ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2015 р. Справа № 922/5703/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Кузнєцовій І.В.

за участю представників сторін:

позивач - не з'явився;

1-й відповідач - не з'явився;

2-й відповідач - Юрченко С.О.;

третя особа - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 1421Х/1-35) на рішення господарського суду Харківської області від 11 лютого 2015 року по справі №922/5703/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредо Солюшнс", м. Київ

до 1. Корпорації "Співдружність КОМП", с. Комунар;

2. Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", м. Харків

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глуховцева Наталія Володимирівна, м. Харків

про визнання недійсним договору, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 11 лютого 2015 року по справі №922/5703/14 (суддя Жигалкін І.П.) у позові відмовлено повністю.

Позивач з рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і прийняти нове, яким визнати з моменту його вчинення договір іпотеки.

Корпорація "Співдружність КОМП" у відзиві на апеляційну скаргу зазначила, що висновок суду про те, що визнання недійсним договору іпотеки не вплине на черговість задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство Корпорації "Співдружність КОМП" та не сприятиме захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Просила рішення господарського суду залишити без задоволення, а скаргу - без змін.

Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" у відзиві на апеляційну скаргу зазначило, що оскарження апелянтом рішення суду жодним чином не сприяє захисту його прав та охоронюваних законом інтересів, а спрямоване на порушення прав ПАТ "УкрСиббанк" як кредитора у справі про банкрутство Корпорації "Співдружність КОМП". У зв'язку з чим просило рішення господарського суду залишити без задоволення, а скаргу - без змін.

Третя особа відзиву на скаргу не надала.

Будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду, позивач, 1-й відповідач, третя особа у судове засідання не з'явились, про причини неявки не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом попередньої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, 03.05.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", яке змінило найменування на ПАТ "УкрСиббанк" (Банк), та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто-Холдінг" ("Позичальник-1") було укладено Кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 0 ("Кредитний договір-1").

Згідно з пунктом 1.1. Кредитного договору №0 банк зобов'язався надати Позичальнику-1, а Позичальник-1 зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит у валютах, вказаних у цьому Договорі, у формі кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим у базовій валюті, що дорівнює 2 500 000,00 доларів США у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі. Вказана сума ліміту дорівнює еквіваленту 12 625 000,00 гривень по курсу НБУ на день укладання цього Договору.

У свою чергу, 03.05.2007 року між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький автоскладальний завод" ("Позичальник-2") було укладено Кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 0 ("Кредитний договір-2").

Згідно з пунктом 1.1. Кредитного договору № 0 (з урахуванням змін та доповнень) банк зобов'язався надати Позичальнику-2, а Позичальник-2 зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит у валютах, вказаних у цьому Договорі, у формі поновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим у базовій валюті, що дорівнює:

- з 03.05.2007 року - 7 500 000,00 доларів США у порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 37 875 000,00 гривень за курсом Національного банку України на день укладання цього Договору;

- з 24.04.2008 року - 17 500 000,00 доларів США у порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 88 375 000,00 гривень за курсом Національного банку України на 24.04.2008 року.

03.05.2007 року між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтер-Авто" ("Позичальник-3") було укладено Кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 0 ("Кредитний договір-3").

Згідно з пунктом 1.1. Кредитного договору № 0 (з урахуванням змін та доповнень) банк зобов'язався надати Позичальнику-3, а Позичальник-3 зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит у валютах, вказаних у цьому Договорі, у формі поновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим у базовій валюті, що дорівнює:

- з 03.05.2007 року - 10 000 000,00 доларів США у порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 50 500 000,00 гривень за курсом Національного банку України на день укладання цього Договору;

- з 24.04.2008 року - 11 800 000,00 доларів США у порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 59 590 000,00 гривень за курсом Національного банку України на 24.04.2008 року.

03.05.2007 року між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Автосервіс-Т" ("Позичальник-4") було укладено Кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 0 (Кредитний договір-4").

