КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2015 р. Справа № 910/24824/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Лобаня О.І.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання Шлончаку Д.В.,

за участю представників сторін :

від позивача: Горбенко І.М. (довіреність від 23.02.2014 р. б/н);

від відповідача: Єжова Н.О. (довіреність від 25.12.14 р. № 2-48д),

розглянувши матеріали апеляційної скаргиспільного підприємства «ПОЛТАВСЬКА ГАЗОНАФТОВА КОМПАНІЯ»
на рішеннягосподарського суду міста Києва від 22.12.2014
у справі№ 910/24824/14 (суддя Марченко О.В.)
за позовомспільного підприємства «ПОЛТАВСЬКА ГАЗОНАФТОВА КОМПАНІЯ»
допублічного акціонерного товариства «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ»
провизнання договору оренди продовженим,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, СП «ПОЛТАВСЬКА ГАЗОНАФТОВА КОМПАНІЯ» звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до публічного акціонерного товариства «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» про визнання продовженим (пролонгованим) договору від 16.07.2004 № 689 оренди свердловини (далі - Договір).

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.12.2014 у справі № 910/24824/14 у задоволенні позову СП «ПОЛТАВСЬКА ГАЗОНАФТОВА КОМПАНІЯ» відмовлено.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся із скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просив вказане рішення суду скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. Як на підставу перегляду рішення місцевого суду апелянт у скарзі посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, що на його думку призвело до прийняття неправильного рішення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.01.2015 апеляційну скаргу СП «ПОЛТАВСЬКА ГАЗОНАФТОВА КОМПАНІЯ» прийнято до провадження та призначено її до розгляду за участю уповноважених представників сторін на 23 лютого 2015 року.

В судовому засіданні 23 лютого 2015 року судом оголошувалася перерва до 23 березня 2015 року.

В судових засіданнях представник відповідача надав пояснення, якими заперечив проти доводів, викладених в скарзі, та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Представник позивача надав усні пояснення, згідно з якими підтримав доводи, викладені в скарзі, та просив апеляційну скаргу задовольнити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

16 липня 2004 року між дочірньою компанією «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» НАК «НАФТОГАЗ УКРАЇНИ», правонаступником якої є ПАТ «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ», в особі філії газопромислового управління «ПОЛТАВАГАЗВИДОБУВАННЯ» (далі - ГПУ, Управління), як орендодавцем, та спільним підприємством «ПОЛТАВСЬКА ГАЗОНАФТОВА КОМПАНІЯ», як орендарем, було укладено договір оренди № 689, за умовами якого:

- орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування майно, на експлуатацію якого останній має ліцензію № 144 надану Державним комітетом по геології та використанню надр 03.06.1994 строк дії якої 20 років до 2014 року. (п. 1.1 Договору);

- майно передається в оренду з метою розкриття нафтових та газових покладів та видобуток з них нафти, конденсату і супутнього газу або газу (п. 1.4 Договору);

- у випадку продовження дії спеціального дозволу (ліцензії) термін дії договору продовжується за згодою сторін, а в разі дострокового припинення дії спеціального дозволу орендар повинен негайно повідомити про це орендодавця та повернути орендоване майно в порядку визначеному п. 2 Договору у зв'язку з чим дія договору припиняється.

16 липня 2004 року сторонами було підписано акт приймання-передачі орендованого майна, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв орендоване майно.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 03 червня 2014 року сплив строк дії Договору і у зв'язку із чим, позивач звернувся до відповідача з листом від 03.06.2014 № 795-г, в якому зазначив, зокрема, про те, що в разі, якщо впродовж одного місяця після закінчення строку оренди від відповідача не надійде заперечень, а компанія продовжить користуватися майном та сплачувати орендну плату, Договір, на думку позивача, буде поновлено на строк дії спеціального дозволу від 31.12.2004 № 3658, а саме: до 31 грудня 2024 року.

Листом ГПУ від 27.06.2014 № 37-4179, який позивач отримав 04 липня 2014 року, останній був повідомлений про те, що у зв'язку з приписом ч. 6 ст. 7 ЗУ «Про трубопровідний транспорт» відповідач не має законних підстав для продовження дії договору з врахуванням закінчення терміну його дії позивач має вирішити питання повернення орендованого майна згідно умов договору. Також, щодо необхідності повернення орендованого майна згідно з п. 5.2 і п. 5.6 Договору позивач також повідомлявся листом від 19.09.2014, у відповідь на який 23 вересня 2014 року надіслав лист, в якому зазначив, що зупинка і опломбування свердловин є недоцільною та суперечить пролонгованому, на думку позивача, Договору.

15 вересня 2014 року позивач надіслав відповідачеві (копії НАК «НАФТОГАЗ» і ГПУ) лист № 1407-ю, в якому повідомив його про намагання ГПУ вчинити спробу, спрямовану на розірвання орендних відносин сторін, що ґрунтуються, зокрема, на Договорі оренди від 16.07.2004 № 389.

