РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2015Справа №910/5188/15-г
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД"

до Фірми "Т.М.М."- Товариство з обмеженою відповідальністю

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг"

про стягнення 79 239,73 грн.

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники :

Від позивача - Пінчук - Ніколайчук Ю. В. (за дов. від 06.03.2015)

Від відповідача: Мариношенко К.А.(дов. від 24.04.2013)

Від третьої особи Галков І. О. (за дов. від 10.01.2014)

Відповідно до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 23.04.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" звернувся до Господарського суду м. Києва з позовною заявою про стягнення з відповідача - Фірми "Т.М.М."- Товариства з обмеженою відповідальністю заборгованості, у зв'язку з неналежним виконанням умов договору фінансового лізингу № 1478/07/2008 від 11.07.2008 у розмірі 79 239,73 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.03.2015 порушено провадження у справі №910/5188/15-г та призначено до розгляду на 26.03.2015. Крім того, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2015 розгляд справи відкладено на 07.04.2015, у зв'язку з нез'явленням в судове засідання представників позивача та третьої особи.

В судовому засіданні 07.04.2015 судом в порядку ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва до 21.04.2015.

21.04.2015 судом оголошувалась перерва в судовому засіданні до 23.04.2015.

В судове засідання 23.04.2015 представники сторін та третьої особи з'явились, надали суду усні пояснення по суті справи. Представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконання з боку відповідача його зобов'язань за договором фінансового лізингу № 1478/07/2008 від 11.07.2008 укладеного між третьою особою та відповідачем, при цьому, право позивача на стягнення заборгованості з відповідача виникло у останнього на підставі договору відступлення прав вимоги (заміни сторони в зобов'язанні) № 214/11-2013 від 05.12.2013.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв'язку з тим, що умовами договору відповідача зобов'язано сплачувати на користь позивача суму лізингового платежу, в яку входить винагорода лізингодавця; виходячи з умов п. 7.1-7.5 розділу 7 договору фінансового лізингу сторонами фактично визначено такий платіж як комісія лізингодавця, яка підлягає сплаті виключно внаслідок збільшення курсу долара євро по відношенню до гривні, однак такий платіж не передбачений частиною 2 статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг"; в договорі відсутня ціна договору, що суперечить частині 2 статті 189 Господарського кодексу України; згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.1998 року №1998, формування, встановлення та застосування суб'єктами підприємництва вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці, вважати під час формування цін обґрунтованим врахування витрат у еквіваленті до у. о. лише в частині імпортної складової структури ціни; чинне законодавство України забороняє застосування іноземної валюти лише як засобу платежу в розрахунках між резидентами, але не містить приписів щодо заборони на визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті, проте пункти 7.1-7.5. розділу 7 договору фінансового лізингу суперечать постанові Кабінету Міністрів України від 18.12.1998 року №1998 та порушують загальні принципи права; курсова різниця між гривнею України та Евро за певних умов і домовленостей сторін може впливати на вартість предмета лізингу і, як наслідок, на винагороду, однак, зарахування курсової різниці між національною та іноземними валютами до складу винагороди, суперечить правовій природі договору фінансового лізингу; щодо розрахунку суми позовних вимог, він є неправильним і не точним, оскільки в ньому не зазначено правильного курсу Евро, який повинен застосовуватися при розрахунку лізингового платежу для кожного періоду. Посилаючись на ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, відповідач вказує, що п. п. 7.1. - 7.5. договору фінансового лізингу суперечить нормам закону України "Про фінансовий лізинг", постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.1998 року №1998, ГК України, і відтак є не чинними. Крім того, відповідач вказує на неправильність та неточність розрахунку позовних вимог, оскільки 06.07.2014 НБУ було встановлено курс гривня - євро 16, 139255 грн., а не 16, 170218 грн., як вказано в розрахунку позивача та оскільки при розрахунку неустойки, 3 : річних та інфляційних нарахувань за 67 період позивачем нараховані штрафні на суму по сплаті чергового лізингового платежу в подвійному розмірі за період з 07.03.2014 по 16.09.2014.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

У судовому засіданні складено протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши думку представників сторін, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

05.12.2013 між третьою особою, як кредитором та позивачем, як набувачем було укладено договір відступлення прав вимоги (заміни сторони в зобов'язанні) № 214/11 -2013 відповідно до якого третя особа передала, а позивач прийняв на себе право вимоги виконання зобов'язань, які виникли на підставі договору фінансового лізингу № 1478/07/2008 від 11.07.2008, укладеного між третьою особою і відповідачем.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч.1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Листом від 09.12.2013 третя особа повідомила боржника про заміну кредитора за договором фінансового лізингу № 1478/07/2008 від 11.07.2008, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 10.01.2014 та повідомленнями про вручення поштового відправлення, копії яких наявні в матеріалах справи.

