. Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91-93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 24.04.2015 р.

Головуючий суддя Матвіїв Р.І.

Суддя Кидисюк Р.А.

Суддя Мазовіта А.Б.