ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2015 р. Справа №922/903/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Кузнєцовій І.В.,

за участю представників:

позивача - Михайлов Є.Б., за довіреністю №08-11/4840/2-14 від 29.12.2014 року;

відповідача - Радіонов В.М., за довіреністю №594 від 27.04.2015 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Харківської міської ради, м.Харків, (вх.№2027Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 11.03.2015 року по справі №922/903/15,

за позовом Харківської міської ради, м.Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Агро», м.Харків,

про повернення майна та стягнення 420341,89 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року Харківська міська рада звернулася до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Агро» про повернення в натурі територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради безпідставно набутого майна - земельної ділянки площею 0,0880 га, розташованої по пр. П'ятдесятиріччя СРСР, 30 у м.Харкові та про стягнення з відповідача на користь позивача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна в розмірі 420341,89 грн. Позивач також просив суд стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.03.2015 року у справі №922/903/15 (суддя Макаренко О.В.) у позові відмовлено повністю.

Позивач із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить частково скасувати рішення господарського суду Харківської області від 11.03.2015 року щодо відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з ТОВ «Інтер Агро» на користь Харківської міської ради доходу одержаного від безпідставно набутого майна в розмірі 420341,89 грн. Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача 420341,89 грн. доходу отриманого від безпідставно набутого майна.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушив та невірно застосував норм матеріального права, зокрема, ст.ст. 120, 125 Земельного кодексу України, ст.ст. 182, 1212, 1214 Цивільного кодексу України та ст. 42 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02.04.2015 року апеляційну скаргу Харківської міської ради прийнято до провадження та призначено до розгляду.

15.04.2015 року відповідач надав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№6134), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріали справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач 15.04.2015 року надав через канцелярію суду додаткові письмові пояснення до апеляційної скарги (вх.№6135) з додатковими документами, зокрема, копіями постанов суду апеляційної інстанції щодо розгляду спорів тотожних спору по даній справі. Вказані документи долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 29.04.2015 року представник позивача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із необхідністю ознайомлення з відзивом відповідача на апеляційну скаргу.

Розглянувши заявлене позивачем клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, у разі нез'явлення в судове засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; неподання витребуваних доказів; необхідність витребування нових доказів; залучення до участі в справі іншого відповідача, заміна неналежного відповідача; необхідність заміни відведеного судді, судового експерта.

Проте, колегія суддів зазначає, що неможливість вирішення господарського спору в даному судовому засіданні, вирішується господарським судом в кожному випадку окремо з урахуванням обставин справи.

З матеріалів справи вбачається, що ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження була направлена, зокрема, на адресу позивача - 03.04.2015 року і отримана ним 09.04.2015 року, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення, яке долучено до матеріалів справи. Відповідачем відзив на апеляційну скаргу було подано до суду та долучено до матеріалів справи 15.04.2015 року. Таким чином, позивач у порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України починаючи з 15.04.2015 року і до моменту судового засідання у справі - 29.04.2015 року не був позбавлений права вчинити відповідні та ознайомитися з матеріалами справи у тому числі і з відзивом відповідача. Проте, позивачем такі дії вчинені не були. Крім того, колегія суддів зазначає, в судовому засіданні приймає участь представник відповідача і під час розгляду справи при наданні пояснень по суті він буде оголошувати відзив на апеляційну скаргу і позивач в змозі таким чином ознайомитися з його змістом. При цьому, необхідність ознайомлення з відзивом не є тією підставою, яка у розумінні ст. 77 Господарського кодексу України зумовлює відкладення розгляду справи. Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволені клопотання скаржника про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 29.04.2015 року представник апелянта підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги з урахуванням доповнень до неї в повному обсязі та просив її задовольнити.

Представник відповідача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у його відзиві.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Агро» є власником нежитлової будівлі літ. "А-3" площею 1055,7 м.кв. по пр. П'ятдесятиріччя СРСР, 30 у м. Харкові на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2004 року №2503, що підтверджується Інформацією з реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.12.2014 року №30829934, листом КП «Харківське міське БТІ» від 25.11.2014 року №8895 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.10.2004 року №5053428.

Рішенням 17 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 25.12.2007 року №291/07 (п. 40) ТОВ «Інтер Агро» надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею, орієнтовно, 0,0880 га по пр. П'ятдесятиріччя, СРСР, 30 у м. Харкові для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі.

Департаментом самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради проведено обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: м. Харків, пр. П'ятдесятиріччя, СРСР, 30, за результатами якої складено акт обстеження від 21.11.2014 року, з якого вбачається, що земельна ділянка частково огороджена парканом та використовується відповідачем для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "А-3" (адміністративні приміщення) та КПП.

