РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2015Справа №910/4907/15-г

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбінат хлібопечення «Кулиничі», Харківська обл., с.Кутузівка,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Продукти «Членів трудового колективу Державного підприємства роздрібної торгівлі №228 «Молоко», м.Київ,

про стягнення 16 095,94 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Белолюбська О.В. - по дов.

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Комбінат хлібопечення «Кулиничі», Харківська обл., с.Кутузівка звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Продукти «Членів трудового колективу Державного підприємства роздрібної торгівлі №228 «Молоко», м.Київ про стягнення 16 095,94 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Продукти «Членів трудового колективу Державного підприємства роздрібної торгівлі №228 «Молоко» умов договору №КХК24/13К від 28.03.2013р. поставки продукції в частині здійснення оплати товару в повному обсязі та у строки, передбачені договором, що стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Відповідач у судове засідання 22.04.2015р., як і в переднє засідання суду, не з'явився, представника не направив, відзиву на позов не надав, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористався, правової позиції по суті спору не висловив.

Проте, за висновками суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Продукти «Членів трудового колективу Державного підприємства роздрібної торгівлі №228 «Молоко» було належним чином повідомлене про час та місце розгляду справи. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

За приписами ст.65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням відповідача на теперішній час є: 03028, м.Київ, Голосіївський район, проспект Науки, буд.43.

На вказану адресу судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано, в тому числі, ухвалу від 01.04.2015р. з метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Конверт з наведеною судовою кореспонденцією, як і попередні поштові відправлення, було повернуто на адресу господарського суду м.Києва з відміткою «За закінченням встановленого терміну зберігання».

У відповідності до п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресою Товариства з обмеженою відповідальністю «Продукти «Членів трудового колективу Державного підприємства роздрібної торгівлі №228 «Молоко», яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, враховуючи позицію Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи.

Наразі, суд зазначає, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною та розміщується на офіційному сайті господарського суду м.Києва в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність у відповідача можливості дізнатись про слухання справи за його участю.

З приводу неявки відповідача в судове засідання 22.04.2015р. господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Судом також враховано, що ухвалою від 01.04.2015р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Крім того, відповідачем в процесі розгляду справи клопотань про відкладення судового засідання не заявлялось.

За висновками суду, незважаючи на те, що відповідач в процесі розгляду спору та і не скористався правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши всі представлені заявником документи, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, 28.03.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комбінат хлібопечення «Кулиничі» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Продукти «Членів трудового колективу Державного підприємства роздрібної торгівлі №228 «Молоко» (покупець) було укладено договір №КХК/24/13К поставки продукції, відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов'язується виготовляти, поставляти і передавати у власність покупця хлібобулочні і кондитерські вироби, а покупець зобов'язується приймати і оплачувати вказану продукцію.

Покупець зобов'язується оплачувати продукцію за цінами, визначеними у накладних. Ціна у видаткових документах визначається з урахуванням податку на додану вартість (п.3.1 договору №КХК24/13К від 28.03.2013р.).

За умовами п.п.9.1, 9.2 укладеного між сторонами правочину договір набуває сили з моменту його підписання та діє до 31.12.2013р., а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. У випадку якщо жодна зі сторін за один місяць до закінчення строку дії договору не заявить у письмовому вигляді про намір розірвати правочин, останній пролонгується на наступний календарний рік.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, ухвалами від 04.03.2015р., від 18.03.2015р. та від 01.04.2015р. сторін було зобов'язано надати заперечення у разі наявності стосовно автоматичної пролонгації договору на підставі п.9.2 правочину.

У судовому засіданні 22.04.2015р. представником позивача наголошено, що сторонами заяв про розірвання договору №КХК24/13К від 28.03.2013р. не заявлялось, а отже останній було пролонговано на 2014р. календарний рік у відповідності до умов п.9.2 спірного правочину.

Відповідачем заперечень з приводу продовження договору представлено не було.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №КХК24/13К від 28.03.2013р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з постачання товару.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як вказувалось вище, за умовами п.1.1 договору №КХК24/13К від 28.03.2013р. позивач зобов'язався поставляти відповідачу хлібобулочні та кондитерські вироби.

