ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2015 р. Справа №917/488/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Уніпром", бул. Марії Приймаченко, 8, к.37, м. Київ,01042

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління № 9", вул. Радянська, 210, м. Лубни, Лубенський район, Полтавська область,37500

про стягнення грошових коштів в сумі 1 137 591,82 грн.

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: Костьолов Д.В. дов. б/н від 23.03.2015р.

від відповідача: відсутні

В судовому засіданні 28.04.2015 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення та повідомив дату складання повного рішення у відповідності до приписів ст. 85 ГПК України.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про стягнення заборгованості в сумі 1137591,82 грн. за поставку 13500 кг модифікатору бітуму Licomont BS 100, з яких: 829340,00 грн. - сума основного боргу, 241 158,13 грн. - втрати від інфляції, 67 093,69 грн. - проценти за користування коштами.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про місце дату та час його проведення був повідомлений належним чином (поштове повідомлення про вручення ухвали суду в матеріалах справи), вимог ухвал суду від 11.03.2015 року та від 02.04.2015 року не виконав.

28.04.2015 року від відповідача до суду надійшло клопотання про залучення до у участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби автомобільних доріг у Полтавській області, оскільки, за твердженням відповідача, поставлений позивачем товар по видатковій накладній №82/06-01 використаний відповідачем на будівельні роботи за замовленням Служби автомобільних доріг у Полтавській області, за які служба не розрахувалася до теперішнього часу в зв'язку з відсутністю фінансування.

Суд відмовляє в задоволенні даного клопотання, оскільки суду не наведено підстав необхідності для повного та всебічного розгляду справи по суті залучення Служби автомобільних доріг у Полтавській області та не надано доказів щодо можливості впливу рішення суду по даній справі на права чи обов'язки Служби автомобільних доріг у Полтавській області щодо однієї зі сторін. Відповідачем не подано суду доказів наявності правовідносин між ним та Службою автомобільних доріг у Полтавській області, а також їх взаємозв'язку із предметом спору у даній справі.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів наявних в матеріалах справи достатньо, господарський суд повідомляв належним чином відповідача про дату, час і місце судового розгляду, а неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, справа розглядається без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

18.06.2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Уніпром" (позивач) здійснило Товариству з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління № 9" (відповідач) поставку 13500 кг. модифікатору бітуму Licomont BS 100 на суму 931 500,00 грн., що підтверджується підписаною позивачем та відповідачем видатковою накладною №84/06 від 18.06.2012 року, довіреністю на отримання товару №60 від 05.06.2012 року та рахунком - фактурою №82/06-1 від 01.06.2012 року (арк. с. 13-15).

Як зазначає позивач, у відповідача існувала переплата за попередню партію товару в розмірі 2160,00 грн., яку позивач врахував як авансовий внесок по рахунку - фактурі №82/06-1 від 01.06.2012 року. Також позивач зазначає про те, що 03.09.2012 року відповідач частково розрахувався за поставлений товар в сумі 100 000,00 грн., і за ним рахується заборгованість за отриманий товар в сумі 829340,00 грн., яку і просить позивач стягнути з відповідача.

Також позивачем на підставі статті 625 ЦК України нараховано відповідачу 3% річних в сумі 67093,69 грн. за періоди: з 18.06.2012 року по 02.09.2012 року (на суму боргу 929340,00 грн.) та з 03.09.2012 року по 17.02.2015 року (на суму боргу 829340,00 грн.) та інфляційні втрати в сумі 241158,13 грн. за періоди: з липня 2012 року по серпень 2012 року включно (на суму боргу 929340,00 грн.) та з вересня 2012 року по січень 2015 року включно (на суму боргу 829340,00 грн.), які позивач також просить суд стягнути з відповідача.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Згідно статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Статтею 181 ГК України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору купівлі - продажу, згідно якого, в силу ст. 655 ЦК України, продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, зобов'язуючим, що обумовлено взаємним виникненням у кожної із сторін прав та обов'язків, а саме, зобов'язання продавця передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов'язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги. Даний договір є консенсуальним, оскільки права та обов'язки виникають вже в момент досягнення ними угоди за всіма істотними умовами.

