КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2015 р. Справа № 910/10444/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Лобаня О.І.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання Шлончаку Д.В.,

за участю представників сторін:

прокурор: Бондарчук І.П. (посвідчення від 13.05.2014 № 026128);

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: Бабич О.Д. (довіреність від 20.12.2015 № 20/01);

третя особа: Завалішина Г.С. (довіреність від 20.01.2015 № 7),

розглядає апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва

на рішення господарського суду міста Києва від 15.10.2014

у справі № 910/10444/14 (головуючий суддя Цюкало Ю.В., судді: Бойко Р.В.,

Босий В.П.),

за позовом заступника Дніпровського екологічного прокурора

до: 1) Київської міської ради;

2) товариства з обмеженою відповідальністю «АРХІТЕКТУРНО-

БУДІВЕЛЬНИЙ АЛЬЯНС»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Київське комунальне об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених

насаджень міста «КИЇВЗЕЛЕНБУД»,

про визнання недійсним рішення, визнання недійсним договору та визнання

відсутнім права користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.10.2014 у справі № 910/10444/14 у задоволенні позову заступника Дніпровського екологічного прокурора відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, заступник прокурора міста Києва звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно з якою просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 15.10.2014 у справі № 910/10444/14 та прийняти нове, яким задовольнити позов прокурора в повному обсязі. Прокурор мотивує свою апеляційну скаргу неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального і процесуального законодавства України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2015 у справі № 910/10444/14 прийнято апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва до провадження та призначено її до розгляду за участю уповноважених представників сторін.

Ухвалою від 18.02.2015 колегія суддів апеляційної інстанції залучила до участі у справі Київське комунальне об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «КИЇВЗЕЛЕНБУД» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача оскільки рішення у даній справі може вплинути на його права або обов'язки щодо однієї із сторін.

Прокурор та третя особа в судових засіданнях надали колегії суддів усні пояснення, якими підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити. Представники відповідачів в засіданнях надали усні пояснення, якими заперечили проти доводів прокурора, викладених в апеляційній скарзі, та просили у її задоволенні відмовити.

Також відповідачем 1 подано до суду клопотання щодо розгляду апеляційної скарги за відсутністю його представника.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що наявні підстави щодо можливості розгляду справи за відсутності представника відповідача 1.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

Як слідує з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції, 01 жовтня 2007 року Київською міською радою прийнято рішення № 433/3267 «Про передачу ТОВ «АРХІТЕКТУРНО-БУДІВЕЛЬНИЙ АЛЬЯНС» земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового, соціально-побутового, торговельно-розважального, культурного, готельно-офісного, спортивно-оздоровчого комплексу на вул. Прирічній у Оболонському районі міста Києва» (а.с. 58-60).

Пунктом 4 рішення Київської міської ради від 01.10.2007 № 433/3267 затверджено проект землеустрою щодо відведення ТОВ «АРХІТЕКТУРНО-БУДІВЕЛЬНИЙ АЛЬЯНС» земельної ділянки загальною площею 16,44 га, зокрема, 3,659 га в межах прибережних захисних смуг для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового, соціально-побутового, торгівельно-розважального, культурного, готельно-офісного, спортивно-оздоровчого комплексу по вул. Прирічній у Оболонському районі м. Києва (далі - земельна ділянка).

Пунктом 6 вказаного рішення Київської міської ради передано ТОВ «АРХІТЕКТУРНО-БУДІВЕЛЬНИЙ АЛЬЯНС», за умови виконання ним пункту 7 цього рішення, у довгострокову оренду на 10 років земельну ділянку загальною площею 16,44 га, з яких: площею 15,68 га - за рахунок земель житлово-громадської забудови; площею 0,76 га - за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

На виконання зазначеного рішення, 26 березня 2008 року між Київською міською радою, як орендодавцем, та ТОВ «АРХІТЕКТУРНО-БУДІВЕЛЬНИЙ АЛЬЯНС», як орендарем, укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 років (а.с. 61-68). Вказаний договір оренди нотаріально посвідчений та зареєстрований в Головному управлінні земельних ресурсів 26.03.08 під № 785.