Датою та часом поставки вважається дата, наведена у товарно-транспортній накладній і маршрутному листі, підтверджені відповідними відмітками покупця. Доставка продукції покупцю здійснюється за рахунок постачальника. (п.п.2.1, 5.3 договору №КХК24/13К від 28.03.2013р.).

Як свідчать представлені заявником до матеріалів справи товарно-транспортні накладні, на виконання спірного правочину у період з 10.04.2013р. по 21.10.2014р. позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 174 854 грн.

Оцінюючи представлені Товариством з обмеженою відповідальністю «Комбінат хлібопечення «Кулиничі» в обґрунтування викладених в позовній заяві обставин щодо поставки продукції відповідачу докази, господарський суд виходить з наступного:

У відповідності до ст.664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Статтею 688 Цивільного кодексу України на покупця покладено обов'язок повідомити продавця про порушення умов договору щодо кількості, асортименту, якості, комплектності товару в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

Ухвалами від 04.03.2015р., від 18.03.2015р. та від 01.04.2015р. судом було зобов'язано відповідача надати заперечення (у разі наявності) щодо отримання від позивача товару за договором №КХК24/13К від 28.03.2013р.

Проте, жодних заперечень з приводу отримання продукції від Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбінат хлібопечення «Кулиничі» Товариство з обмеженою відповідальністю «Продукти «Членів трудового колективу Державного підприємства роздрібної торгівлі №228 «Молоко» не представило.

Отже, господарський суд при розгляді справи приймає до уваги відсутність у відповідача, як покупця за договором, будь-яких заперечень та претензій щодо неналежного виконання продавцем прийнятих за договором зобов'язань з передання товару.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст.ст.34, 36 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, представлені позивачем товарно-транспортні накладні є належними доказами передачі продукції відповідачу, а отже виконання позивачем своїх зобов'язань з поставки продукції на загальну суму 174 854 грн. у період з 10.04.2013р. по 21.10.2014р. в межах договору №КХК24/13К від 28.03.2013р. здійснено належним чином.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Як вже зазначалось, покупець зобов'язується оплачувати продукцію за цінами, визначеними у накладних. Ціна у видаткових документах визначається з урахуванням податку на додану вартість (п.3.1 договору №КХК24/13К від 28.03.2013р.).

У п.3.2 укладеного між сторонами правочину зазначено, що розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються у безготівковому порядку шляхом оплати в строк 3 днів у розмірі отриманої продукції.

При безготівковій формі розрахунків покупець перераховує грошові кошти на розрахунковий рахунок постачальника з зазначенням форми і номеру договору, за яким здійснюється оплата (п.3.3 договору №КХК24/13К від 28.03.2013р.).

За таких обставин, враховуючи наведені вище умови спірного правочину, господарський суд дійшов висновку, що строк оплати товару, який було поставлено у період з 10.04.2013р. по 21.10.2014р. в межах договору №КХК24/13К від 28.03.2013р. за представленими позивачем товарно-транспортними накладними, настав.

Однак, за твердженнями позивача, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, Товариством з обмеженою відповідальністю «Продукти «Членів трудового колективу Державного підприємства роздрібної торгівлі №228 «Молоко» свої зобов'язання з оплати поставленого у зазначений вище період товару здійснено не було, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість в сумі 16 095,94 грн.

Наразі, факт внесення відповідачем часткових оплат за товар, поставлений у період з 10.04.2013р. по 21.10.2014р. в межах договору №КХК24/13К від 28.03.2013р., підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбінат хлібопечення «Кулиничі» та платіжними дорученнями, що скріплені печаткою банку про проведення фінансової операції.

Ухвалами від 04.03.2015р., від 18.03.2015р. та від 01.04.2015р. відповідача було зобов'язано надати докази повного або часткового виконання зобов'язань з оплати товару за договором №КХК24/13К від 28.03.2013р. поставки товару.

Проте, відповідачем вимоги суду виконано не було, факт наявності заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Комбінат хлібопечення «Кулиничі» в розмірі 16 095,94 грн. не спростовано.

