РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2015Справа №910/2464/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк»

До 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія

«Прайм Кепітал Груп»

2. Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк»

Про визнання недійсним договору іпотеки № 1007/14-1-2 від 11.07.2014,

витребування майна та визнання права власності

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Смелянський Р.І. - по дов. № 23 від 17.03.2015

від відповідача-1 Мустя С.О. - по дов. № б/н від 12.01.2015

від відповідача-2 Агафонов А.В. - по дов. № б/н від 28.01.2015

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» про

- визнання недійсним нікчемного договору іпотеки № 1007/14-1-2 від 11.07.2014, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дімантбанк» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос А.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 1790;

- витребування із чужого незаконного володіння у Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Прайм Кепітал Груп» на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» будівлю, складу бланків та квитків (літера Б), розташовану за адресою: м. Київ, Залізничне шосе, 2-А, загальною площею 2 678,3 кв. м. реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00;

- визнання за Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк» право власності на будівлю, складу бланків та квитків (літера Б), розташовану за адресою: м. Київ, Залізничне шосе, 2-А, загальною площею 2 678,3 кв. м. реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 11.07.2014 між ПАТ «Діамантбанк» (кредитодавець) та АТ «КБ «Експобанк» (позичальник) укладений кредитний договір № 1007/14-1. Згідно п 2.1 кредитного договору ПАТ «Діамантбанк» зобов'язався надати АТ «КБ «Експобанк» міжбанківський кредит у національній валюті у сумі 101 300 000, 00 грн. Відповідно до договору про внесення змін № 1 до кредитного договору було змінено п. 2.1. кредитного договору, згідно до якого ПАТ «Діамантбанк» зобов'язався надати АТ «КБ «Експобанк» міжбанківський кредит у національній валюті у сумі 78 475 868, 00 гри. В забезпечення зобов'язань за зазначеним кредитним договором декілька договорів іпотеки, в тому числі договір іпотеки №1007/14-1-2 від 11.07.2014, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом A.C., та зареєстрований в реєстрі за № 1790, предметом якого була будівля, складу бланків та квитків (літера Б), розташована за адресою: м. Київ, Залізничне шосе, 2-А (два літера «А»), загальною площею 2 678, 3 кв. м. Відповідно до п. 1.4. договору іпотеки №1007/14-1-2 узгоджена вартість предмету іпотеки становила 4 487 164,00 грн. В подальшому право вимоги на кредитний договір та договори іпотеки в тому числі договір іпотеки №1007/14-1-2 було відступлено ТОВ «Факторингова компанія «Прайм Кепітал Груп». З 25.09.2014 у ПАТ «КБ «Експобанк»» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Відповідно до ст. 38 вказаного Закону уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених банком) протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 статті 38 Закону. Уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію в АТ «КБ «Експобанк» під час перевірки договорів встановлено нікчемність договору іпотеки №1007/14-1-2 від 11.07.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юг-Каріносом А.С, та зареєстрований в реєстрі за № 1790. Позивач, вважає, що договір укладений на умовах, гірших за звичайні. оскільки умовами договору іпотеки передбачалось відчуження на підставі позасудового застереження. Таке відчуження відбулось шляхом прийняття у власність предмету іпотеки за цінами, значно нижчою від звичайної ринкової вартості. Банк уклав спірний договір, умови якого передбачають надання відповідачу-2 переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, а отже такий договір є нікчемним. Зазначає, що згідно ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та кредиторів банку, примусове стягнення майна банку, звернення стягнення на майно банку, а тому п. 7.1. спірного договору суперечить даній нормі. Проте, 03.11.2014 під час дії тимчасової адміністрації відповідачем-1 задоволено свої вимоги шляхом прийняття у власність предмету іпотеки за спірним договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2015 порушено провадження у справі № 910/2464/15-г та призначено справу до розгляду на 26.02.2015.

Відповідач-2 у поданому 19.02.2015 до відділу діловодства суду відзиві на позовну заяву проти позову заперечує повністю посилаючись на те, що при укладенні договору було дотримано всіх вимог, встановлених чинним законодавством, та жодна з підстав нікчемності правочину, передбачена ст. 38 вказаного Закону за цим договором не настала.