Таким чином позивач набув право вимоги за договором фінансового лізингу № 1478/07/2008 від 11.07.2008.

11.07.2008 між третьою особою, як лізингодавцем та відповідачем, як лізингоотримувачем було укладено договір фінансового лізингу № 1478/07/2008 (далі за текстом - договір), відповідно до умов якого лізингодавець зобов'язується придбати у свою власність транспортний засіб (далі по тексту - майно) у відповідності з встановленою лізингоотримувачем специфікацією продавця: авто причеп марки МАЗ - 938660-044 2008 року випуску і передати його без надання послуг по керуванню та технічній експлуатації лізингоотримувачу в якості предмету лізингу у тимчасове володіння і користування за плату, а лізингоотримувач зобов'язується прийняти його на умовах договору.

Пунктом 2.3. договору сторонами були визначено, що вартість майна, яке передається лізингодавцем лізингоотримувачу складає суму еквівалентну 12 045, 00 у. о., в тому числі НДС в розмірі 20 % - 2 007, 50 у. о., яка виражена в гривнях України.

Відповідно до п. 5.2. договору, термін фінансового лізингу складається із періодів, які вказані в "графі 1" додатку №1 до договору.

Згідно з п. 5.3. договору, термін дії договору обраховується від дати підписання його сторонами. Договір припиняється після виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань, а також в інших випадках встановлених законом чи договором.

Відповідно до п. 7.1. договору сторони домовились, що валютою договору є умовна одиниця (по тексту - у. о.). Під умовною одиницею розуміється сума, яка виражена в гривнях та дорівнює одному євро по курсу згідно п. 7.1.1. договору.

У п. 7.1.1. договору зазначено, що для цілей договору вводяться поняття:

"Курс 1" - курс, встановлений НБУ для одного євро на дату 11.07.2008;

"Курс 2" - курс, встановлений НБУ для одного євро на дату, встановлену для проведення кожного наступного лізингового платежу згідно графіку внесення платежів (додаток № 1) до договору.

Черговий лізинговий платіж, який підлягає оплаті в гривні, розраховується як добуток суми лізингового платежу вираженій в у. о. згідно "графи 3" додатку №1 на відповідну дату проведення платежу і "курсу 2". При цьому, до погашення вартості майна відноситься сума, виражена в гривні і розрахована, як добуток суми в у. о., вказаної в "графі 4" додатку №1 і "курсу 1" .

Різниця загальної суми поточного лізингового платежу, вираженого в гривнях та суми платежу, який відноситься до погашення вартості майна, вираженого в гривнях, вважається комісією лізингодавця. (п. 7.1.2. договору).

Відповідно до п. 7.1.3. договору, штрафи та пені, додаткові грошові суми, які підлягають оплаті згідно умов договору, оплачуються на підставі виставлених рахунків лізингодавця і розраховуються на основі курсу НБУ на день виставлення рахунку.

Згідно з п. 7.2. договору, при проведенні платежів згідно з умовами договору, лізингоотримувач зобов'язується використовувати порядок розрахунків платежів, вказаний в пункті 7.1. договору (підпунктах 7.1.1.-7.1.4).

Пунктом 7.3. договору передбачено, що загальна сума лізингових платежів, що підлягає сплаті лізингоотримувачем лізингодавцю, складає: 16 499, 36 у. о., включаючи ПДВ в розмірі 20% від суми, що відноситься до погашення вартості майна 1 974, 17 у. о.

У п. 7.4. договору зазначено, що лізингоотримувач зобов'язується вносити на розрахунковий рахунок лізингодавця авансові платежі, вказані в додатку №1 до договору.

Сума авансового платежу, яка підлягає сплаті в гривні, розраховується як добуток суми авансового платежу, вказаного в додатку №1 до договору і курсу НБУ, встановленого для одного євро на дату, встановлену для проведення такого авансового платежу.

Для авансових платежів застосовується курс НБУ, встановлений для одного євро на дату, встановлену для внесення такого авансового платежу, але не нижче курсу НБУ на дату підписання договору.

Авансові платежі вносяться на протязі трьох банківських днів починаючи з відповідної дати, встановленої для проведення платежу згідно додатку №1 до договору.

Лізингові платежі розраховуються за кожен період терміну фінансового лізингу. Розмір лізингового платежу за кожен період строку фінансового лізингу вказаний в додатку №1 до договору (п. 7.5. договору).

Пунктом 7.6 договору сторони встановили, що порядок та строки внесення грошових сум в рахунок оплати лізингових платежів вказаний в графіку внесення платежів. Внесення грошових сум раніше строків, встановлених графіком не тягне за собою зміну умов договору, в тому числі розміру лізингових платежів та строків їх внесення за виключенням випадку, передбаченого п. 7.12. договору.

При цьому, як встановлено в п. 7.7. договору, лізингоотримувач зобов'язаний вносити всі грошові суми в рахунок оплати лізингових платежів в об'ємі та в строки вказані в графіку внесення платежів, незалежно від виставлення чи отримання рахунків лізингодавця, а також незалежно від фактичного використання майна, втому числі, в період технічного обслуговування ремонту, втрати майна, протягом терміну фінансового лізингу або до моменту дострокового припинення договору.

Пунктом 9.5 договору сторони встановили, що у випадку якщо лізингоотримувач у вставлені договором строки не здійснить оплату встановлених договором платежів, то лізингодавець вправі вимагати сплати неустойки в розмірі 0, 25 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу в перші п'ять днів прострочення та 0, 5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, починаючи з шостого дня прострочення, а лизингополучатель зобов'язується її сплатити.

У додатковій угоді № 1478/07/2008/R від 30.07.2009 до договору фінансового лізингу 1478/07/2008 від 11.07.2008 сторони домовилися графік внесення платежів викласти у новій редакції.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору третя особа передала відповідачу предмет лізингу 17.08.2008, що підтверджується видатковою накладної № РН - 0000394 від 17.08.2008 та довіреністю серії ЯПД № 419623 від 08.08.2008.

В графіку внесення платежів (в новій редакції) визначено, що за 60 - 76 періоди відповідач повинен був сплатити по 221, 63 умовних одиниць відповідно до графи 3 "сума лізингового платежу" та по 31, 25 умовних одиниць відповідно до графи 7 "платіж в погашення суми заборгованості".

За твердженням третьої особи та позивача відповідач свої зобов'язання по оплаті платежів за 60 - 76 періоди не виконав, належних лізингових платежів не здійснив. Відповідачем факт не здійснення оплат за договором за 60 -76 періоди не заперечувався.

За розрахунком позивача заборгованість відповідача по договору за прострочені платежі по 60-76 періодах становить 60 177, 10 грн.

Предметом спору у справі є матеріально - правова вимога позивача про стягнення з відповідача 60 177, 10 грн. основної заборгованості за договором, пені у розмірі 4 677, 34 грн., 1 517, 11 грн. 3 % річних та 12 868, 18 грн. інфляційних нарахувань.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Договір фінансового лізингу № 1478/07/2008 від 11.07.2008 є договором фінансового лізингу, а тому правове регулювання спірних правовідносин здійснюється в т.ч. положеннями § 1 глави 58 Цивільного кодексу України, ст. 292 Господарського кодексу України та Закону України "Про фінансовий лізинг".

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно статті 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частина 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачає, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Судом встановлено, що факт виконання третьою особою своїх зобов'язань по договору та передачі майна у лізинг підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором, а пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Як встановлено судом, пунктом 7.7. договору сторонами було погоджено оплату відповідачем лізингових платежів відповідно до графіку сплати лізингових платежів (додаток №1 до договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що відповідно договору та додатку № 1 до договору (графік внесення платежів) відповідач зобов'язаний був сплатити на користь позивача за 60 - 76 періоди ( з 07.07.2013 по 06.12.2014) грошові кошти у розмірі еквівалентному в гривнях України 4 298, 96 у. о. (євро) на дату, встановлену для проведення кожного наступного лізингового платежу згідно графіку внесення платежів (додаток № 1) до договору, які оплачені відповідачем не були.

За розрахунком позивача в гривневому еквіваленті заборгованість відповідача за договором за 60 - 76 періоди складає суму в розмірі 60 177, 10 грн.

На думку відповідача, як судом зазначалося раніше, розрахунок позивача є неправильним і не точним, оскільки в ньому не зазначено правильного курсу НБУ для євро, який повинен застосовуватися при розрахунку лізингового платежу для кожного періоду. Зокрема, при розрахунку суми заборгованості по черговим лізинговим платежам за 71 період позивачем застосовано курс НБУ для визначення умовних одиниць по відношенню гривня - євро на день нарахування суми лізингового платежу в розмірі 16, 170218, однак 06.07.2014 НБУ встановлено курс 16, 139255. Отже, за розрахунком відповідача, розмір чергового лізингового платежу за 71 період повинен складати 4 081, 29 грн. (3 576, 94 + 504, 35 = 4 081, 29), а не 4 089, 13 грн. як визначено позивачем.

Перевіривши обставини правильності застосування позивачем курсу НБУ для визначення гривневого еквіваленту лізингових платежів на дату їх сплати, визначену графіком, судом встановлено, що за періоди 60-69, 75-76 позивачем при здійснені розрахунку суми основного боргу за договором застосовано правильний курс НБУ, а за періоди 70-74 застосовано нерівні курси.

Так, станом на 06.06.2014 позивачем застосовано курс НБУ гривня - євро 16, 025706, станом на 06.07.2014 - 16, 170218, станом на 06.08.2014 - 16, 211522, станом на 06.09.2014 - 16, 47657, станом на 06.10.2014 - 16, 2921, в той час, як в дійсності на вказані дати Національним банком України були встановлені курси гривня - євро 16, 044102, 16, 139255, 16, 533299, 16, 688093, 16, 336520 відповідно. Вказані відомості щодо курсів НБУ є загальновідомими.

Самостійно здійснивши розрахунок суми заборгованості за договором за 60 -76 лізингові періоди із застосування правильних курсів НБУ гривня - євро на дату лізингового платежу суд встановив, що заборгованість відповідача за договором по вказаним періодам складає 60 319, 89 грн.

Доказів на спростування вказаної заборгованості та доказів її погашення відповідачем суду не надано.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача лізингових платежів з 07.07.2013 по 06.12.2014 (60 -76 періоди) у розмірі 60 319, 89 грн. на підставі додатку № 1 до договору (графік внесення платежів). За таких обставин, вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 60 177, 10 грн. (визначеному позивачем, адже суд не має права виходити за межі позовних вимог) суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 4 677, 34 грн. пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочки, відповідно до п. 9.5. договору, розрахованої за кожним лізинговим платежем окремо, за загальний період з 07.03.2014 (відповідно до вказаного в розрахунку) по 18.02.2015 (67-76 періоди лізингу).

Згідно з статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають встановлені договором або законом правові наслідки, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій передбачений ст. 231 Господарського кодексу України. Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6).

Відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня (ст. 3).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у відповідності до п. 9.5 договору в розмірі визначеному Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", оскільки судом встановлено порушення відповідачем строків виконання грошового зобов'язання, у розмірі визначеному судом, оскільки розрахунок позивача, як виявилося при його перевірці був здійснений з арифметичними помилками та ґрунтувався на неправильно визначеній сумі основної заборгованості. За розрахунком суду, зробленого за допомогою системи ЛІГА, за період прострочення з 07.03.2014 по 18.02.2015 з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за порушення грошового зобов'язання в розмірі 4 392, 32 грн.

Крім того, позивач на підставі п. 2 ст. 625 Цивільного Кодексу України просить суд стягнути з відповідача на свою користь 1 517, 11 грн. трьох відсотків річних розрахованих за кожним лізинговим платежем окремо за період з 07.08.2013 по 18.02.2015 (за 60-76 лізингові періоди) та 12 868, 18 грн. індексу інфляції нарахованого на суму боргу за весь час прострочення розрахованого за кожним лізинговим платежем окремо за період з 07.08.2013 по 18.02.2015 (за 60-76 лізингові періоди).