Відповідно до пункту 1.1. Кредитного договору № 0 банк зобов'язався надати Позичальнику-4, а Позичальник-4 зобов'язався прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредит у валютах, вказаних у цьому Договорі, у формі кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим у базовій валюті, що дорівнює 18 000 000,00 доларів США у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі. Вказана сума ліміту дорівнює еквіваленту 90 900 000,00 гривень по курсу НБУ на день укладання цього Договору.

31.05.2007 року було укладено договір іпотеки №1-1612, за яким передано в іпотеку Відповідачу-2 наступні нежитлові будівлі: пункт перепродажного сервісного обслуговування автомобілів літ. "ОІ" площею 1301,1 кв. м, адмінбудівля літ. "С-І, "С, -І", площею 206, 4 кв. м, відкритий склад ІІІ, адреса: Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Чигиринська, (вул. 60-річчя СРСР), б. 60/2.

Позичальниками були порушені умови Кредитних договорів, а саме у термін, передбачений Кредитними договорами - 30.04.2009 року, - Позичальники не виконали своїх зобов'язань з повернення кредитних коштів, а також не здійснювали плату за кредит у терміни, передбачені Кредитними договорами.

На підставі договору факторингу №39 Ф-Н від 04.12.2012 р. ПАТ "Сведбанк" відступив на користь ТОВ "Кредо Солюшнс" (Позивач) право вимоги до боржника - Корпорації "Співдружність КОМП" за кредитними договорами № 54/07 від 05.12.2007 р. та 65/59765-КЛ від 05.12.2007 р., а також права вимоги за договорами забезпечення, якими забезпечується виконання боржником (за кредитними договорами) своїх зобов`язань за кредитним договором, відповідно до п. 4.3. договору факторингу сторони визначили загальний розмір заборгованості боржників, право вимоги повернення якої відступлено фактору в сумі 19 671 563,46 дол. США, що в еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ станом на дату укладення цього договору становить 157 234 806,74 грн. та 180 425 982,54 грн. На підставі вказаного факту було внесено до реєстру вимог кредиторів Корпорації "Співдружність КОМП" відомості про заміну кредитора Публічне акціонерне товариство "Сведбанк" на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредо Солюшнс".

На підставі договору факторингу №20-У/13 від 30 липня 2013 року, укладеного між ПАТ "Альфа - Банк" та ТОВ "Українська факторингова група", кредитор відступив на користь ТОВ "Українська факторингова група" право вимоги за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №406-МВ/08 від 26.12.2008р., а також права вимоги за договорами забезпечення, якими забезпечується виконання боржником (за кредитним договором) своїх зобов`язань за кредитним договором, зокрема договором поруки № 605-П/08 від 30.12.2008 р., укладеним між ПАТ "Альфа - Банк" та Корпорацією "АИС", правонаступником якої є банкрут. Відповідно до п. 1.2. даного договору факторингу сторони визначили, що за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №406-МВ/08 від 26.12.2008 р. відступаються наступні права: право вимоги повернення заборгованості за основною сумою кредиту, наданою в доларах США, відповідно до даного договору в сумі 29 243 496,68 доларів США, право вимоги сплати процентів за користування кредитом в розмірі, встановленому договором про відкриття кредитної лінії, нарахованих та несплачених станом на дату підписання цього договору факторингу в сумі 14 963 853,70 доларів США, право вимоги сплати неустойки (пені) встановленої договором про відкриття кредитної лінії, нарахованої та несплаченої станом на дату підписання цього договору факторингу в сумі 3 778 317,21 грн.

ТОВ "Українська факторингова група" на підставі договору факторингу №21-У/13 від 22 жовтня 2013 року, укладеного з ТОВ "Кредо Солюшнс" відступило на користь Позивача право вимоги, що належало ТОВ "Українська факторингова група" на підставі договору факторингу №20-У/13 від 30 липня 2013 року. В зв'язку з цим було зобов'язано ліквідатора внести до реєстру вимог кредиторів Корпорації "Співдружність КОМП" відомості про заміну кредитора Публічне акціонерне товариство "Альфа Банк" на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредо Солюшнс" . ТОВ "Кредо Солюшнс" є Кредитором в межах провадженню по банкрутству Корпорації "Співдружність КОМП".