Позивачем 26.02.2015 до відділу діловодства суду подано заяву про зміну підстав позову, в якій вказує, що спірний договір укладений на умовах гірших за звичайні; банк відмовився від власних майнових вимог; банк взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами стало неможливим; умови договору передбачають перевагу (пільгу), що прямо не встановлена внутрішніми документами банку. Дані обставини свідчать про нікчемність договору в силу ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Позивачем 26.02.2015 до відділу діловодства суду подано письмові пояснення щодо позовних вимог.

Відповідач-1 у поданому в судовому засіданні 26.02.2015 відзиві на позовну заяву проти позову заперечує повністю.

В судовому засіданні 26.02.2015 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 12.03.2015.

Відповідачем-2 03.03.2015 до відділу діловодства суду подано доповнення до відзиву.

Відповідачем-2 05.03.2015 до відділу діловодства суду подано додаткові пояснення.

Позивачем 12.03.2015 до відділу діловодства суду подано заперечення проти доводів відповідачів, викладених у відзивах.

В судовому засіданні 12.03.2015 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 26.03.2015.

В судовому засіданні 26.03.2015 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 02.04.2015.

Позивачем 01.04.2015 до відділу діловодства суду подано письмові пояснення з обґрунтуванням позовних вимог, в яких зазначає про наявність заборони використовувати для розрахунків у національній валюті кореспондентські рахунки та зазначає про штучне виведення активів позивача.

Відповідачем-1 в судовому засіданні 02.04.2015 подано заяву про продовження строку вирішення спору у справі № 910/2464/15-г на 15 днів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2015 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/2464/15-г на 15 днів.

В судовому засіданні 02.04.2015 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 14.04.2015.

Позивачем 08.04.2015 до відділу діловодства суду подано письмові пояснення щодо позовних вимог.

Відповідачем-2 09.04.2015 до відділу діловодства суду подано додаткові пояснення.

В судовому засіданні 14.04.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача і відповідачів, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

11.07.2014 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк» (позивач, позичальник) та Публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» (кредитодавець, відповідач-2) укладено кредитний договір № 1007/14-1 (кредитний договір), відповідно до умов якого відповдвідач-2 надає позичальнику міжбанківський кредит у національній валюті у сумі 101 300 000,00 грн., а позивальник зобов'язується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням сплатити плату за кредит та повернути кредит в повному обсязі в порядку та у термін (строки), встановлені цим договором.

Згідно з п. 2.2. кредитного договору кредит надається позичальнику терміном до 11.08.2014 (включно).

За користування кредитом позичальник зобов'язується сплачувати кредитодавцю фіксовану процентну ставку, розмір якої встановлено на рівні 28% річних (п. 4.1. кредитного договору).

Як встановлено судом кредитні кошти відповідно до умов договору надані позивачу 11.07.2014.

08.08.2014 позивач здійснив часткове повернення кредитних коштів за кредитним договором в сумі 22 824 132,00 грн.

11.08.2009 між сторонами укладено договір про внесення змін № 1 до кредитного договору, відповідно до умов якого змінено суму кредиту на 78 465 868,00 грн. та продовжено термін дії договору до 08.09.2014.

Відповідно до ч.1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Так, в забезпечення кредитних зобов'язань між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк» (іпотекодавець) та Публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки № 1007/14-1-2 від 11.07.2014, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юг-Каріносом А.С, та зареєстрований в реєстрі за № 1790, відповідно до умов якого іпотекодавець з метою забезпечення виконання кредитного договору № 1007/14-1 від 11.07.2014 передає в іпотеку будівлю, складу бланків та квитків (літера Б), розташована за адресою: м. Київ, Залізничне шосе, 2-А, загальною площею 2 678,3 кв. м.

Відповідно до п. 1.4 договору іпотеки згідно зі звітом про оцінку майна, виготовленим станом на 13.06.2014 суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Консалтингова група «Феодал» (Сертифікат оціночної діяльності № 16566/14 від 10.06.2014), ринкова вартість предмету іпотеки становить 4 487 164,00 грн. без ПДВ.

Узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки становить 4 487 164,00 грн.

10.09.2014 між Публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Прайм Кепітал Груп» (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № 1/10092014, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає новому кредитору своє право вимоги за кредитним договором № 1007/14-1 від 11.07.2014 з усіма додатковими угодами та додатками до нього, що є його невід'ємною частиною, укладеним між первісним кредитором та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк».