Так, спір виник внаслідок того, що, на думку позивача, строк дії спірного Договору було поновлено на строк дії спеціального дозволу (ліцензії) на користування надрами від 31.12.2004 № 3658 (а.с. 20). Наведене позивач обґрунтовує тим, що відповідач протягом місяця, з моменту завершення строку спірного договору (з 03 червня 2014 року), не заперечив проти пролонгації його дії. При цьому, позивач посилається на те, що Закон України «Про трубопровідний транспорт» не має зворотної дії у часі, а в ГПУ були відсутні повноваження щодо припинення дії договору. Аналогічні доводи містить і апеляційна скарга.

З урахуванням наведеного, СП «ПОЛТАВСЬКА ГАЗОНАФТОВА КОМПАНІЯ» заявлена позовна вимога про визнання Договору оренди від 16.07.2004 № 689 поновленим на строк дії спеціального дозволу (ліцензії) на користування надрами від 31.12.2004 № 3658 і на тих самих умовах.

Колегія суддів Київського апеляційного суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, викладеними в оскаржуваному рішенні від 22.12.2014, та зазначає про відсутність визначених законом підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 759 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

У частині 1 ст. 763 ЦК України зазначено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Також, як вірно зазначив суд першої інстанції, правовідносини сторін даного спору регулюються, крім іншого, Законом України «Про оренду державного та комунального майна» (далі - Закон).

Так, частиною 2 ст. 17 названого Закону передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про те, що зазначена вище норма має диспозитивний характер, оскільки не вказує на те, що відповідна вимога про припинення договору оренди має називатися виключно заявою. Така заява може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у даному випадку має зміст такої заяви, оскільки вона обов'язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди, та факт її отримання іншою стороною.

Водночас за статтею 764 ЦК України у разі, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Пункт 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського України від 29.05.2013 № 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» передбачає, що зі змісту статей 759, 763 і 764 ЦК України, частини другої статті 291 Господарського кодексу України (далі - ГК України) вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовженім на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

За змістом п. 11.1. Договору у випадку продовження дії спеціального дозволу (ліцензії) термін дії даного договору продовжується за згодою сторін.

Так, на думку СП «ПОЛТАВСЬКА ГАЗОНАФТОВА КОМПАНІЯ», дію Договору було поновлено на такий самий строк у зв'язку з тим, що відповідач впродовж місяця (з 03 червня 2014 року до 03 липня 2014 року) не заперечив проти поновлення строку дії Договору.

Однак, колегія суддів вважає наведені твердження позивача безпідставними, оскільки за умовами Договору, які передбачені в п. 11.1, дія Договору продовжується за наявністю взаємної згоди, однак, позивачем не доведено та документально не підтверджено факт наявності між сторонами спору згоди на пролонгацію Договору, а навпаки згідно з наявним в матеріалах справи листом від 27.06.2014 № 37-4179 (а.с. 22) ГПУ повідомило позивача про відсутність наміру продовжувати строк дії Договору.

Так, як вбачається з рекомендованих повідомлень (№ 03351281 та № 03351290) (а.с. 23) про вручення поштового відправлення (далі - повідомлення про вручення), ГПУ надіслало лист від 27.06.2014 № 37-4179 позивачеві 27 червня 2014 року. Однак, з матеріалів справи слідує, що СП «ПОЛТАВСЬКА ГАЗОНАФТОВА КОМПАНІЯ» отримало вказаний лист 04 липня 2014 року (вхідний № 1161).

З приводу дати отримання позивачем листа ГПУ від 27.06.2014 № 37-4179 колегія суддів апеляційної інстанції зазначає таке. Відповідно до п. 1 розділу ІІ Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 28.01.2014 за № 173/24950, нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв'язку (без урахування вихідних днів об'єктів поштового зв'язку) становить місцевої письмової кореспонденції - Д+2, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об'єкті поштового зв'язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання, а 1 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При цьому, згідно з п. 2 вказаного розділу при пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

З урахуванням наведеної вище норми, колегія відзначає, що адресант і адресат знаходяться в місті Полтава, а тому позивач мав отримати лист ГПУ 03 липня 2014 року, тобто в межах місячного строку після закінчення дії Договору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що з урахуванням наведених обставин, норм ст. 764 ЦК України та ч. 2 ст. 17 Закону, ГПУ вчасно повідомило позивача про відсутність наміру продовжувати строк дії Договору.

Крім того, СП «ПОЛТАВСЬКА ГАЗОНАФТОВА КОМПАНІЯ», в обґрунтування позовних вимог та апеляційної скарги, посилається на те, що Договір від імені відповідача підписав директор ГПУ, який діяв на підставі довіреності від 15.01.2004 № 239, в той же час, договір містить напис «Узгоджено» ДК «Укргазвидобування» з підписом і відбитком печатки відповідача, що на думку апелянта свідчить про відсутність повноважень ГПУ самостійно без погодження з відповідачем укладати договори.

Щодо наведених доводів колегія суддів зазначає наступне.

Частина 1 ст. 55 ГК України визнає суб'єктами господарювання учасників господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

У пункті 1 ч. 2 вказаної статті зазначено, що суб'єктами господарювання, зокрема, є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

За приписом ч. 4 статті 64 ГК України підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Згідно з ч. 4 вказаної статті керівники філії та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданою нею довіреності.