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05.03.2012 року №5023/7064/11 було затверджено реєстр вимог кредиторів Корпорації "Співдружність КОМП". Вимоги Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" саме у розмірі 672 541 864,59 грн. були окремо внесеними до реєстру вимог, як такі, що забезпечені заставою майна боржника (перша черга задоволення).

Позивач стверджує, що визнання в подальшому спірного договору іпотеки недійсним вплине на черговість задоволення вимог кредиторів і сприятиме захисту прав та забезпеченню охоронюваних законом інтересів Позивача, оскільки зміниться черговість задоволення значної частини вимог ПАТ "УкрСиббанк".

Відповідно до ст. 1 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Керуючись ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом".

Частина 3 статті 16 Цивільного кодексу України надає суду право відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу".

Права та охоронювані законом інтереси позивача оскаржуваним договором іпотеки не були та не могли бути порушені, адже правочин було укладено до отримання позивачем статусу кредитора по справі, та до моменту створення самого позивача як юридичної особи.

Підставою для подання позову Позивач вказує те, що Договір іпотеки нерухомого майна, укладений 31.05.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (повним правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк") та Корпорацією "АИС" (повним правонаступником якого є Корпорація "Співдружність КОМП"), посвідчений 31.05.2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Наталією Володимирівною за реєстровим номером 1-161 порушує його права та охоронювані законом інтереси як кредитора у справі № 5023/7064/11 про банкрутство Корпорації "Співдружність КОМП".

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу".

Згідно ч. 4 ст. 87 Цивільного кодексу України юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації.

Частиною 4 ст. 91 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, позивач був зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців лише 03.05.2012 року, тобто майже через п'ять років після укладення (посвідчення, реєстрації) Договору іпотеки, що оскаржується.

На даний момент Корпорація "Співдружність КОМП" не є власником предмету іпотеки та іпотекодавцем, у зв'язку із чим оспорення Договору іпотеки не може вплинути на черговість задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство.

Згідно п. 1.1. Договору іпотеки зазначений предмет іпотеки, який було передано в іпотеку, а саме: "1.1. Нежитлові будівлі: пункт передпродажного сервісного обслуговування автомобілів літ. "ОІ", адмінбудівля літ. літ. "С-І", "С'-І", відкритий склад ІІІ, що знаходяться за адресою: Черкаська область, місто Черкаси, вулиця Чигиринська (вулиця 60-річчя СРСР), будинок № 60/2".

В якості Іпотекодавця та, відповідно, відповідача у позові зазначено Корпорацію "Співдружність КОМП".

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.03.2014 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.04.2014 року у справі № 910/16753/13 за позовом ПАТ "УкрСиббанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбізнес ЛТД", Товариства з обмеженою відповідальністю "Легалплейс" про звернення стягнення на предмети іпотеки та передачу їх в управління були встановлені наступні обставини, які свідчать про те, що предмети іпотеки за оспорюваним правочином на момент звернення із позовом належать іншій особі.

У рішенні господарського суду міста Києва від 04.03.2014 року по справі № 910/16753/13 зазначається, що "отримані документи з Реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції Черкаської області та Комунального підприємства "Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації", свідчать, що відносно предмету іпотеки - нежитлових будівель, розташованих за адресою: м. Черкаси, вул. Чигиринська (вул. 60-річчя СРСР), буд. 60/2, було вчинено ряд правочинів, внаслідок яких право власності на нього перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбізнес ЛТД" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Легалплейс".

Частиною 3 статті 35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Предмет іпотеки за оспорюваним Договором іпотеки не належить на праві власності Корпорації "Співдружність КОМП", остання не являється іпотекодавцем.

Відповідно до ст. 26 закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, що підлягає застосуванню у справі про банкрутство Корпорації "Співдружність КОМП") "Усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, за винятком об'єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об'єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку".

В зв'язку з чим до складу ліквідаційної маси серед іншого включається майно, яке належать банкруту на праві власності на дату відкриття ліквідаційної процедури - натомість, як зазначалося вище, Корпорація "Співдружність КОМП" не є Іпотекодавцем та власником предмету іпотеки.

