ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2015 р. Справа № 921/18/15-г/18

м. Львів

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М.

Давид Л.Л.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Бекерай" за №32 від 04.03.15

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 23.02.15

у справі № 921/18/15-г/18

за позовом Приватного підприємства "Бекерай", м. Кременець, Тернопільська область

до відповідача Приватного підприємства "Захід-Хліб-Збут-2002", м. Тернопіль

про визнання недійсними п.п. 6.3 та 6.4 договору поставки №011109 від 11.09.14

за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Іванців Ю.С. - представник

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 27.04.2015 року змінено склад колегії, замість судді Данко Л.С., в склад колегії введено суддю Гриців В.М.

Права та обов'язки сторін, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви про відвід суддів не поступали, клопотання про технічну фіксацію судового процесу не надходило, тому протокол судового засідання ведеться з дотриманням вимог ст. 81-1 ГПК України без забезпечення повного фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 23.02.15 року (головуючий суддя - Охотницька Н.В.) у позові Приватного підприємства "Бекерай" до Приватного підприємства "Захід-Хліб-Збут-2002" про визнання недійсними п.п. 6.3 та 6.4 договору поставки №011109 від 11.09.14 - відмовлено повністю.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд виходив з того, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно ст. 549 ЦК України, пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не самостійними видами юридичної відповідальності. Сторони передбачили договором відповідальність за порушення виконання грошового зобов'язання відповідно до норм господарського та цивільного законодавства, а тому доводи позивача щодо потрійної відповідальності за одне і теж правопорушення є помилковими.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ПП "Бекерай" подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Тернопільської області від 23.02.15 року та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги у повному обсязі. Скаржник посилається на те, що рішенням суду встановлено, а відповідачем визнано, що пеня та штраф не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, а є різновидами одного виду відповідальності - неустойка. В обґрунтування своїх міркувань він посилається на ст. 61 Конституції України згідно із якою ніхто не може бути двічі притягнений до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу та представник у судовому засіданні вимоги апелянта заперечив, просить залишити рішення господарського суду Тернопільської області від 23.02.15 року без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

29.04.015 року в судове засідання Львівського апеляційного господарського суду представник позивача явку уповноваженого представника не забезпечив.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Розглянувши в судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, заслухавши в судовому засіданні доводи та заперечення представника відповідача, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, виходячи з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи, 11.09.2014 року між приватним підприємством "Захід-Хліб-Збут-2002" (постачальник), та приватним підприємством "Бекерай", (покупець), укладено договір поставки № 011109, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується в порядку та на умовах договору постачати (передавати у власність) покупця борошно, а покупець зобов'язується приймати борошно та своєчасно здійснювати його оплату (п. 1.1. та п. 1.2. договору).

Якість, кількість товару та умови постачання сторони передбачили в розділах 2-3 договору.

Згідно п. 4.1. договору ціна товару (з урахуванням ПДВ) вказується у накладних.

Відповідно до п. 4.4. договору оплата вартості кожної окремої партії товару здійснюється покупцем протягом чотирнадцяти календарних днів з моменту поставки товару.

В розділі 5 договору поставки визначено права та обов'язки сторін.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність згідно із умовами цього договору та чинним законодавством України.

Сторони погодили, що у випадку прострочення оплати партії товару, покупець сплачує постачальникові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочення за кожен день прострочення (п. 6.2. договору).

У відповідності до п. 6.3. договору у випадку невиконання покупцем взятого на себе зобов'язання по оплаті партії товару понад чотирнадцять календарних днів із дня закінчення граничного терміну оплати, він додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% від суми вартості поставленої партії товару.

Згідно п. 6.4. договору у випадку невиконання покупцем взятого на себе зобов'язання по оплаті партії товару понад календарний місяць із дня закінчення граничного терміну оплати, покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 10% від суми вартості поставленої партії товару за кожен наступний календарний місяць. При настанні підстав для застосування штрафів до покупця, передбачених п. 6.3. та 6.4. даного договору, їх розрахунок проводить окремо, залежно від терміну протягом якого зобов'язання покупця, передбачене п. 4.4. договору, залишалось невиконаним.

Усі спори або розбіжності, що виникають між сторонами за цим договором або у зв'язку з ним, вирішуються шляхом переговорів. У випадку неможливості вирішення спорів шляхом переговорів, вони підлягають розгляду в судах України у встановленому законодавством порядку (п.п. 8.1., 8.3. договору).

Згідно п. 9.1. цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2013р. або до повного виконання сторонами всіх зобов'язань по цьому договору.

Дія цього договору автоматично продовжується на один рік, якщо жодна із сторін не попередить іншу сторону про припинення його дії на протязі 30 календарних днів до закінчення строку дії договору (п. 9.2. договору).

Пунктом 9.4. договору передбачено, що сторона яка бажає розірвати цей договір, повинна письмово повідомити про це іншу сторону з відповідними обґрунтуваннями.

Відповідно до п. 9.5. умови цього договору можуть бути змінені лише за згодою сторін шляхом укладення додаткових угод та додатків до цього договору. одностороння зміна умов договору не допускається.

Згідно наявних у матеріалах справи доказів та наведених пояснень представника відповідача у судових засіданнях, договір поставки № 011109 від 11.09.2014 року підписаний та скріплений печатками сторін без жодних застережень чи зауважень. З дати укладення договору поставки від приватного підприємства "Бекерай" до приватного підприємства "Захід-Хліб-Збут-2002" не надходило пропозицій щодо змін умов договору чи розірвання такого.