Спір виник між сторонами даної справи у зв'язку із тим, що, на думку прокурора, рішення КМР від 01.10.2007 № 433/3267 та договір від 26.03.2008 № 785 суперечать статтям 39, 184 Земельного кодексу України, статтями 17, 19 Закону України «Про основи містобудування» та ст. 13 Закону України «Про планування і забудову території» через відсутність плану земельно-господарського устрою на момент передачі земельної ділянки в оренду. Крім того, прокурор вказує на порушення вимог п. 10.4 ДБН 360-92 та п. 4.2, п. 6.1 ДБН 173 у зв'язку із тим, що територія переданої в оренду земельної ділянки відноситься до зеленої зони міста та ландшафтно-рекреаційних територій, де не допускається розміщення будинків, споруд та комунікацій, якщо об'єкти, які проектуються, не призначені для відпочинку, спорту або обслуговування приміського лісового господарства. Також прокурор зазначає, що було порушено вимоги ст. 123 Земельного кодексу України через відсутність нотаріально засвідченої письмової згоди попереднього землекористувача - Київське комунальне об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «КИЇВЗЕЛЕНБУД» на вилучення земельної ділянки. Крім того, стверджує, що було порушено вимоги ст. 60 Земельного кодексу України та статей 88, 89, 91 Водного кодексу України щодо заборони будівництва будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), зокрема, баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів у прибережних захисних смугах. Водночас прокурор зазначає, що земельна ділянка знаходиться в зоні охоронюваного ландшафту, на якій згідно ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини, а відповідно до пункту 3.4.3.1 ДБН Б.2.2-2-2008 передбачено, що на території зони охоронюваного ландшафту можлива господарська діяльність, якщо вона не порушує характеру ландшафту і не потребує зведення капітальних будівель і споруд.

Таким чином, позов ґрунтується на тому, що, на думку прокурора, Київською міською радою допущено порушення вимог земельного та містобудівного законодавства, а також законодавства про охорону культурної спадщини при передачі спірної земельної ділянки в оренду відповідачу-2. У зв'язку із наведеним, прокурор звернувся до господарського суду міста Києва із позовними вимогами про визнання недійсними рішення КМР від 01.10.2007 № 433/3267 та договору від 26.03.2008 № 785, а також прокурором заявлено вимогу про визнання відсутнім у ТОВ «АРХІТЕКТУРНО-БУДІВЕЛЬНИЙ АЛЬЯНС» права користування спірною земельною ділянкою.

За результатами оцінки доказів, наявних в матеріалах справи, та виходячи з викладених вище обставин, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

У відповідності до статей 1, 8 Конституції України Україна є правова держава. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Законом України від 17.07.97 № 475/97 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.50 (далі - «Конвенція») та Перший протокол до Конвенції, а відтак, в силу ст. 9 Конституції України, вони є частиною національного законодавства України.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулюється Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна», в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.99, заява №311107/96, п.54).

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що право оренди земельної ділянки також є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мирно володіння яким з моменту винесення оспорюваного рішення та укладання договору оренди земельної ділянки гарантується ст.ст. 1, 8, 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, рішенням Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 р. № 44277/98 "Стретч проти Сполученого Королівства" встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 вказаного рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

При цьому, у наведеному рішенні Європейського суду з прав людини йдеться про непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, незалежно від типу договорів, які були укладені на виконання оскаржуваних рішень у будь-якій із країн, які ратифікували Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод.

Як вбачається із постанови Верховного Суду України від 14.03.2007 у справі № 21-8во07, суд врахував висновок Європейського суду з прав людини про порушення прав заявника у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» до правовідносин, що склалися в процесі приватизації відкритого акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів». Вказане підтверджується і численними постановами суду касаційної інстанції.

В той же час, Верховний Суд України, спираючись на зазначене рішення Європейського суду з прав людини, зробив висновок про те, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

Тобто, хоча спірні правовідносини регулювалися різними нормативно-правовими актами, практика Європейського суду з прав людини в даному випадку має бути застосована судом з огляду на те, що порушення, допущені органами державної влади, не повинні впливати на правомірні очікування особи, і покладати на останню негативні наслідки таких порушень незалежно від країни-учасниці Конвенції.