Як вказує позивач, відповідач в період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю в установленому законодавчими актами розмірі (орендну плату).

Відповідно до листа Основ'янської ОДПІ м.Харкова від 24.11.2014 року №7173/9/20-3815-03-16 відповідачем сплачено земельний податок за використання земельної ділянки за адресою: м.Харків, пр. П'ятдесятиріччя СРСР, 30 в сумі 49615,80 грн. за 2011 рік, 2012 рік, 2013 рік та 2014 рік і станом на 01.11.2014 року податковий борг по земельному податку у ТОВ «Інтер Агро» відсутній.

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся із відповідним позовом та просив суд зобов'язати відповідача повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради безпідставно набуте майно - земельну ділянку площею 0,0880 га, яка розташована по пр. П'ятдесятиріччя СРСР, 30 у м.Харкові та стягнути з відповідача доходи, отримані від безпідставно набутого майна в розмірі 420341,89 грн., розраховані, виходячи з розміру орендної плати за землю, зменшеного на розмір зроблених відповідачем платежів за використання землі у вигляді земельного податку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 4 статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (частини 1 статті 181 Цивільного Кодексу України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно з п. 2.12. постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» відповідно до частини 2 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на житловий будинок (будівлю, споруду), що знаходяться на земельній ділянці, наданій у користування, до набувача переходить право користування відповідною земельною ділянкою в тому ж обсязі, що був у попереднього землекористувача.

Відповідно до абз. 1 п. 3.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» за змістом статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України, до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Отже, у разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку.

При цьому, виходячи зі змісту частин 1, 2 статті 120 Земельного кодексу України, з виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Згідно з абз. 2 п. 2.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» до відносин, пов'язаних з переходом права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок, будівля, споруда, до особи, що набула права власності на відповідне нерухоме майно, в тому числі стосовно розміру такої земельної ділянки, застосовується законодавство, що діяло на час переходу права власності на житловий будинок, будівлю, споруду.

Таким чином, після набуття відповідачем у 2004 році права власності на нежитлову будівлю літ. "А-3" площею 1055,7 м.кв. по пр. П'ятдесятиріччя СРСР, 30 у м. Харкові до відповідача перейшло і право користування спірною земельною ділянкою, яка знаходиться під цією нерухомістю, на тих же умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Подальша реєстрація земельної ділянки передбачена статтею 202 Земельного кодексу України. Право на земельну ділянку здійснюється згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

За статтею 123 Земельного кодексу України надання земельної ділянки державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймаються на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Для реєстрації земельної ділянки зацікавлена особа повинна замовити документацію із землеустрою. Більша частина цієї документації не може бути виготовлена сторонами самостійно. Для її підготовки слід звернутися до відповідної землевпорядної організації, замовити «технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку».

Згідно чинного земельного законодавства, використання землі здійснюється або на праві власності, або на праві користування земельною ділянкою (в даному випадку - договору оренди земельної ділянки).

Як свідчать матеріали справи, право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під нерухомістю належним чином відповідачем не оформлене, проте, як вірно зазначено судом першої інстанції, недотримання порядку оформлення права на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права відповідача як власника нерухомості на користування нерухомістю та як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а згідно із статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою (лист Верховного Суду України від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами статті 16 Цивільного кодексу України»).

Суд першої інстанції правомірно встановлює, що зобов'язання відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого статтею 41 Конституції України. Зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття (лист Вищого господарського суду від 01.01.2010 року «Узагальнення судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов'язаних із земельними правовідносинами»).

У розрізі зазначеного вбачається, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку в натурі є неефективним в розумінні унормованих статей Конституції України та фактично не призводить до відновлення його порушених прав.

Крім того, колегія суддів зазначає, що враховуючи фактичний та юридичний зв'язок земельної ділянки та розташованої на ній будівлі, посилання позивача на безпідставне використання відповідачем земельної ділянки, в розумінні статей 1212-1215 Цивільного кодексу України, є неможливим, враховуючи наступне.

Відповідно до статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Зобов'язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави іменуються також зобов'язаннями з безпідставного збагачення, або кондикційними зобов'язаннями. Сутність кондикційного зобов'язання як правовідношення полягає в тому, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) або на підставі, яка згодом відпала, зобов'язана повернути потерпілому це майно (частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України).