Виходячи з наведених вище норм матеріального права, колегія погоджується із зробленим першою інстанцією висновком про те, що для здійснення функцій від імені юридичної особи остання видає довіреність призначеному нею керівникові філії або представництва, за якою вони мають право укладати договори та інші правочини від імені юридичної особи, що їх створила, у межах наданих повноважень. Керівник на підставі цієї довіреності діє від імені та в інтересах юридичної особи, а не від імені філії або представництва.

Таким чином, колегія погоджується з місцевим судом, що лист 27.06.2014 № 37-4179 про відмову у продовженні строку дії Договору та вимогою про повернення майна за підписом керівника філії ГПУ не суперечить нормам чинного законодавства.

Більш того, в матеріалах справи наявна засвідчена копія листа ГПУ від 20.06.2014 № юр-3998, з якого слідує, що Управління звернулося до голови правління ПАТ «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» за дозволом на розірвання (припинення), зокрема, спірного Договору від 16.07.2004 № 689, з аналогічних підстав, що наведені в листі від 27.06.2014 № 37-4179. У відповідь на що, ПАТ «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» своїм листом від 26.06.2014 № 2/1-495/1 (засвідчена копія наявна в матеріалах справи), погодило ГПУ розірвання спірного Договору.

Отже, з урахуванням вищенаведеного колегія суддів апеляційної інстанції робить висновок, що відповідач в особі його повноважної філії, в межах місячного терміну після закінчення строку дії Договору, тобто вчасно, повідомив позивача про відсутність підстав для пролонгації Договору.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що господарський суд міста Києва дійшов вірного висновку щодо відсутності правомірних підстав для задоволення позовних вимог.

Водночас колегія суддів зазначає, що згідно з п. 1.3 Договору орендоване майно знаходиться на балансі орендодавця.

За належністю основні виробничі фонди поділяють на власні і залучені. Власні основні фонди - це фонди, які знаходяться на балансі підприємства. Залучені - взяті в тимчасове користування в іншої організації на умовах оренди або надання послуг.

Згідно з ч. 6 ст. 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт» (статтю 7 доповнено новою частиною шостою згідно із Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про трубопровідний транспорт» щодо реформування нафтогазового комплексу» від 13.04.2012 № 4658-6) відчуження основних фондів, акцій та часток у статутному капіталі державних підприємств, що провадять діяльність з транспортування магістральними трубопроводами і зберігання у підземних газосховищах, а також підприємств, установ, організацій, утворених внаслідок їх реорганізації, передача їх з балансу на баланс, у концесію, оренду, лізинг, заставу, управління, до статутного фонду інших юридичних осіб, вчинення інших правочинів, що можуть призвести до відчуження основних фондів, акцій та часток у статутному капіталі цих підприємств, а також основних фондів та акцій Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», дочірніх та заснованих нею підприємств, забороняється, крім випадків, коли результатом таких дій є: передача основних фондів, акцій та часток у статутному капіталі таких підприємств виключно бюджетній установі, державному підприємству або акціонерному товариству, 100 відсотків акцій якого перебуває в державній власності України; створення державних підприємств або акціонерних товариств, 100 відсотків акцій та часток у статутному капіталі яких перебуває в державній власності України.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, у відповідача, з урахуванням положень ч. 6 ст. 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт», відсутнє право на поновлення (пролонгацію) строку Договору.

При цьому, колегія зазначає, що вказана норма права застосовується не на момент укладення спірного Договору, а на момент спливу його дії, і за наслідками чого позбавляє відповідача права на передачу в оренду позивачеві свердловини № 9, яке є основним фондом останнього.

З урахуванням наведеного, доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, колегією суддів відхиляються як безпідставні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що місцевий суд вірно послався на постанову Пленуму ВГС України від 29.05.2013 № 12, в п. 4.2 якої зазначено, що господарським судам слід відмовляти в позові про визнання договору оренди продовженим (пролонгованим), оскільки така позовна вимога (без подання доказів наявності спору стосовно такого продовження), є, по суті, вимогою про встановлення юридичного факту, а це не відповідає передбаченим законом (стаття 20 ГК України, стаття 15, частина друга статті 16 ЦК України) способам захисту порушеного права.

Отже, як вірно вказав місцевий господарський суд, позивачем обрано спосіб захисту у вигляді визнання правочину пролонгованим, який не передбачений законодавством України, тобто невірний, а тому суд першої інстанції прийняв законне рішення у даній справі про відмову в задоволенні позову.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2014 у справі № 910/24824/14 відповідає обставинам справи, є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню. У зв'язку з цим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судовою колегією встановлено відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

В той же час, доводи скаржника зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, що не впливає на результат розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу спільного підприємства «Полтавська газонафтова компанія» на рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2014 у справі № 910/24824/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського міста Києва від 22.12.2014 у справі № 910/24824/14 залишити без змін.

3. Справу № 910/24824/14 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді О.І. Лобань

А.Г. Майданевич

Повний текст постанови складено 13 квітня 2015 року.