Отже, в силу вказаних рішень Європейського суду з прав людини, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та відсутності доказово обґрунтованих доводів щодо наявності умислу у відповідача-2 на незаконне одержання земельної ділянки в користування, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду щодо відсутності підстав для визнання недійсними оспорюваних рішення відповідача 1 та договору, і, відповідно, визнання права користування земельною ділянкою відсутнім

Аналогічні висновки містяться в постановах Вищого господарського суду України від 28.08.2014 у справі № 925/1856/13 та від 17.09.2014 у справі № 916/3134/13.

Також колегія зазначає, що вірним є висновок суду першої інстанції, що доводи прокурора щодо порушення відповідачем 1 вимог закону та інтересів держави внаслідок прийняття оскаржуваного рішення та укладення оспорюваного договору через відсутність згоди попереднього землекористувача - ККО «КИЇВЗЕЛЕНБУД» на вилучення земельної ділянки є необґрунтованими та недоведеними з огляду на наступне.

Пунктом 5 Рішення КМР від 01.10.2007 № 433/3267 вирішено припинити право користування ККО «КИЇВЗЕЛЕНБУД» частиною земельної ділянки, відведеної відповідно до рішень виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 03.01.77 № 40 "Про відведення земельних ділянок управлінню «КИЇВЗЕЛЕНБУД» і управлінню підприємств комунального обслуговування міськвиконкому під будівництво зони відпочинку та пляжу /ІІ-Ї черги/ з рятувальною станцією в прибережній смузі житлового масиву Оболонь" та від 15.12.75 № 263/15 "Про відведення земельних ділянок управлінню «КИЇВЗЕЛЕНБУД» і управлінню підприємств комунального обслуговування під будівництво зони відпочинку з пляжами та рятувальної станції в прибережній смузі жилого масиву "Оболонь" та виготовлення технічної документації на будівництво цієї зони і пляжів", та віднести її до земель житлово-громадської забудови. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в кінці речення вказаного пункту Рішення КМР в дужках зазначено про наявність відповідного листа-згоди.

Водночас колегія зазначає, що ані прокурором, ані третьою особою суду не доведено і, як того вимагає ст. 33 ГПК України, документально не підтверджено факт відсутності листа-згоди третьої особи на припинення ним користування спірної земельної ділянки.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно вимог ч. 2 ст. 2 ГПК України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

Частиною 6 ст. 123 Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на 01.10.2007) встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Відповідно до п. "а" ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що приписи зазначених норм права спрямовані на захист прав землекористувача від безпідставного вилучення земельної ділянки з користування без відповідної згоди самого землекористувача.

Проте, як вірно звернув увагу місцевий суд, прокурор звернувся до суду із позовом в інтересах держави, а не в інтересах ККО «КИЇВЗЕЛЕНБУД», чиї права могли б бути порушені, у разі доведення факту відсутності його згоди на вилучення земельної ділянки.

Також колегія суддів першої інстанції вірно зазначила, що прокурор жодним чином не обґрунтував яким саме чином наявне, на його думку, порушення права землекористування ККО «КИЇВЗЕЛЕНБУД» може призвести до порушення інтересів держави.

З урахуванням викладеного, колегія дійшла висновку щодо безпідставності вказаних доводів прокурора.

Крім того, прокурор в обґрунтування позову посилається на відсутність плану земельно-господарського устрою на момент передачі земельної ділянки в оренду.

Так, згідно з п. 42 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній станом на 01.10.2007) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.

Отже, як вірно зазначив місцевий суд, обов'язок затвердження містобудівної документації законом покладається саме на місцеві ради.

В контексті зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно звернув увагу на принцип юридичної визначеності, закріплений у рішенні Суду ЄС у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), а саме: принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних та юридичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого суду, що відсутність затвердженого Київською міською радою плану земельно-господарського устрою не може бути підставою для визнання недійсними оспорюваних рішення та договору за позовом прокурора в інтересах держави.