За змістом статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

Загальні положення частини другої статті 530 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу, чітко встановлений зазначеною спеціальною нормою права - покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Отже, строк виконання відповідачем даного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України. Така ж правова позиція визначена в п. 1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Крім того, відповідно до частини першої статті 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Матеріали справи також свідчать, що для оплати товару позивач виставив відповідачу рахунок №82/06-1 від 01.06.2012 року ( арк. справи 13).

Як встановлено судом, відповідач частково розрахувався за отриманий товар - аванс в сумі 2160,00 грн. та проплата 03.09.2012 року в сумі 100 000,00 грн.

Отже, на момент пред'явлення позову та розгляду справи за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 829340,00 грн.

Судом встановлено, що довіреністю на отримання товару №60 від 05.06.2012 року та видатковою накладною №84/06 від 18.06.2012 року, підписаною сторонами (копія арк. с. 14-15), підтверджується факт передачі позивачем товару відповідачу на загальну суму 931500,00 грн. та є підставою для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар.

Крім того, в матеріалах справи є підписаний сторонами акт звірки взаєморозрахунків сторін станом на 17.03.2013 року (арк. с. 16), за яким сума боргу відповідача на той час становила 829340,00 грн. Даний акт відповідно до вимог статті 34 Господарського процесуального кодексу України приймається до уваги судом не лише в якості доказу проведення та відображення сторонами певних господарських операцій, а й доказом на підтвердження фактичної поставки позивачем товару за спірною накладною та наявності у відповідача боргу в означеній сумі. Дані, що відображені в даному акті звірки не спростовані відповідачем належними доказами.

При цьому, суд вважає необхідним зауважити, що акт звірки бухгалтерів за своєю правовою природою є тільки документом, по якому бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Між тим, акт звірки має складатись виключно на підставі даних бухгалтерського обліку і первинних документів.

Таким чином, вимога позивача про стягнення заборгованості у сумі 829340,00грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Позивачем нараховано відповідачу 3% річних в сумі 67093,69 грн. за періоди: з 18.06.2012 року по 02.09.2012 року (на суму боргу 929340,00 грн.) та з 03.09.2012 року по 17.02.2015 року (на суму боргу 829340,00 грн.) та інфляційні втрати в сумі 241158,13 грн. за періоди: з липня 2012 року по серпень 2012 року включно (на суму боргу 929340,00 грн.) та з вересня 2012 року по січень 2015 року включно (на суму боргу 829340,00 грн.).

Перевіряючи розмір заявлених позивачем до стягнення інфляційних та 3% річних судом встановлено, що позивачем при нарахуванні 3% річних невірно визначено початок перебігу строку прострочення, оскільки згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

З урахуванням вищевикладеного за перерахунком, здійсненим судом за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "ЛІГА: ЗАКОН ЕЛІТ 9.1.3" до стягнення підлягає 3% річних в сумі 67017,30 грн. та інфляційні в сумі 240837,94 грн.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 статті 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно частини 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Жодних заперечень щодо позовних вимог від відповідача до суду не надходило.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 829340,00 грн. основного боргу, 67017,30 грн. 3% річних, 240837,94 грн. інфляційних обґрунтовані, підтверджуються наявними доказами ( в мат. справи), відповідачем не заперечуються і підлягають задоволенню.

Судові витрати, понесені позивачем, відповідно до ст.49 ГПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 33, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління № 9" (вул. Радянська, 210, м. Лубни, Лубенський район, Полтавська область,37500, ідентифікаційний код 03450436) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Уніпром" (бул. Марії Приймаченко, 8, к.37, м. Київ, 01042, ідентифікаційний код 21483639) 829340,00 грн. основного боргу, 67017,30 грн. 3% річних, 240 837,94 грн. інфляційних, 22743,92 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Видати наказ з набранням рішенням законної сили.

Повне рішення складено 30.04.2015 року.

Суддя Тимощенко О.М.

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією