КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2015 р. Справа№ 5011-3/15141-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Корпорації «Науково-виробниче об'єднання «Арсенал»

на ухвалу Господарського суду м. Києва

від 26.02.2015

у справі № 5011-3/15141-2012 (суддя - Сівакова В.В.)

за скаргою Казенного підприємства спеціального приладобудування «Арсенал», м. Київ

на дії Відділу Державної виконавчої служби Печерського районного управління

юстиції у м. Києві, м. Київ,

за позовом Казенного підприємства спеціального приладобудування «Арсенал», м. Київ

до Корпорації «Науково-виробниче об'єднання «Арсенал», м. Київ

про стягнення 151 382,63 грн,

за участю представників сторін:

від позивача: Щиголь Є.В. - представник (довіреність № 04-9/02 від 10.01.2015);

від відповідача: Донець В.В. - керівник (довідка з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України серії АБ № 511108);

від ДВС: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Казенне підприємство спеціального приладобудування "Арсенал" (надалі - КП СПБ «Арсенал», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Корпорації "Науково-виробниче об'єднання "Арсенал" (надалі - Корпорація «НВО «Арсенал», відповідач) про стягнення 151 382,63 грн, з яких 124 260,80 грн основного боргу та 27 121,83 грн пені.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.12.2012 позов задоволено частково, стягнуто з Корпорації "Науково-виробниче об'єднання "Арсенал" на користь Казенного підприємства спеціального приладобудування "Арсенал" 34 948,35 грн основного боргу та 698,96 грн судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.03.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 19.06.2013 рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2012 у справі № 5011-3/15141-2012 залишено без змін.

13.03.2013 Господарським судом міста Києва було видано наказ про примусове виконання рішення суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.04.2014 затверджено мирову угоду, укладену Казенним підприємством спеціального приладобудування "Арсенал" та Корпорацією "Науково-виробниче об'єднання "Арсенал" у процесі виконання судового рішення в порядку, передбаченому частиною 4 статті 121 Господарського процесуального кодексу України.

15.01.2015 через відділ документального забезпечення Господарського суду міста Києва надійшла скарга Казенного підприємства спеціального приладобудування "Арсенал" на дії Відділу Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві (надалі - ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві, відділ ДВС), в якій позивач просить визнати неправомірною та скасувати постанову від 30.10.2014 про відмову у відкритті виконавчого провадження № 45245234 та зобов'язати ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві здійснити примусове виконання судового рішення за ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.04.2014 у справі № 5011-3/15141-2012.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2015 скаргу Казенного підприємства спеціального приладобудування "Арсенал" на дії Відділу Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві задоволено повністю, визнано неправомірною та скасовано постанову від 30.10.2014 про відмову у відкритті виконавчого провадження № 45245234 та зобов'язано ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві здійснити примусове виконання судового рішення за ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.04.2014 у справі № 5011-3/15141-2012.

Не погоджуючись з рішенням суду, Корпорація "Науково-виробниче об'єднання "Арсенал" звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.02.2014 у справі № 5011-3/15141-2012 та прийняти нову ухвалу, якою у задоволенні скарги на дії ВДВС відмовити повністю.

Підстави звернення з апеляційною скаргою скаржником обґрунтовані тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали було порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що є підставою для її скасування.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.04.2015 апеляційну скаргу було прийнято до апеляційного провадження судовою колегією у складі: головуючого - судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Жук Г.А., розгляд справи призначено на 27.04.2015.

Позивач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції від 26.02.2015 без змін.

В судовому засіданні 27.04.2015 представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає ухвалу законною та обґрунтованою, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржувану ухвалу без змін.

Відділ Державної виконавчої служби свого уповноваженого представника у судове засідання не направив, хоча про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення даній особі поштового відправлення.

Вислухавши думку представників сторін щодо можливості розгляду апеляційної скарги без участі представника відділу ДВС, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами та за відсутності відділу Державної виконавчої служби.

27.04.2015 року в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 106 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду. Окремо від рішення місцевого господарського суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали місцевого господарського суду, зокрема, про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів Державної виконавчої служби.

Згідно зі статтею 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення та доводи представника позивача, розглянувши матеріали оскарження ухвали, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Місцевим господарським судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17.12.2013 Казенне підприємство спеціального приладобудування «Арсенал» звернулось із заявою про примусове виконання наказу Господарського суду міста Києва №5011-3/15141-2012 від 13.03.2013 до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві.

18.12.2013 державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову ВП № 41266332 про відкриття виконавчого провадження, згідно якої відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва №5011-3/15141-2012 від 13.03.2013 про стягнення з Корпорації «Науково-виробниче об'єднання «Арсенал» на користь Казенного підприємства спеціального приладобудування «Арсенал» 35 647,31 грн.

03.04.2014 позивач звернувся до господарського суду із заявою про затвердження мирової угоди у справі №5011-3/15141-2012 на стадії виконання рішення суду, укладеної між сторонами 18.02.2014.