Водночас, як вірно встановлено колегією суддів першої інстанції, прокурор в позові посилається на те, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах зони охоронюваного ландшафту.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 32 ЗУ «Про охорону культурної спадщини» на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам'яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого суду, що виходячи зі змісту наведеної норми права, дозвіл уповноваженого органу охорони культурної спадщини є законною підставою для здійснення містобудівних, архітектурних чи ландшафтних перетворень, будівельних, меліоративних, шляхових, земляних робіт у межах зон охорони пам'яток або історичних ареалів населених місць, а відтак і законною підставою для передачі та одержання в оренду земельних ділянок в межах вказаних територій для використання з метою здійснення зазначених перетворень або робіт.

Листом від 05.09.2007 № 22-2209/35 Державною службою з питань національної культурної спадщини надано згоду на відведення ТОВ «АРХІТЕКТУРНО-БУДІВЕЛЬНИЙ АЛЬЯНС» земельної ділянки по вул. Прирічній у Оболонському районі м. Києва для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового, соціально-побутового, торгівельно-розважального, культурного, готельно-офісного, спортивно-оздоровчого комплексу за умови прийняття Київрадою рішення про внесення змін до "Програми комплексного розвитку зеленої зони міста Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста", затвердженої рішенням Київської міської ради від 19.07.2005 №806/3381, та вирішення майново-правових питань у встановленому законом порядку.

Враховуючи зазначене, як вірно встановив суд першої інстанції, вимоги закону щодо обов'язковості одержання дозволу органу охорони культурної спадщини при передачі спірної земельної ділянки в користування відповідачеві 2 Київрадою було додержано.

Крім того, першим пунктом рішення Київської міської ради від 01.10.07 № 433/3267 затверджено містобудівне обґрунтування щодо внесення змін до містобудівної документації та визначення параметрів окремого об'єкта містобудування - будівництва, експлуатації та обслуговування житлового, соціально-побутового, торговельно-розважального, культурного, готельно-офісного, спортивно-оздоровчого комплексу на вул. Прирічній в Оболонському районі м. Києва.

Другим пунктом вказаного рішення Київської міської ради внесено зміни до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, а саме: територію, яка передається відповідно до цього рішення, вилучити із зони зелених насаджень, загального користування до території громадських будівель і споруд в районі вул. Прирічної в Оболонському районі м. Києва.

Третім пунктом зазначеного рішення Київської міської ради внесено зміни до "Програми комплексного розвитку зеленої зони міста Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста", затвердженої рішенням Київської міської ради від 19.07.2005 №806/3381, виключивши з переліку озеленених територій загального користування м. Києва, що відповідають типологічним ознакам та планувальним вимогам (таблиця 2), земельну ділянку площею 16,44 га у Оболонському районі м. Києва.

П'ятим пунктом рішення Київської міської ради від 01.10.07 № 433/3267, як встановлено вище, вирішено припинити право користування ККО «КИЇВЗЕЛЕНБУД» частиною земельної ділянки, відведеної відповідно до рішень виконавчого комітету КМР депутатів трудящих від 03.01.77 № 40 та від 15.12.75 № 263/15, та віднести її до земель житлово-громадської забудови.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду, що Київрадою також були в повній мірі додержані умови викладені у листі Державної служби з питань національної культурної спадщини від 05.09.2007 № 22-2209/35.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідач-2 у встановленому законом порядку одержав право на здійснення будівництва, експлуатації та обслуговування житлового, соціально-побутового, торгівельно-розважального, культурного, готельно-офісного, спортивно-оздоровчого комплексу на спірній земельній ділянці, а відтак дана земельна ділянка передана відповідачу-2 для використання з відповідною метою без порушення встановленого законом порядку користування землями в межах зон охоронюваного ландшафту.