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до положень ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

23.09.2014 між Публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» (первісний іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Прайм кепітал груп» (новий іпотекодержатель) укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № 1007/14-1-2, посвідчений Юр-Карпіносом А.Є., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 11.07.2014 за реєстровим № 1790.

Іпотечним повідомленням (вимога) вих. № 011014/4 від 01.10.2014 Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Прайм кепітал груп» вимагало від Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» виконати умови кредитного договору № 1007/14-2 від 11.07.2014 належним чином, та попередило що у випадку не виконання вимог, викладених у цьому іпотечному повідомлені, Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Прайм кепітал груп» після спливу тридцяти денного строку з моменту надіслання цього іпотечного повідомлення, здійснить звернення стягнення на предмет іпотеки, у порядку встановленому іпотечним договором та чинним законодавством України.

13.10.2014 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «КБ «Експобанк» було направлено відповідачу-1 повідомлення № 1103/244 про запровадження у позивача тимчасової адміністрації, у зв'язку з чим позивачем не задовольняються вимоги кредиторів та повідомлено про неможливість звернення стягнення на майно банку, яке передано в іпотеку.

05.02.2015 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «КБ «Експобанк» було направлено відповідачу-2 повідомлення № 1101/610 про нікчемність договорів іпотеки від 11.07.2014, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос А.Є., зареєстрованих в реєстрі за № 1790, № 1796 та відповідачу-1 повідомлення № 1101/611 про нікчемність договорів іпотеки від 11.07.2014, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос А.Є., зареєстрованих в реєстрі за № 1790, № 1796 та договорів відступлення права вимоги від 23.09.2014, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос А.Є., зареєстрованих в реєстрі за № 2362, № 2359.

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Частиною 1 статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що НБУ зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами НБУ; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Частиною 1 статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ФГВФО. Так, НБУ має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.

Судом встановлено, що постановою Правління Національного банку України № 597 від 24.09.2014 Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» віднесено до категорії неплатоспроможних.

25.09.2014 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте Рішення № 97 про запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в АТ «КБ «Експобанк».

Постановою Правління Національного банку України № 41 від 22.01.2015 АТ «КБ «Експобанк» відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації.

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті ФГВФО (http://www.fg.gov.ua) та НБУ (http://www.bank.gov.ua), тому в розумінні статті 35 Господарського процесуального кодексу України є загальновідомою і не потребує доказуванню.

Частинами 1, 2, 4 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Пунктом 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Враховуючи положення ст.ст. 207, 215 Цивільного кодексу України господарський суд зазначає, що нікчемний правочин є таким, якщо його недійсність встановлена законом, і останній є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним нікчемного правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Нікчемність договору позивач обґрунтовує тим що:

- вартість переданого в іпотеку за договором іпотеки майна є більш ніж на 20 відсотків нижчою від звичайної;

- договір іпотеки укладений на умовах, гірших за звичайні з огляду на наявність в умовах договору іпотеки згадки про можливість звернення стягнення на підставі позасудового застереження;

- на підставі договору іпотеки ПАТ «КБ «Експобанк» відмовився від власних майнових прав;

- внаслідок укладення договору виконання грошових зобов'язань перед іншими кредиторами стало неможливим;

- штучним виведення активів ПАТ «КБ «Експобанк».

Підставою недійсності договору зазначає наявність п. 7.1 договору іпотеки, який суперечить п. 1.ч. 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Позивач зазначає, що вартість предмета іпотеки становить 4 487 164,00 грн., а за оцінкою, замовленою позивачем в ТОВ «Експертна компанія «Професіонал» вартість предмета іпотеки складає 5 934 119,00 грн., що на думку позивача у відповідності до п. 3. ч. 3 ст. 38 є підставою для нікчемності договору іпотеки, оскільки за ним було відчужено майно за цінами значно нижчими від звичайних.

Суд не погоджується з вищезазначеними твердженнями позивача та зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 статті 5 Закону України «Про іпотеку» вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Таким чином, дії щодо двостороннього погодження вартості предмету іпотеки між сторонами договору іпотеки (ПАТ «Діамантбанк» та ПАТ «КБ «Експобанк») відбулися у повній відповідності до положень спеціального закону.

