ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2015 р. Справа№ 914/636/15 Господарський суд Львівської області у складі судді Чорній Л.З. розглянувши матеріали

За позовом: Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго", м. Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Західенерго", м. Львів

про стягнення 90 601,37грн.

Представники:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: Чорній О.Б.-представник

Суть спору:

Позов подано Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго", м. Київ до Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Західенерго", м. Львів про стягнення 90 601,37 грн.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 25.02.2015р. порушено провадження у справі та справу призначено до розгляду в засіданні на 18.03.2015р. ухвалою суду від 18.03.15 р. у зв'язку з неявкою сторін розгляд справи відкладено на 22.04.15 р.

Представник позивача в судове засідання 22.04.2015р. не з'явився, подав клопотання від 12.03.2015р. №44/22-544 про розгляд справи без участі представника ДПЗД "Укрінтеренерго" на підставі наявних в матеріалах справи документів. Крім того, повідомив про сплату відповідачем суми основного боргу в розмірі 90 360, 00 грн. та просить стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 241,37 грн.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, через канцелярію господарського суду подав письмові заперечення на позов, згідно яких відповідач повідомив про сплату основного боргу в розмірі 90 360,00 грн., що підтвердив платіжним дорученням № від 24.02.2015р. Проти стягнення 3% річних заперечив, оскільки ні мирова угода укладена між сторонами ні ухвала про затвердження мирової угоди не містять положень про стягнення 3% річних у випадку невиконання умов мирової угоди. В задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши подані докази в їх сукупності, створивши у відповідності до ч. 3 ст. 4-3 ГПК України сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суд встановив.

Рішенням господарського суду Львівської області від 01.06.2006р. у справі №4/632-24/81 позовні вимоги ДПЗД "Укрінтеренерго" задоволено частково, стягнуто з відповідача - ПАТ "ДТЕК Західенерго" на користь позивача 2 710 777,68 грн. основного боргу, 180 551,88 грн. втрат від інфляції, 104 954,80 грн. пені, 25 500,00 грн. держмита та 118,00 грн. витрат на інфомаційно-технічне забезпечення судового процесу.

23.11.2011р. між сторонами в процесі виконання рішення господарського суду від 01.06.2006 р. у справі №4/632-24/81 укладено мирову угоду на підставі ст. 121 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 27.04.2012р. у справі №4/632-24/81 затверджено мирову угоду укладену між Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" та Публічним акціонерним товариством "Західенерго".

Відповідно до п. 6 мирової угоди відповідач зобов'язався сплатити на користь Позивача заборгованість за договором 44/4-125 від 04.05.2001 року в сумі (станом на 01.10.2011): 2 710 777, 68 грн. основного боргу; 180 551, 88 грн. інфляційних витрат; 104 954, 80 грн. пені; 25 500.00 грн. відшкодування державного мита; 118, 00 грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Згідно з п. 7 мирової угоди відповідач зобов'язався сплатити основний борг в сумі 2 710 777, 68 грн. протягом шістдесяти місяців шляхом перерахування щомісячних платежів на рахунок позивача рівними частинами: у період з 01 січня 2012 року по 1 січня 2017 року в сумі 45 180, 00 грн. на протязі першого - п'ятдесят дев'ятого місяця терміну оплати; та в сумі 45 157, 68 грн. на протязі шістдесятого місяця терміну оплати.

Відповідно до п. 9 мирової угоди термін виконання зобов'язань відповідача щодо сплати місячного платежу закінчується в останній календарний день поточного місяця. Інших умов оплати сторонами обумовлено не було.

На виконання затвердженої судом мирової угоди відповідачем погашено частково основну суму боргу 09.04.2012 в розмірі 120 720 грн. та 20.04.2012 р. в розмірі 60 000 грн. Починаючи з 22.06.2012 і до 27.11.2014 відповідач належно виконував свої обов'язки та сплачував основний борг щомісячним платежем в сумі 45 180,00 грн.

Однак, у зв'язку з порушенням відповідачем строків погашення заборгованості згідно встановленого графіку за умовами мирової угоди, затвердженої ухвалою господарського суду Львівської області від 27.04.2012р. у справі №4/632-24/81, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 90 360,00 грн. основного боргу за грудень 2014р. та січень 2015р., згідно поданого розрахунку.

З метою врегулювання спору в досудовому порядку, 03.02.2015р. позивач звертався до відповідача з претензією №44/22-219 про сплату заборгованості, яка отримана відповідачем 06.02.2015р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Неналежне виконання умов мирової угоди затвердженої судом щодо погашення заборгованості згідно встановленого графіку за грудень 2014р. та січень 2015р. стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення 90 360,00 грн. основного боргу та 241,37 грн. 3% річних нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України за неналежне виконання умов мирової угоди, яку вважає договором за своєю юридичною природою.