Крім наведеного, прокурор посилається у позові на порушення вимог ст. 60 Земельного кодексу України та ст.ст. 88, 89, 91 Водного кодексу України щодо заборони будівництва будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), зокрема, баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів у прибережних захисних смугах. З приводу наведеного колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Місцевим судом вірно встановлено, що п. 7.7 рішення КМР від 01.10.07 № 433/3267 передбачено умову користування земельною ділянкою, а саме: частину земельної ділянки в межах прибережних захисних смуг використовувати без права будівництва будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних) відповідно до вимог статті 61 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Підпунктом 14 пункту 8.4 договору оренди земельної ділянки від 26.03.08 № 785 встановлено обов'язок орендаря використовувати частину земельної ділянки в межах прибережних захисних смуг без права будівництва будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних) відповідно до вимог статті 61 Земельного кодексу України.

Згідно вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» (в редакції, чинній станом на 01.10.2007) умови користування та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду, є істотною умовою договору оренди землі.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 2 ст. 25 названого Закону, орендар земельної ділянки зобов'язаний виконувати встановлені щодо об'єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі.

Таким чином, колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскаржуваними рішенням КМР та договором оренди встановлено обов'язкові для орендаря умови користування земельною ділянкою, згідно яких останній обмежений у праві здійснювати будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних) в межах прибережних захисних смуг.

Зважаючи на викладене, оспорюваними рішенням КМР та договором не порушено вимог статей 60, 61 Земельного кодексу України та статей 88, 89, 91 Водного кодексу України, що спростовує вищевказані доводи прокурора.

Крім того, прокурор у своїй апеляційній скарзі стверджує, що спірна земельна ділянка надана із порушенням вимог ст. 123 Земельного кодексу України, тобто проект відведення земельної ділянки санітарно-епідеміологічним органом не погоджено, як того вимагає ч. 6 названої статті, чинної станом на 01.10.2007.

Однак, наведені доводи колегією суддів визнаються як безпідставні з урахуванням наступного.

Так, в проекті землеустрою міститься висновок Київської міської санітарно-епідеміологічної станції від 10.09.2007 № 1515, з якого вбачається, що спірна земельна ділянка:

а) придатна - для будівництва, експлуатації та обслуговування спортивно-оздоровчого комплексу для ТОВ «АРХІТЕКТУРНО-БУДІВЕЛЬНИЙ АЛЬЯНС» в межах визначених Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища та Головним управлінням земельних ресурсів для оформлення в установленому порядку при умові дотримання вимог Водного кодексу, природоохоронного та санітарного законодавств; використовувати земельну ділянку в межах прибережно-захисної смуги р. Дніпра і затоки Дніпра без будівництва будь-яких споруд (крім гідротехнічних та лінійних) додаток 13 «Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів» від 19.06.96 № 173); збереження загальнодоступності міської зони відпочинку в урочищі «Наталка»; не використовувати під будівництво і витримати санітарно-захисну смугу розміром 100 м від очисних споруд дощового стоку;

б) не придатна (дати обґрунтування) - для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового, соціально-побутового, торговельно-розважального, культурного, готельно-офісного, для ТОВ «АРХІТЕКТУРНО-БУДІВЕЛЬНИЙ АЛЬЯНС» у зв'язку з тим, що ділянка розміщається в зеленій зоні на берегах водойм урочища «Наталка», які відносяться до ландшафтно-рекреаційних територій на яких будівництво житлово-громадських будівель заборонено, згідно з Державними санітарними правилами планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 19.06.1996 № 173, п. 4.2, п. 6.1, додаток 1, 13.

В той же час, у висновку Київської міської санітарно-епідеміологічної станції від 10.09.2007 № 1515 зазначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки - погоджується при виконанні умов визначених в підпунктах «а», «б».

Так, виходячи із зазначеного висновку Київської міської санепідстанції, проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки вважається погодженим при умові виконання відповідачем 2 вимог, визначених висновком.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що прокурором не доведено і документально не підтверджено факт допущення відповідачем 2 порушення вимог, встановлених Київською міською санепідстанцією у її висновку від 10.09.2007 № 1515.

Таким чином, доводи прокурора щодо порушення вимог ст. 123 Земельного кодексу України колегією суддів відхиляються.