Згідно ст. 229 Господарського кодексу України та ст.625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача індексу інфляції нарахованого на суму боргу та 3 % річних ґрунтуються на законі (п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов'язання, позовні вимоги позивача в частині стягнення 3 % річних та індексу інфляції нарахованого на суму боргу підлягають задоволенню за розрахунком суду.

За розрахунком суду, зробленого за допомогою системи ЛІГА, за період прострочення з 07.08.2013 по 18.02.2015 з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних в розмірі 1 260, 88 грн. та інфляційні втрати в розмірі 12 534, 47 грн. за порушення грошового зобов'язання.

Викладені відповідачем заперечення у відзиві на позовну заяву спростовуються наступним.

Стаття 524 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Частиною 2 вказаної статті прямо передбачено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Відповідач вказує на те, що умовами спірного договору у складі лізингових платежів передбачено платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, а положеннями 7.1.-7.5 умов договору визначено платіж, який не передбачений частиною 2 статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" - винагороду, яка виникає у відповідача виключно внаслідок збільшення курсу євро по відношенню до гривні.

Однак, внаслідок збільшення курсу євро по відношенню до гривні, можливе збільшення суми коштів, які підлягають сплаті за відповідний період лізингу в якості комісії лізингодавця, а не виникає зобов'язання зі сплати іншого платежу.

Положення статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" надає можливість сторонам договору фінансового лізингу включити до складу лізингового платежу винагороду лізингодавця за отримане у лізинг майно. Однак, норми законодавства України, не містять вказівок на те, яким саме чином має здійснюватися визначення суми платежу такого роду, в тому числі не містять заборони закріплення розміру винагороди таким чином, що сума, яка підлягатиме сплаті в якості комісії лізингодавця за конкретний період буде змінюватися в залежності від різних чинників.

Враховуючи положення п. п. 7.1.1., 7.1.2. договору, хоча загальна сума поточного лізингового платежу і визначається з урахуванням курсу НБУ, встановленого на дату платежу згідно графіку, проте це жодним чином не впливає на збільшення вартості предмета лізингу. В даному випадку змінюється лише розмір комісії лізингодавця, яка являє собою різницю загальної суми поточного лізингового платежу, вираженої в гривнях, та суми платежу, вираженої в гривнях, який відноситься до погашення вартості майна. При цьому, вартість майна залишається незмінною.

Верховний Суд України неодноразово у своїх постановах зазначав, що положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, одна не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи викладене, судом не встановлено наявність обставин, з якими закон пов'язує недійсність пунктів 7.1. - 7.5. договору фінансового лізингу 1478/07/2008 від 11.07.2008.

Відповідно до ст. ст. 33, 43, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Підсумовуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача задовольняються судом частково, стягненню з відповідача на користь позивача належить сума основного зобов'язання в розмірі 60 177, 10 грн., 4 392, 32 грн. пені, 1 260, 88 грн. 3 % річних та 12 534, 47 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, з огляду на часткове задоволення позовних вимог витрати по оплаті судового збору розподіляються між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись Цивільним Кодексом України, ст.ст. 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" задовольнити частково.

2. Стягнути з Фірми "Т.М.М."- Товариства з обмеженою відповідальністю (04116, м. Київ, вул. Г. Тимофєєвої, буд. 3; ідентифікаційний код 14073675) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" (01042, м. Київ, вул. Академіка Філатова, буд. 22/8, офіс 402; ідентифікаційний код 38952030) основний борг в сумі 60 177 (шістдесят тисяч сто сімдесят сім) грн. 10 коп., 4 392 (чотири тисячі триста дев'яносто дві) грн. 32 коп. пені, 1 260 (одну тисячу двісті шістдесят) грн. 88 коп. 3 % річних, 12 534 (дванадцять тисяч п'ятсот тридцять чотири) грн. 47 коп. інфляційних втрат та судовий збір в розмірі 1 806 (одна тисяча вісімсот шість) грн. 82 коп.

3. В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

6. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя Головатюк Л.Д.

Дата підписання повного тексту рішення - 29.04.2015.