Відповідно до ч.4. ст. 121 ГПК України, мирова угода, укладена сторонами у процесі виконання судового рішення, подається на затвердження господарського суду, який прийняв відповідне судове рішення. Про затвердження мирової угоди господарський суд виносить ухвалу.

Згідно ст.115 ГПК України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому ГПК України та Законом України "Про виконавче провадження".

Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Ухвала господарського суду про затвердження мирової угоди, є судовим актом, для якого передбачений особливий порядок його виконання.

Згідно приписів п.7.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2012р. №9, ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом згідно з пунктом 2 частини другої статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" і як виконавчий документ повинна містити у своїй резолютивній частині не лише вказівку про затвердження мирової угоди, а й інші передбачені законодавством (статтею 86 ГПК та статтею 18 названого Закону) ознаки та відомості, зокрема, щодо умов, розміру і строків виконання зобов'язань сторін тощо. За недодержання відповідних вимог ухвала про затвердження мирової угоди не може вважатися виконавчим документом, що підлягає виконанню державною виконавчою службою.

У випадках невиконання зобов'язаною стороною умов мирової угоди, укладеної в процесі виконання судового рішення і затвердженої господарським судом, заінтересована сторона може звернутися до державного виконавця на підставі статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" із заявою про примусове виконання ухвали, якою затверджено цю угоду.

При цьому, якщо ухвала про затвердження мирової угоди не відповідає вимогам, встановленим для виконавчих документів (стаття 18 Закону України "Про виконавче провадження"), і державним виконавцем з цих підстав буде відмовлено у відкритті виконавчого провадження, заінтересована сторона до виконання мирової угоди, в разі задоволення якого господарським судом видається відповідний наказ. Внесення в подальшому змін чи доповнень до укладеної й затвердженої судом мирової угоди чинним законодавством не передбачено.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що у випадку невиконання боржником умов мирової угоди, позивач вправі звернутись до виконавчої служби про примусове виконання ухвали про затвердження мирової угоди, яка є виконавчим документом, а у разі невідповідності ухвали суду про затвердження мирової угоди вимогам виконавчого документа, передбачених ЗУ "Про виконавче провадження", стягувач звертається до суду з відповідним позовом про спонукання до виконання мирової угоди зі сплатою судового збору передбаченого ЗУ "Про судовий збір".

Щодо нарахованих позивачем 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов'язання згідно умов мирової угоди, суд зазначає.

Відповідно до вимог ч.2. ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписами п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно ст. 509 ЦК України та ст.173 ГК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України та ст.174 ГК України. Однією з підстав виникнення зобов'язань, зокрема, є договори та інші правочини у відповідності до ст. 11 ЦК України. Крім того, статтею 174 ГК України передбачено, зокрема, господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Як випливає з аналізу наведеного, грошовим є зобов'язання, за яким боржник зобов'язується сплатити кредитору певну суму грошових коштів. При цьому, як зазначалось, зобов'язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Суд звертає увагу позивача, що виконання мирової угоди, яка затверджена ухвалою суду, врегульовано нормами процесуального права, у зв'язку з чим у сторін з укладанням такої угоди та у разі затвердження її судом, виникають не цивільні чи господарські права та обов'язки, як помилково вважає позивач, а господарсько-процесуальні права та обов'язки регламентовані нормами процесуального законодавства.

Правова позиція про те, що мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні, оскільки порядок її укладання та затвердження регламентовано відповідними положеннями ГПК України викладена у Постанові Верховного суду України Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 20.01.2009р. по справі №24/489.

Таким чином, як зазначалось, мирова угода, яка затверджена судом, не є договором у цивільно-правовому розумінні, відповідно стягнення заборгованості за невиконання умов мирової угоди та нарахування позивачем 3% річних передбачених ст.625 ЦК України у зв'язку з невиконанням саме мирової угоди є безпідставними.

Відтак, враховуючи помилкове обрання позивачем способу захисту майнових прав та інтересів шляхом звернення до суду з позовною заявою про стягнення боргу за невиконання умов мирової угоди та безпідставне нарахування 3% річних на підставі ст.625 ЦК України за невиконання умов мирової угоди, суд дійшов висновку в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити.

Згідно п.4.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", припинення провадження у справі на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України, можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Згідно ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 38 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 4-3 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку в позові відмовити повністю.

Судовий збір у відповідності до ст.49 ГПК України, залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 11, 509, 625 ЦК України, ст.173, 174 ГК України, ст.ст. 43, 32, 33, 38, 49, 82, 84, 115, 117 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати по справі залишити за позивачем.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 23.04.15 р.

Суддя Чорній Л.З.