Підсумовуючи сукупність наведених обставин справи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком господарського суду міста Києва щодо необґрунтованості та недоведеності прокурором наявності порушень вимог закону при передачі в користування відповідачем 1 відповідачеві 2 спірної земельної ділянки, в наслідок яких були б порушені інтереси держави, які підлягають судовому захисту.

Також місцевим судом вірно встановлено, що відповідачем 2 зроблено у його відзиві заяву про застосування до спірних відносин наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, колегія суддів відзначає, що місцевим судом, з урахуванням положень ч. 1, п. 2 ч. 2, п. 1 ч. 1 ст. 6, ст. 20, ст. 21, ст. 36-1 ЗУ «Про прокуратуру» (в редакції, чинній станом на 30.01.2009), вірно встановлено факт пропуску прокурором строку позовної давності, оскільки рішенням Київської міської ради від 17.09.2009 № 307/2376 було відхилено протест заступника прокурора міста Києва від 30.01.2009 № 07/1-29/1 вих-09 на рішення Київської міської ради від 01.10.2007 № 433/3267 «Про передачу ТОВ «АРХІТЕКТУРНО-БУДІВЕЛЬНИЙ АЛЬЯНС» земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового, соціально-побутового, торговельно-розважального, культурного, готельно-офісного, спортивно-оздоровчого комплексу на вул. Прирічній у Оболонському районі м. Києва».

Таким чином, 30 січня 2009 року прокурору було відомо про спірні у даній справі обставини щодо передачі відповідачем 1 земельної ділянки в користування відповідачеві 2. Виходячи з наведеного та приписів п. 1 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про прокуратуру» (в редакції, чинній станом на 30.01.2009), про спірні обставини вважаються обізнаними органи прокуратури в цілому.

Як вірно зазначив місцевий суд, прокурор мав передбачені законом повноваження для захисту інтересів держави, у разі якщо він дійшов би висновку про їх порушення, як шляхом звернення до суду в порядку ст. 21 ЗУ «Про прокуратуру», так і шляхом подачі позову в інтересах держави в особі відповідного органу в порядку ст. 36-1 вказаного Закону.

Однак, судом першої інстанції вірно встановлено, що прокурор звернувся до суду з позовом у даній справі лише 29 травня 2014 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності.

При цьому, місцевим судом вірно встановлено, що прокурором не заявлялося клопотання щодо поновлення строку позовної давності та не було надано суду жодного обґрунтованого пояснення щодо наявності поважних причин пропуску строків позовної давності.

В той же час, на думку прокурора, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо пропуску строку позовної давності. Наведене прокурор обґрунтовує приписами п. 3 ч. 5 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 № 4176-VI, яким визначено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. Вказаний Закон набрав чинності 15 січня 2012 року. Тобто, з наведеного слідує, що, на думку прокурора, перебіг трирічного строку позовної давності розпочався з моменту набрання Законом від 20.12.2011 № 4176-VI чинності.

Однак, такі доводи прокурора колегією суддів апеляційної інстанції відхиляються, оскільки до набрання чинності Закону України від 20.12.2011 № 4176-VI прокурор не був позбавлений права оскаржити до суду рішення КМР. Крім того, набрання Законом України від 20.12.2011 № 4176-VI чинності не відновлює строки позовної давності на оскарження акта органу державної влади.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції відзначає, що місцевий суд вірно відмовив у задоволенні позову прокурора не через наслідки спливу строків позовної давності, оскільки, як встановлено вище, прокурором не доведено і документально не підтверджено факт порушення інтересів держави, які підлягали б захисту в судовому порядку.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Отже, судовою колегією встановлено відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених ст. 104 ГПК України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення господарського суду міста Києва від 15.10.2014 у справі № 910/10444/14 відповідає обставинам справи, є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню. У зв'язку з цим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу першого заступника прокурора міста Києва на рішення господарського суду міста Києва від 15.10.2014 у справі № 910/10444/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Міста Києва від 15.10.2014 у справі № 910/10444/14 залишити без змін.

3. Справу № 910/10444/14 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді О.І. Лобань

А.Г. Майданевич

Повний текст постанови складено 27 квітня 2015 року.