ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2015 р.Справа № 922/1488/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Семенов О.Є.

розглянувши справу

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Харківагроснаб", м. Харків
до ТОВ "ТД "Донснаб", с. Солоницівка
про стягнення коштів
за участю представників:

позивача - Картов М.О., за дов. № Б/Н від 25.03.2015 року

відповідача - Полякова Т.Є., за дов. № 30/03-15 від 30.03.2015 року

за відсутності клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Харківагроснаб", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Донснаб", про стягнення заборгованості у розмірі 990 306,88 грн., що у еквіваленті складає 59 197,37 доларів США, а також просить суд покласти на відповідача судові витрати у розмірі 19 806,14 грн.

Позовні вимоги вмотивовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу № 17 від 06 квітня 2007 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16 березня 2015 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/1488/15 та призначено її до слухання у судовому засіданні на 08 квітня 2015 року.

Під час засідання суду 08 квітня 2015 року сторонами було надано додаткові докази: представником позивача супровідним листом - копію Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців стосовно позивача, довідку Державної казначейської служби України у Дзержинському районі м. Харкова Харківської області, інформацію щодо поточних рахунків; представником відповідача супровідним листом - інформацію щодо поточних рахунків та копію Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Вказані документи залучено судом до матеріалів справи з подальшою реєстрацією в канцелярії суду за вх. № 14002 та вх. № 13999 від 08 квітня 2015 року відповідно.

08 квітня 2015 року по розгляду даної справи було оголошено перерву до 21 квітня 2015 року з метою надання позивачем додаткових доказів по справі.

Після перерви 21 квітня 2015 року судове засідання було продовжено, представники сторін в засідання суду з'явилися.

В судовому засіданні 21 квітня 2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд долучити до матеріалів справи заяву з додатками щодо долучення до матеріалів справи додаткових доказів та надання пояснень в порядку ст. 22 ГПК України, дані документи судом долучено до матеріалів справи з подальшою реєстрацією в канцелярії суду за вх. № 15986 від 21 квітня 2015 року. Водночас представник позивача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи, для надання можливості надати до суду додаткові докази в обґрунтування своїх позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти задоволення усного клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи.

Суд, розглянувши усне клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, вважає за необхідне відмовити в його задоволення в зв'язку з необґрунтованістю та тим, що сторонам було надано достатньо часу для подання доказів в обґрунтування своїх позовних вимог та заперечень. Які саме документи позивач бажає надати суду, чим він був позбавлений до дати судового засідання в наданні документів позивачем не обґрунтовано та не доведено. За таких обставин суд вважає, що з боку позивача вбачається зловживання ним своїми процесуальними правами, які направлені на затягування розгляду справи в суді, що є неприпустимим.

Відповідно ч. 3 ст. 22 ГПК України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

06 квітня 2007 року між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 17.

Відповідно до п. п. 1.1, 1.2 договору, продавець зобов'язується продати, а покупець оплатити та прийняти на протязі дії даного договору (надалі - договір) сільськогосподарську, транспорту та іншу техніку, а також комплектуючі, запасні частини до неї (надалі - товар), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах, встановлених даним договором. Кількість, назва, асортимент, а також вартість товару, сторони погоджують в видаткових накладних, які являються невід'ємною частиною договору, які підписано уповноваженими представниками сторін.

Загальна вартість товару становить: 478 946,70 грн., в т.ч. ПДВ 20%, що на дату підписання даного договору складає 94 840,93 долара США, по співвідношенню 1 долар США = 5,05 грн. в співвідношенні з курсом. Для цілей даного договору під курсом розуміється курс Національного банку України (НБУ) на дату здійснення покупцем оплати. Покупець зобов'язується провести оплату по даному договору в наступному порядку: суму в українській гривні, еквіваленту сумі 35 643,56 доларів США, перераховану продавцем по курсу, сплатити в строк до 13 червня 2007 року включно; суму в українській гривні, еквівалентну сумі 59 197,37 доларів США, перераховану по курсу, сплатити в строк до 01 вересня 2009 року (п. 3.1, 3.2, 3.2.1, 3.2.2 договору).

Додатковою угодою № 2 від 18 травня 2012 року до договору купівлі-продажу № 17 від 06.04.2007 року сторони погодили внести зміни до п.п 3.2.2 п. 3.2 розділу 3 "Вартість товару та умови розрахунку" та викласти його в наступній редакції: кошти в українській гривні, еквівалентні сумі 59 197,37 доларів США, перерахувати продавцю по курсу, оплата в строк до 31 грудня 2014 року включно.