Певною мірою проблема розуміння та кваліфікації таких зобов'язань породжується нормою частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України, якою визначене коло вимог, до яких також застосовуються положення глави 83 Цивільного кодексу України про реституцію, віндикацію, повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні, відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

У нормах статей 1213 та 1214 Цивільного кодексу України не має санкцій як міри цивільно-правової відповідальності боржника, натомість ними закріплено право та кореспондуючі ним обов'язки сторін зобов'язання з безпідставного збагачення - право потерпілого: 1) на повернення йому безпідставно набутого майна в натурі або відшкодування його вартості; 2) на відшкодування йому доходів від безпідставно набутого майна, які набувач одержав або міг одержати від цього майна з часу, коли дізнався або міг дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Норми глави 83 Цивільного кодексу України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» та статті 1212 Цивільного кодексу України, зокрема, можуть бути застосовані тоді, коли дії набувача майна можуть кваліфікуватися як правопорушення.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, яким у постанові від 06.11.2014 року у справі №922/1087/14 вказано, що вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення статті 22 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 224 Господарського кодексу України. Для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

Проте, позивачем не доведено наявність вищевказаних елементів цивільного правопорушення в діях відповідача. Більш того, позивач у свої позовній заяві зазначає, що дії відповідача з набуття земельної ділянки, як наслідок придбання у власність будівлі, не порушують норми права, передбачені чинним законодавством, а тому ці дії з набуття земельної ділянки не є протиправними.

Констатуючи викладене колегія суддів зазначає, що суд попередньої інстанції правомірно відмовив в задоволені позовних вимог про повернення безпідставно набутого майна - земельної ділянки, оскільки це майно (земельна ділянка) не є безпідставно набутим враховуючи, що на ній знаходиться будівля, яка належить відповідачу на праві власності. Повернення земельної ділянки приведе до порушення права відповідача на будівлю, яка належить йому на праві власності.

У зв'язку із викладеним, також, є неможливим стягнення з відповідача 420341,89 грн., як доходу, отриманого від безпідставно набутого майна.

Відповідно до частини 1 статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Статтею 1214 Цивільного кодексу України передбачено визначення реального розміру неодержаного прибутку.

Заявлена до стягнення сума грошових коштів розрахована позивачем, виходячи з розміру орендної плати за земельну ділянку, зменшеного на розмір зроблених відповідачем платежів за використання землі у вигляді земельного податку.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним.

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 Податкового Кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

З встановлених колегією суддів обставин вбачається, що договори оренди позивач з відповідачем на спірну земельну ділянку не укладав, майно за актами приймання-передачі не отримував.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що Харківська міська рада діє в інтересах територіальної громади міста, а тому повинна вчиняти дії щодо усунення порушень, зокрема, з підстав недотримання порядку оформлення права на земельну ділянку, що знаходиться в комунальній власності. Позивачем, в порушення вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України, не надано доказів на підтвердження того, що Департаментом земельних відносин вчинялись заходи, направлені на оформлення права користування земельною ділянкою із власником нежитлової будівлі (відповідачем) на виконання рішення 17 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 25.12.2007 року №291/07 (п. 40), як і не надано доказів ухилення відповідача від пропозиції укласти договір оренди земельної ділянки.

Так, з метою укладення договору оренди земельної ділянки відповідач розробив Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с. 36). Однак, договір оренди земельної ділянки з позивачем не було укладено.

Крім того, колегія суддів зазначає, що розрахунок позивача про отримані відповідачем доходи оснований на припущеннях та є недоведеним.

Згідно з пунктом 287.6 статті 287 Податкового Кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину), податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди, їх частини, з урахуванням прибудинкової території, сплачуються на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Як вже зазначалося, згідно листа Основ'янської ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області від 24.11.2014 року №7173/9/20-38-15-03-16 відповідач перебуває на обліку в Основ'янській ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області як платник земельного податку за земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Харків, пр. П'ятдесятиріччя СРСР, 30, площею 1055,7 кв.м. відповідно до договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 29.09.2004 року. У даному листі також зазначено про те, що станом на 01.11.2014 року податковий борг по земельному податку (код платежу 13050100) у ТОВ «Інтер Агро» відсутній.

Отже, відповідач жодним чином не ухилявся від сплати послуг, фактично отриманих від використання земельної ділянки, та сплачував земельний податок. За таких обставин, у відповідача відсутні жодні зобов'язання, які виникають внаслідок безпідставно набутого майна.

Таким чином, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в позові в заявленій частині.

Відповідна правова позиція узгоджується із висновками Вищого господарського суду України, викладеними в постанові від 12.03.2015 року у справі №922/4064/14.

Отже, дослідивши всі належні докази, які мають відношення до даного спору, з урахуванням приписів ст.ст. 4-3, 32, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів дійшла висновку, що місцевим господарським судом законно та обґрунтовано прийнято рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

З огляду на викладене, враховуючи, що доводи, викладені в апеляційний скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що рішення господарського суду Харківської області від 11.03.2015 року у справі №922/903/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, керуючись ст.ст. 49, 99 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню позивачу.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 91, 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 11.03.2015 року по справі №922/903/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 30 квітня 2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.