В матеріалах справи наявні:

· копія акту звіряння взаємних розрахунків між сторонами по договору поставки № 011109 від 11.09.2014 року за жовтень 2014 року (а.с. 20);

· товаро-транспортні накладні: №19/01 від 01.10.2015 року, №8/02 від 02.10.2015 року, №5/04 від 04.10.2015 року (а.с. 17-19);

· податкові накладні: №2036 від 01.10.2015 року, №2059 від 02.10.2015 року, №2048 від 04.10.2015 року (а.с. 14-16);

з яких вбачається що відповідач виконав взяті на себе зобов'язання та поставив позивачу товар.

12.01.2015 року ПП «Бекерай» звернулось в місцевий господарський суд з позовом про визнання недійсними п.п. 6.3. та 6.4. договору поставки №011109 від 11.09.14 року, вказуючи, що під час його укладання допущено порушення вимог чинного законодавства України щодо відповідальності покупця за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання та вважаючи, що пунктами 6.2., 6.3. та 6.4. договору поставки встановлено потрійну цивільно-правову відповідальність одного і того ж виду (неустойка) за одне і те ж порушення договірного зобов'язання (несвоєчасна оплата товару), що суперечить ч. 1 ст. 61 Конституції України.

При винесенні постанови, колегія суддів апеляційної інстанції керувалася наступним.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

В ч. 7 ст. 179 ГК України зазначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до матеріалів справи предметом спору в даній справі є визнання недійсними п.п. 6.3. та 6.4. договору поставки № 011109 від 11.09.14 року, укладеного між ПП «Захід-Хліб-Збут-2002» та ПП «Бекерай».

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Матеріалами справи підтверджується, що договір поставки № 011109 від 11.09.2014 року прийнятий сторонами до виконання, зміни та доповнення до нього не вносились.

Водночас, в матеріалах справи відсутні докази про належне виконання позивачем своїх зобов'язань щодо повної та своєчасної оплати вартості отриманого від відповідача товару.

Згідно ч. 1 ст. 199 ГК України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 ст. 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст.. 627 ЦК України.

Отже виходячи із змісту ст. ст. 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов'язання.

В силу вимог ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

В пункті п. 6.2. Договору поставки від 11.09.2014 р. №011109 сторони встановили, що у випадку прострочення оплати партії Товару, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочення за кожен день прострочення.

У пункті п. 6.3. Договору поставки від 11.09.2014 р. №011109 сторони передбачили, що у випадку невиконання покупцем взятого на себе зобов'язання по оплаті партії Товару понад чотирнадцять календарних днів із дня закінчення граничного терміну оплати, він додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% від суми вартості поставленої партії Товару.

У п. 6.4. Договору сторони вказали, що у разі невиконання відповідачем взятого на себе зобов'язання по оплаті понад календарний місяць із дня закінчення граничного терміну оплати, він додатково сплачує штраф у розмірі 10% від суми вартості поставленої партії товару за кожен наступний календарний місяць.

Таким чином, умовами Договору поставки від 11.09.14 р. №011109 (п. 6.3. та п. 6.4.) відповідальність у вигляді штрафів передбачена за різні порушення, а тому положення ст. 61 Конституції України щодо неможливості бути двічі притягнутим до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення в даному випадку не діє. Адже несплата визначеної договором суми у визначений строк є не одномоментним порушенням, а триваючим.

Згідно чинного законодавства, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Тому встановлена у договорі поставки від 11.09.14 р. №011109 сторонами відповідальність за прострочення виконання зобов'язання не суперечить вимогам законодавства України та відповідно не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання згаданих вище пунктів Договору поставки недійсними.

Варто також відзначити те, що викладене вище не суперечить правовій позиції, яка встановлена постановою Верховного Суду України від 27.04.2012 року у справі №3-24гс12. Також аналогічну позицію підтримав та висловив в оглядовому листі від 29.04.13 року за № 01-06/767/2013 ВГС України. До основних положень згаданих судових актів, крім іншого належить: право сторін встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу (ч. 4 ст. 231 ГК України); можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено (ч. 2 ст. 231 ГК України); у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій, оскільки згідно ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Таким чином, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції, оскільки згідно з ст. 549 ЦК пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Вказане твердження підтверджується абз. 2 п. 2.1 Постанови Пленуму ВГС України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», де вказано на можливість встановлення штрафу в укладеному сторонами договорі, притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд із пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає в себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

До того ж оспорюванні позивачем положення договору не передбачають одночасної сплати пені та штрафу за допущене порушення, а ставлять їх сплату в залежність від обставин допущення порушення, що не суперечить ст.ст. 549 та 551 ЦК України.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 6 «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З аналізу вищенаведених норм чинного законодавства України, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що у відповідності до вказаних пунктів договору сторони передбачили відповідальність за порушення виконання грошового зобов'язання відповідно до норм господарського та цивільного законодавства, а тому помилковими є доводи позивача щодо потрійної відповідальності за одне і теж правопорушення, внаслідок чого відсутні правові підстави для визнання недійсними п.п. 6.3. та 6.4. договору поставки №011109 від 11.09.14, укладеного між ПП «Захід-Хліб-Збут-2002» та ПП «Бекерай».

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду Тернопільської області від 23.02.15 року у даній справі залишити без змін, апеляційну скаргу Приватного підприємства "Бекерай" - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України в порядку та строки, встановлені ст.ст. 109, 110 ГПК України.

Головуючий - суддя Кордюк Г.Т.

суддя Гриців В.М.

суддя Давид Л.Л.