Визнання недійсним Договору іпотеки не вплине на черговість задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство Корпорації "Співдружність КОМП" та відповідно жодним чином не сприятиме захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Позивач у позовній заяві посилається на абз. 2 ч. 1 ст. 120 ЗК України в наступній редакції, а саме: "Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування".

Вказана норма права була внесена до ЗК України законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України" № 997-V від 27.04.2007 року, який набрав законної сили 20.06.2007 року, тобто після укладення (посвідчення, реєстрації) Договору іпотеки.

Земельний кодекс України в редакції, що діяв на момент укладення (посвідчення, реєстрації) Договору іпотеки взагалі не містив норми права, яка б передбачала перехід права власності на частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування у разі відчуження житлового будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України "Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи".

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Закон України "Про іпотеку" будь-яких заборон на встановлення іпотеки в забезпечення кількох зобов'язань за кредитними договорами одним договором про іпотеку не містить. При цьому у ЦК України закріплено, що юридичні особи вільні у встановленні своїх прав і обов'язків на підставі договору та у визначенні будь-яких, які не суперечать законодавству, його умов.

Передбачене ч. 2 ст. 777 Цивільного кодексу України переважне право на придбавання предмету оренди виникає в орендаря та може бути порушеним тільки в момент його продажу, з огляду на що відсутність факту продажу майна як на момент укладення договору іпотеки, так і на сьогодні, свідчить про відсутність порушення права орендаря, що також підтверджується і тим, що орендар з такими позовом до суду не звертався.

Відповідно до п. 1.3. Договору іпотеки "Предмет іпотеки переданий в оренду ПІІ "АТ Автоінвестстрой- Черкаси ", згідно Договору оренди нежитлових приміщень № К/А003-289 від 01.11.2005 року, укладеного між іпотекодавцем та Орендарем.

При цьому, іпотекодавець свідчить, що орендар по договору повідомлений про факт передачі нерухомого майна в іпотеку, що в Договорі оренди нерухомого майна № К/А003-289 від 01.11.2005 року містяться умови про дострокове припинення його дії у випадку звернення стягнення на це майно та/або у випадку зміни власника".

Згідно ч. 2 ст. 777 Цивільного кодексу України наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.

Право, передбачене ч. 2 ст. 777 Цивільного кодексу України, виникає в орендаря тільки з моменту виникнення вказаних двох обставин, а тому в момент укладення (посвідчення, реєстрації) Договору іпотеки цього права не існувало, отже, воно не могло бути й порушено.

У разі ж виникненні спору між орендарем та іпотекодержателем з цього приводу, саме орендар має право звертатися до суду за захистом своїх прав та доводити факти виникнення вказаних двох обставин та відповідно наявність у нього переважного права на придбання нерухомого майна, чого орендар, не здійсняв.

Іпотечне майно у відповідності до п. 5.4. Договору іпотеки іпотекодержателю у власність не передавалось та за ним не реєструвалось, а наразі, як і раніше, перебуває в іпотеці.

Частина 2 ст.777 Цивільного кодексу України не регулювала правовідносин, як під час укладання (посвідчення, реєстрації) Договору іпотеки, так і не регулює їх наразі за оскаржуваним договором, отже відсутні законні підстави для визнання Договору іпотеки недійсним.

Вказана правова позиція підтверджується висновками, викладеними у постанові Вищого господарського суду України № 11/122пд від 05.02.2009 року.

Передача майна за іпотечним застереженням у власність іпотекодержателя є способом звернення стягнення на предмет іпотеки та не являється правочином щодо продажу майна в розумінні положень ч. 2 ст. 638 ЦК України, до того ж звернення стягнення на предмет іпотеки на день звернення позивача із позовом ще не мало місце.

Частиною 1 статті 38 Закону України "Про іпотеку" встановлено якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

З наведеної норми слідує, що іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки про намір продати предмет іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Вказані положення кореспондуються з положеннями частини 2 статті 777 Цивільного кодексу України, оскільки наймач, права якого зареєстровані у встановленому законом порядку, після отримання повідомлення іпотекодержателя про продаж предмету іпотеки має переважне право на придбання предмету іпотеки.