Крім того, як вбачається з умов договору сторонами було погоджену вартість предмета іпотеки в розмірі 4 487 164,00 грн. на підставі відповідної оцінки суб'єкта оціночної діяльності (ТОВ «Консалтингова група «Феодал»), що свідчить про дотримання сторонами вимог чинного законодавства.

Суд не погоджується з твердженням позивача про відмову ПАТ «КБ «Експобанк» від власних майнових прав.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З аналізу наведеного визначення «іпотеки» однозначно випливає, що підписуючи договори іпотеки ПАТ «КБ «Експобанк» жодним чином не відмовлялося від належних йому майнових прав, які лише були передані в якості забезпечення ПАТ «Діамантбанк», тобто були передані як гарантія можливого повернення грошових кредитних коштів в разі порушення зобов'язань за кредитним договором з боку ПАТ «КБ «Експобанк».

Подальше ж звернення новим іпотекодержателем стягнення на іпотечне майно відбулося також не в результаті добровільної відмови ПАТ «КБ «Експобанк» від належних йому майнових прав, натомість у зв'язку безпосередньо з порушенням ПАТ «КБ «Експобанк» своїх зобов'язань за основним зобов'язанням.

Крім того, суд зазначає, що в разі незгоди ПАТ «КБ «Експобанк» з вартістю набутого у власність ТОВ «Факторингова компанія «Прайм Кепітал Груп» іпотечного майна, ПАТ «КБ «Експобанк», при достатності підстав, може оскаржити такі дії в судовому порядку та компенсувати собі різницю вартості іпотечного майна до розміру заборгованості за кредитним договором, що передбачено ч. 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Умовами статті 7 договору іпотеки міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмету іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань за основним договором.

При цьому, умови п. 7.6 договору іпотеки передбачають право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом, зокрема прийняття предмету іпотеки у власність в порядку, визначеному статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи з ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки) встановлено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Отже, умови договору іпотеки повністю кореспондуються з приписами ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та жодним чином не порушують права ПАТ «КБ «Експобанк».

Посилання позивача стосовно того, що внаслідок укладення договору виконання грошових зобов'язань перед іншими кредиторами стало неможливим, зокрема внаслідок неотримання кредитних коштів та передачею в іпотеку високоліквідного майна не підтверджені матеріалами справи.

Щодо посилань позивача на штучне виведення активів ПАТ «КБ «Експобанк», суд зазначає наступне.

Обґрунтовуючи свої твердження, позивач посилається на те, що кредитні кошти в розмірі 101 300 000, 00 грн. були в той же день - 11.07.2014 спрямовані на виконання інших зобов'язань позивача перед відповідачем-2 (в розмірі 330 870 000,00 грн.) на рахунок відповідача-2.

З наданих документів встановлено, що 11.07.2014 з кореспондентського (гривневого) рахунку ПАТ «КБ «Експобанк» № 4 були перераховані грошові кошти в сумі 330 000 000,00 грн. (за іншими угодами, ніж за кредитним договором № 1007/14-1 від 11.07.2014), в той же час ПАТ «Діамантбанк», в свою чергу, в цей же день перерахувало на користь ПАТ «КБ «Експобанк2 229 573 901,70 грн. (за іншими угодами, ніж за кредитним договором № 1007/14-1 від 11.07.2014). Разом з перерахованими кредитними коштами за кредитним договором № 1007/14-1 від 11.07.2014, ПАТ «КБ «Експобанк» на гривневий кореспондентський рахунок отримало грошові кошти в загальному розмірі 330 873 901,70 грн.

Суд звертає увагу на те, що операції між позивачем та відповідачем-2 щодо перерахування грошових коштів за іншими правовідносинами не мають ніякого відношення до кредитних правовідносин за кредитним договором № 1007/14-1 від 11.07.2014 та не мають відношення до предмету розгляду в рамках даної судової справи, оскільки випливають зовсім з інших правовідносин сторін.

Щодо посилання ПАТ «КБ «Експобанк» на те, що грошові кошти за кредитним договором були перераховані на його користь всупереч встановленої Національним банком України заборони використовувати ПАТ «КБ «Експобанк» для розрахунків у національній валюті кореспондентські рахунки, суд зазначає наступне.

Частина 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить вичерпний перелік підстав нікчемності правочинів.