Право власності на придбаний товар переходить до покупця з моменту підписання сторонами видаткових накладних, при умові підписання сторонами даного договору (3.3 договору).

Згідно п. п. 4.1, 4.2, 4.3 договору, товар відпускається покупцю на умовах само вивозу зі складу продавця. Продавець здійснює відпуск товару покупцю по видатковій накладній. Приймання товару по якості, комплектуванню та кількості проводиться покупцем під час приймання товару.

При недосягненні згоди між сторонами, спори вирішуються в порядку передбаченому діючим законодавством України. Сторони погодили, що в разі судового розгляду спору під курсом розуміється курс Національного Банку України на дату складання позовної заяви (п. 7.2 договору).

Відповідно до п. 9.1 договору, даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до моменту повного виконання сторонами зобов'язань по даному договору.

Як стверджує позивач, на виконання умов договору ним поставлено, а відповідачем отримано товар на загальну суму 478 946,70 грн., що у еквіваленті складає 94 840,00 доларів США, що підтверджується видатковою накладною № РН-124 від 02 квітня 2007 року, видатковою накладною № РН-236 від 22 травня 2007 року, видатковою накладною № РН-234/1 від 22 травня 2007 року, однак відповідачем було лише частково сплачено вартість отриманого товару у розмірі 180 000,00 грн., що у еквіваленті складає 35 643,56 грн.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт господарювання (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язків.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору купівлі-продажу № 17 від 06 квітня 2007 року, відповідачем 06 квітня 2007 року та 13 червня 2007 року проведено передоплату за запчастини згідно договору № 17 від у розмірі 50 000,00 грн. та у розмірі суму 130 000,00 грн., тобто сама передплати по строку 13 червня 2007 року відповідачем сплачена в повному обсязі, що свідчить про виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо передплати у строк до 13 червня 2007 року.

Позивачем, на виконання умов договору купівлі-продажу № 17 від 06 квітня 2007 року, продано відповідачу товар на суму 2 100,00 грн. за видатковою накладною № РН-236 від 22 травня 2007 року та на суму 64 006,67 грн. за видатковою накладною № РН-234/1 від 22 травня 2007 року. Загальна вартість переданого за договором товару становить 66106,67 грн.

Водночас, в порушення п. 3.5 договору, товар в строк до 01 червня 2007 року на суму, згідно умов договору, позивачем відповідачу не передано.

Тобто, судом встановлено сплату відповідачем суми передплати у розмірі та в строк, визначені п.п. 3.2.1 договору купівлі-продажу № 17 від 06 квітня 2007 року; порушення позивачем умов п. 3.5 договору - не передання товару у строк до 01 червня 2007 року. Загальна вартість переданого позивачем за договором купівлі-продажу № 17 від 06 квітня 2007 року товару є меншою від сплачених відповідачем грошових коштів у якості передплати; доказів передання товару позивачем відповідачу в межах договору купівлі-продажу № 17 від 06 квітня 2007 року на загальну договору по строку до 01 червня 2007 року, й в подальшому, позивачем до суду не надано.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 525-526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається. Зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно ст. 670 ЦК України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Посилання позивача на додаткову угоду від 10 квітня 2007 року до договору купівлі-продажу № 17 від 06 квітня 2007 року, в якому сторонами погоджено, що умови договору купівлі-продажу № 17 від 06 квітня 2007 року застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його підписання по видатковій накладній № РН-124 від 02 квітня 2007 року, є безпідставним та необґрунтованим в зв'язку з тим, що у видатковій накладній № РН-124 від 02 квітня 2007 року підставою для надання товару є рахунок № с-1627/2 від 02 квітня 2007 року, довіреність ЯКБ 351703 від 02 квітня 2007 року, та не має жодного посилання на укладений договір, або на договір який буде укладений в майбутньому. Судом досліджено рахунок № с-1627/2 від 02 квітня 2007 року та довіреність ЯНБ 351703 від 02 квітня 2007 року з яких вбачається позадоговірне передання товару, про що свідчить також податкова накладна № 4/1 від 02.04.2007 року на суму 412 840,04 грн. за накладною № РН-124 від 02.04.2007 р., за якій сплачувались податкові збори (умова поставки - вказана накладна від 02.04.2007 р.). К іншим накладним, які містяться в матеріалах справи, позивачем також подано податкові накладні до суду, з яких вбачається підстава - договір № 17 від 06.04.2007 року.