Крім того, договір про задоволення вимог іпотекодержателя визначає лише можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, і не визначає перехід права власності на предмет іпотеки, на відміну від договору купівлі-продажу.

Відповідно до частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 статті 638 Цивільного кодексу України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Передбачене ч. 2 ст. 777 Цивільного кодексу України переважне право наймача на придбання предмету оренди у разі його продажу означає, що орендар має пріоритет щодо прийняття пропозиції (акцепту) продавця про продаж предмету оренди на визначених та рівних для всіх інших покупців умовах.

Згідно із частиною 1 статті 1 Закону України "Про іпотеку" "іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом".

Відповідно до ч.2 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Згідно абз. 2 ч. 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" (в редакції чинній на момент укладення Договору іпотеки): договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Передача майна за іпотечним застереженням у власність іпотекодержателя є способом звернення стягнення на предмет іпотеки та не являється правочином щодо продажу майна в розумінні положень ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України, адже при передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відсутні передбачені приписами ч. 2 статті 638 Цивільного кодексу України ознаки направлення оферти на укладення договору і можливості прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, які необхідні для укладення договорів щодо продажу майна.

У відповідності до ч. 4 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" (в редакції чинній на момент укладення Договору іпотеки) право іншої особи з вищим пріоритетом щодо строкового користування нерухомим майном, набутим у власність іпотекодержателем, зберігає чинність відповідно до умов договору, яким обумовлено таке користування. Права та вимоги третіх осіб на предмет іпотеки, набутий у власність іпотекодержателем, які мають нижчий пріоритет, ніж вимога іпотекодержателя, втрачають чинність.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 Закону України фінансовими вважаються такі послуги: надання гарантій та поручительств.

Згідно ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У відповідності до ст. 572, ч. 1 ст. 575, ч. 1 ст. 583 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель).

Відповідно до абз. 7 ч. 1 ст. 1 закону України "Про іпотеку" майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника.

Майнова порука та порука є різними видами забезпечення зобов'язань та відносяться до різних інститутів права, тому норми, які регулюють поруку (п. 7 ч. 1 ст. 4 Закону, ст. ст. 553-559 Цивільного кодексу України тощо) не застосовуються до правовідносин з майновим поручителем (зазначений висновок також підтверджується правовою позицією, висловленою Верховним Судом України при розгляді справи № 6-109цс14).

Корпорація "Співдружність КОМП" за своїм правовим статусом не відносилась до фінансових установ, які мають право здійснювати діяльність із надання фінансових послуг на території України, а тому відсутні підстави застосування положень Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" до спірних правовідносин.

Якщо Закон регулює відносини лише за участі учасників ринків фінансових послуг, то відносини між юридичними особами, зокрема, щодо договорів іпотеки регулюються нормами Цивільного кодексу України, а також законом України "Про іпотеку".

Договір іпотеки, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки Цивільний кодекс України не містить жодного виключення щодо суб'єктного складу.

Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків

фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору іпотеки, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 572-593 Цивільного кодексу України, а також законом України "Про іпотеку".

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків пропущення строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Статтею 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; 3) про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (ст. 362 цього Кодексу); 4) у зв'язку з недоліками проданого товару (ст. 681 цього Кодексу); 5) про розірвання договору дарування (ст. 728 цього Кодексу); 6) у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти (ст. 925 цього Кодексу); 7) про оскарження дій виконавця заповіту (ст. 1293 цього Кодексу).

Згідно з частинами 2 - 4 статті 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, яка застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови у позові.

Однак, враховуючи те, що суд попередньої інстанції правомірно, на думку судової колегії, відмовив у задоволенні позову, то і підстав для застосування позовної давності та наслідків її спливу немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності порушень суб'єктивного права позивача

З огляду на викладене, рішення господарського суду підлягає залишенню в силі.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 11 лютого 2015 року по справі №922/5703/14 залишити без змін.

Повний текст постанови підписаний 27.04.2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.