З вказаного випливає, що у випадку коли тимчасовий адміністратор/ліквідатор неплатоспроможного банку вважає правочин нікчемним та бажає визнати його нікчемним або застосувати наслідки нікчемності цього правочину в судовому порядку, він повинен чітко навести посилання на конкретні приписи ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та обґрунтувати в чому саме полягає нікчемність конкретного договору.

В даному випадку, посилання ліквідатора ПАТ «КБ «Експобанк» на встановлену НБУ заборону ПАТ «КБ «Експобанк» застосовувати при проведенні розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки взагалі не має ніякого відношення до правомірності оспорених в судовому порядку договорів іпотеки.

За своєю правовою природою договір іпотеки є похідними від основного договору - кредитного. Станом на дату розгляду справи сам кредитний договір № 1007/14-1 від 11.07.2014 є правомірним в силу презумпції правомірності правочину, а відтак і застосування в даних кредитних правовідносинах кореспондентського рахунку ПАТ «КБ «Експобанк» № 4 в ПАТ «Діамантбанк» вважається правомірним до тих пір, поки зворотне не буде визнане судом або прямо встановлено законом.

Отримавши кредитні кошти в сумі 101 300 000,00 грн. позивач мав право, як власник рахунку, на власний розсуд у будь-який спосіб розпоряджатися цими коштами. Сам же факт перерахування грошових коштів на кореспондентський рахунок ПАТ «КБ «Експобанк» № 4 ніяким чином не порушує права ПАТ «КБ «Експобанк», натомість така операція була проведена на виконання ПАТ «Діамантбанк» умов кредитного договору № 1007/14-1 від 11.07.2014.

Більш того, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлений вичерпний перелік підстав нікчемності правочинів, не містить наведеної ліквідатором ПАТ «КБ «Експобанк» підстави нікчемності, як встановлення заборони використовувати певні види рахунків при проведенні банківських операцій.

Таким чином, оскільки при укладанні договорів іпотеки було дотримано всіх вимог, встановлених чинним законодавством України, а жодна з підстав нікчемності правочину (передбачена ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») за цими договорами не настала.

Щодо недійсності договору іпотеки з підстав невідповідності п. 7.1 договору положенням Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд зазначає наступне.

Так, умови п. 7.1 договору іпотеки містять вказівку на те, що іпотекодержатель набуває права отримати задоволення вимог за рахунок предмету іпотеки у випадку введення тимчасової адміністрації в іпотекодавця.

Однак, вказані умови договору іпотеки жодним чином не суперечать Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», натомість повністю кореспондуються з останнім.

Як вбачається з умов договору іпотеки він не встановлює порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в разі введення тимчасової адміністрації в іпотекодавця, а лише містить вказівку на те, що іпотекодержатель «набуває права» звернути стягнення. Сам же порядок звернення стягнення на заставне майно банку, в якому введено тимчасову адміністрацію, встановлений та конкретизується Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. З ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», майно банку, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право за погодженням з уповноваженою особою Фонду звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому чинним законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна. У разі якщо обсяг коштів від реалізації заставленого майна недостатній для задоволення вимог заставодержателя, незадоволені вимоги підлягають задоволенню в порядку черговості, встановленої цим Законом.

При цьому, виходячи з п. 3 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав.

Тому, умова п. 7.1 договору іпотеки, на яку посилається ПАТ «КБ «Експобанк» безпосередньо узгоджується з п. 3 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» оскільки саме у зв'язку з введенням тимчасової адміністрації в іпотекодавця, іпотекодержатель і набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, на умовах п. 7.7 договору іпотеки, в силу яких іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, визначених цим договором та чинним законодавством України.

Таким чином, посилання ПАТ «КБ «Експобанк» на невідповідність п. 7.1 договору іпотеки вимогам п. 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є необґрунтованими.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Отже, усі вище наведені вимоги статті 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, були дотримані сторонами під час укладання іпотечного договору від укладеного між ПАТ «КБ «Експобанк» та ПАТ «Діамантбанк».

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що правові підстави для визнання недійсним договору іпотеки № 1007/14-1-2 від 11.07.2014 відсутні.

З огляду на вищевикладене, вимоги позивача щодо визнання недійсним нікчемного правочину - договору іпотеки № 1007/14-1-2 від 11.07.2014 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки, вимоги позивача щодо витребувати майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності є похідними від вимог про визнання недійсним нікчемного правочину, тому вони також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 21.04.2015.

Суддя В.В. Сівакова