Враховуючи вище викладене, суд вважає позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором купівлі-продажу № 17 від 06 квітня 2007 року необґрунтованими та безпідставними, оскільки у відповідача відсуне зобов'язання (основний борг) щодо оплати товару, який йому в межах договору на заявлену суму не поставлений.

Суд зазначає, що за приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані довести обставини справи, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, належними та допустимими доказами.

Згідно статті 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже, згідно вказаної статті, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Ця вимога закону ґрунтується на положенні ст. 99 Конституції України, згідно з якою грошовою одиницею України є гривня, та п. 3.3 ст. З Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» від 5 квітня 2001 р., яким встанов лено, що гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридич ними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів. Як встановлено ч. 2 ст. 524 ЦК, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Наведену норму слід розуміти лише як надання сторонам зобов'язання права визначати його грошовий еквівалент в іноземній валюті, а не як дозвіл в усіх без винятку випадках здійснювати розра хунки (платежі) в іноземній валюті. Такий висновок випливає з порівняльного аналізу норм ст. 524 ЦК і ст. 533 ЦК, в якій йдеться про валюту виконання гро шового зобов'язання. Згідно з ч. З ст. 533 ЦК використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Порядок організації розрахунків у іноземній валюті встановлено ст. 7 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 р. № 15-93, згідно з якою у розрахунках між рези дентами і нерезидентами в межах торговельного обороту використовується як засіб платежу іноземна валюта. Такі розрахунки здійснюються лише через упов новажені банки (ч. 1 ст. 7 Декрету).

Незаконне використання ватютних цінностей як засобу платежу є згідно зі статтями 203 та 215 ЦК підставою недійсності правочину, тому кожна з сторін грошового зобов'язання повинна повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (зобов'язання), а в разі не можливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одер жано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК).

Водночас, виходячи зі змісту позовних вимог та керуючись приписами п.п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позивачем продано, а відповідачем отримано товар 02 квітня 2007 року відповідно до видаткової накладної № РН-124 від 02 квітня 2007 року на суму 412 840,04 грн. поза межами дії договору купівля-продажу № 17 від 06 квітня 2007 року.

Згідно приписів п. 2. Постанови Пленуму ВГСУ № 6 від 23.03.2012 р., рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні:

- чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються;

- чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин;

- яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

За приписами ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ч. 1 ст. 181 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, тобто із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно з положеннями ст. ст. 202, 205, 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, зокрема, дво- або багатостороннім правочином (договором) є погоджена дія двох або більше сторін. Правочин може вчинятись усно або в письмовій формі; сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України, правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Так, обставини справи свідчать, що між сторонами у спрощеній формі було укладено договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України унормовано зобов'язання покупця оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. В силу вказаної норми, відповідач є таким, що зобов'язаний був оплатити товар у строк до 02 квітня 2007 року.

Як стверджує позивач та не заперечує представник відповідача, відповідачем не сплачено вартість отриманого товару згідно видаткової накладної № РН-124 від 02 квітня 2007 року.

Враховую вище викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в розмірі 412 840,04 грн. за товар, переданий згідно видаткової накладної № РН-124 від 02 квітня 2007 року. В решті позовних вимог в розмірі 577 466,84 грн., в зв'язку з тим, що позивачем до даних правовідносин застосовані умови договору купівлі-продажу № 17 від 06 квітня 2007 року, що є помилковим та недопустимим, так як товар, наданий позивачем відповідно до вище вказаної видаткової накладної, і отриманий відповідачем передано поза межами дії договору купівлі-продажу № 17 від 06 квітня 2007 року.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 8 256,80 грн.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 174, 175, 179, 193 Господарського кодексу України, статтями 11, 202, 205, 207, 509, 525-526, 530, 629, 655, 692 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 69, 75, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Донснаб" (62370, Харківська область, Дергачівський район, смт. Солоницівка, вул. Заводська, 49, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Харківагроснаб" (61012, м. Харків, провулок Лопанський, буд 10, ) 412 840,04 грн. основного боргу за товар, отриманий за видатковою накладною № РН-124 від 02 квітня 2007 року та 8 256,80 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 27.04.2015 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/1488/15