Матеріали справи свідчать, що мирову угоду сторін від 18.02.2014 було затверджено ухвалою Господарського суду міста Києва №5011-3/15141-2012 від 08.04.2014.

Відповідно до пункту 2. мирової угоди від 18.02.2014 боржник гарантує виплатити всю заборгованість до 01 вересня 2014 року.

Відповідно до пункту 7.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» від 17.10.2012 № 9 у випадках невиконання зобов'язаною стороною умов мирової угоди, укладеної в процесі виконання судового рішення і затвердженої господарським судом, заінтересована сторона може звернутися до державного виконавця на підставі статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» із заявою про примусове виконання ухвали, якою затверджено цю угоду.

У зв'язку з невиконанням відповідачем умов мирової угоди у встановлений строк, КП СПБ «Арсенал» звернулось до Відділу ДВС Печерського РУЮ у місті Києві із заявою про примусове виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 08.04.2014 у справі № 5011-3/15141-2012.

30.10.2014 державним виконавцем Відділу Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову ВП №45245234 про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) на підставі пункту 8 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» щодо здійснення примусового виконання ухвали Господарського суду міста Києва №5011-3/15141-2012 від 08.04.2014.

Відмовляючи у відкритті виконавчого провадження та керуючись статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець виходив з того, що він має здійснювати заходи по виконанню рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом, при цьому він не наділений правом встановлювати факт виконання або невиконання договору укладеного між сторонами та затвердженого судом, оскільки це є прерогативою суду. А оскільки виконавчий документ пред'явлений до примусового виконання (ухвала) містить лише взаємовигідні умови сторін судового спору та не визначає будь-якого способу та порядку примусового виконання, дана обставина унеможливлює здійснення виконавчого провадження.

Скасовуючи постанову від 30.10.2014 ВП №45245234 про відмову у відкритті виконавчого провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що ухвала суду про затвердження мирової угоди від 08.04.2014, яка є виконавчим документом повністю відповідає вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», заява про відкриття виконавчого провадження подана КП СПБ «Арсенал» з дотриманням строку для пред'явлення виконавчого документу для виконання, а тому відмова відділу ДВС у відкритті виконавчого провадження є неправомірною.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, находить його обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Статтею 115 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у ньому, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до законів України, а також рішеннями, що підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень судів України відбувається на основі виконавчих документів, які є підставою для відкриття державним виконавцем виконавчого провадження і проведення виконавчих дій. Такими документами, зокрема, є ухвали судів (стаття 17 Закону України «Про виконавче провадження»).

Пунктом 7.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» передбачено, що відповідно до частини 4 статті 121 ГПК України мирова угода, укладена сторонами у процесі виконання судового рішення, подається на затвердження господарського суду, який прийняв відповідне судове рішення. Про затвердження мирової угоди господарський суд виносить ухвалу.

Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом згідно з пунктом 2 частини 2 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» і як виконавчий документ повинна містити у своїй резолютивній частині не лише вказівку про затвердження мирової угоди, а й інші передбачені законодавством (статтею 86 ГПК України та статтею 18 названого Закону) ознаки та відомості, зокрема, щодо умов, розміру і строків виконання зобов'язань сторін тощо. За недодержання відповідних вимог ухвала про затвердження мирової угоди не може вважатися виконавчим документом, що підлягає виконанню державною виконавчою службою.

Вимоги до виконавчого документа викладені в статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, у виконавчому документі повинні бути зазначені: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; 6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Виконавчий документ повинен бути підписаний уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплений печаткою. Скріплення виконавчого документа гербовою печаткою є обов'язковим у разі, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, за законом зобов'язаний мати печатку із зображенням Державного Герба України.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 цього ж Закону унормовано, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно пункту 8 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Надаючи правову оцінку ухвалі Господарського суду міста Києва № 5011- від 08.04.2014, якою затверджено укладену між сторонами мирову угоду від 18.02.2014, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вона відповідає вимогам, що ставляться до виконавчого документа, встановленим статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Твердження апелянта про те, що в ухвалі про затвердження мирової угоди не міститься резолютивної частини рішення, строку пред'явлення виконавчого документа до виконання та не визначено способу та порядку примусового рішення, відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, оскільки такі спростовуються наявною у матеріалах справи ухвалою № 5011- від 08.04.2014, зі змісту якої вбачається наявність у ній всіх зазначених вище реквізитів.

Відповідно до правової позиції Пленуму Вищого господарського суду України, викладеної в пункті 9.13. постанови «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» від 17.10.2012 № 9, за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє. При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Згідно статей 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються судом письмовими та речовими доказами, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь у судовому процесі. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

На переконання колегії суддів, місцевий господарський суд, належним чином дослідивши матеріали справи дійшов правильного висновку про задоволення скарги на дії Відділу Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що ухвала господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 43, 33-34, 44, 49, 96, 99, 101 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Корпорації «Науково-виробниче об'єднання «Арсенал» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.02.2015 року у справі №5011-3/15141-2012 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського міста Києва від 26.02.2015 року у справі №5011-3/15141-2012 залишити без змін.

3. Матеріали справи №5011-3/15141-2012 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

Г.А. Жук