При цьому, суд зазначає, що відповідно п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Отже, виходячи з наведеного вище, приймаючи до уваги приписи чинного законодавства України, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбінат хлібопечення «Кулиничі» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Продукти «Членів трудового колективу Державного підприємства роздрібної торгівлі №228 «Молоко» про стягнення 16 095,94 грн., є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявленому до стягнення розмірі.

Щодо клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбінат хлібопечення «Кулиничі» про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Продукти «Членів трудового колективу Державного підприємства роздрібної торгівлі №228 «Молоко», яке наведено у прохальній частині позовної заяви (з урахуванням наданих в судовому засіданні пояснень), господарський суд зазначає наступне.

Згідно із ст.66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 Господарського процесуального кодексу України заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За приписами ст.67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, в тому числі, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Відповідно до п.1 Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Проте, позивачем не було наведено жодних належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів вчинення відповідачем дій, які б могли призвести до ускладнення виконання судового рішення по справі.

При цьому, судом також прийнято до уваги, що предметом спору є стягнення грошових коштів, в той час як позивачем заявлено про вжиття заходів до забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно відповідача, що не відповідає принципам адекватності, розумності та співмірності заходів до забезпечення позову.

Наразі, суд зазначає, що позивачем не визначено певного переліку майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Продукти «Членів трудового колективу Державного підприємства роздрібної торгівлі №228 «Молоко», в той час як накладення арешту на все належне відповідачу майно фактично стане перешкодою для здійснення підприємницької діяльності.

З огляду на викладене вище, враховуючи приписи ст.ст.4-3, 33, 66, 67 Господарського процесуального кодексу України, зміст Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», приймаючи до уваги, що клопотання позивача позбавлене будь-якого доказового обґрунтування, останнє залишене судом без задоволення.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.10 Постанови №6 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову, відстрочку або розстрочку виконання рішення.

Згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за звернення до господарського суду з вимогами майнового характеру покладається на відповідача.

Одночасно, при розподіленні судових витрат, судом встановлено, що всупереч приписам ст.4 Закону України «Про судовий збір» позивачем судовий збір в сумі 1827 грн. (1,5 розмірів мінімальної заробітної плати) за подання заяви про забезпечення позову сплачено не було.

У відповідності до п.2.22 Постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» господарським процесуальним законодавством не передбачено можливості повернення господарським судом заяви у зв'язку з неподанням доказів сплати суми судового збору (наприклад, заяви про забезпечення позову), внаслідок чого суд повинен розглянути зазначену заяву й за відсутності таких доказів, а розподіл відповідних сум судового збору здійснити між сторонами згідно із ст.49 названого Кодексу у залежності від результатів розгляду відповідної заяви; про такий розподіл може бути зазначено і в рішенні (постанові) господарського суду, прийнятому(-ій) за результатами розгляду справи, або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

З огляду на висновки суду стосовно відсутності підстав для задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбінат хлібопечення «Кулиничі» про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Продукти «Членів трудового колективу Державного підприємства роздрібної торгівлі №228 «Молоко», яку наведено у прохальній частині позовної заяви, господарський суд зазначає, що судовий збір в розмірі 1827 грн. підлягає стягненню з позивача на користь Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбінат хлібопечення «Кулиничі» про забезпечення позову.

Задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбінат хлібопечення «Кулиничі», Харківська обл., с.Кутузівка до Товариства з обмеженою відповідальністю «Продукти «Членів трудового колективу Державного підприємства роздрібної торгівлі №228 «Молоко», м.Київ про стягнення 16 095,94 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Продукти «Членів трудового колективу Державного підприємства роздрібної торгівлі №228 «Молоко» (03028, м.Київ, Голосіївський район, проспект Науки, буд.43, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбінат хлібопечення «Кулиничі» (62405, Харківська область, Харківський район, с.Кутузівка, вул.Шкільна, буд.6, ) основний борг в сумі 16 095,94 грн. та судовий збір в розмірі 1827 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбінат хлібопечення «Кулиничі» (62405, Харківська область, Харківський район, с.Кутузівка, вул.Шкільна, буд.6, ) судовий збір в розмірі 1827 гр. на користь Державного бюджету України.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 22.04.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 23.04.2015р.

Суддя М.О. Любченко