РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2015Справа №910/2918/15-г

За позовом Приватного виробничого підприємства "Сіріус"

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

про визнання договору частково недійсним

суддя Домнічева І.О.

Представники сторін:

від позивача: Макидон М.М., Дячук А.В. - за довіреністю;

від відповідача: Мединський М.М. - за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне виробниче підприємство "Сіріус" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання договору частково недійсним.

Ухвалою від 11.02.2015 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 03.03.2015 р.

03.03.15р. через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому заперечує проти задоволення позовних вимог.

Ухвалою від 03.03.2015 р. розгляд справи було відкладено на 24.03.2015 р.

24.03.15р. через відділ діловодства суду позивачем подано додаткові пояснення до позовної заяви та додаткові матеріали по справі.

В судовому засіданні 24.03.15р. оголошено перерву до 07.04.15р.

02.04.15р. через відділ діловодства суду позивачем подано додаткові пояснення до позовної заяви.

В судовому засіданні 17.04.15 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

14 грудня 2010 року між Приватним виробничим підприємством «Сіріус» (надалі -Позичальник, Позивач) та Публічним акціонерним товариством «Дельта-Банк» (надалі -Відповідач/Банк/Кредитор) було укладено кредитний договір № К-2004187 (надалі Кредитний договір).

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору кредитор зобов'язується надавати позичальнику грошові кошти, надалі за текстом - "Кредит", у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Згідно з п. 1.1.1. кредитного договору надання кредиту здійснюється на умовах, визначених цим договором в сумі 240 000 000,00 грн., зі сплатою плати за користування кредитом у розмірі 13,5% річних, в порядку, визначеному цим договором, та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 11.12.2015 на умовах, визначених цим договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Кредитний договір укладено із порушенням закону в частині п. 7.1. договору у зв'язку з чим останній підлягає визнанню недійсним виходячи з наступного.

Так, згідно п. 7.1. Кредитного договору «Всі спори за цим Договором вирішуються Сторонами в процесі переговорів. У разі неможливості вирішення спірних питань шляхом переговорів, всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні цього договору чи у зв 'язку з ним або випливають з нього (включаючи, але не обмежуючи-визнання цього договору недійсним або дійсним, укладеним або неукладеиим) вирішуються Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків у наступному порядку. Справа розглядається одноособово Кисельовим максимом Євгеновичем - третейським суддею Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15, у випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Ярошовцем Василем. Миколайовичем або Твердохлібом Олегом Станіславовичем у порядку черговості, вказаному у цьому пункті Договору. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських: банків відповідно до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків».

Позивач стверджує, що був змушений підписати Кредитний договір із вказаний пунктом. Адже, по-перше, такий пункт міститься у стандартних формах кредитних договорів Відповідача, до яких не передбачено внесення змін за бажанням позичальника. По-друге, Позивач вимушено став боржником Відповідача у зв'язку із укладенням між Відповідачем та TOB «Український промисловий банк» (який був первинним кредитором Позивача) договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010, відповідач має вплив на можливе прийняте рішення, оскільки є членом Асоціації. Крім того, позивач зазначає, що між сторонами не існувало ніякого спору на час коли, вони уклали угоду про передачу спору на вирішення третейського суду.

Посилаючись на ст.ст. 202,203, 215 ЦК України, просить визнати недійсним пункт 7.1. кредитного договору № К-2004187, укладеного 14 грудня 2010 року між Приватним виробничим підприємством «Сіріус» та Публічним акціонерним товариством «Дельта-Банк».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 6 Цивільного кодексу України визначено, що:

Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства, є в тому числі: свобода договору.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Приймаючи до уваги той факт, що статтею 1055 ЦК України передбачено обов'язкову письмову форму кредитного договору, то в розумінні ст. ст. 639 та 640 ЦК України моментом укладання кредитного договору є момент підписання його сторонами.

Таким чином, позивач своїм підписом на договорі підтвердив згоду зі всіма умовами договору, як істотними згідно з чинним цивільним та господарським законодавством, так і з визначеними сторонами договору.

Позивач стверджує, що на підставі рішення 14 грудня 2010 року прийнятим засновником Щербиною М.Г. (засновником ПВП «Сіріус») між Приватним виробничим підприємством «Сіріус» та Публічним акціонерним товариством «Дельта-Банк» було укладено кредитний договір № К-2004187 .

Відповідно до п. 3.3.12.4. Кредитного договору Позичальник зобов'язаний в день видачі кредиту погасити заборгованість за Кредитним договором № 336/КВ-Об на відкриття не відновлювальної мультимедійної кредитної лінії від 17.11.2006 р.

В той же час, слід зазначити, що Щербина Тетяна Михайлівна (дружина власника Позивача) звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного виробничого підприємства «Сіріус» та Приватного акціонерного товариства «Сіріус-Буд» про визнання недійсними рішень засновника (власника) Приватного виробничого підприємства «Сіріус» від 15.11.2010 р. та 14.12.2010 р., а також визнання недійсним рішення Загальних зборів акціонерів Приватного акціонерного товариства «Сіріус-Буд», оформлених протоколом № 6 від 24.11.2010 р. (справа № 910/13296/13).

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк в даній справі виступало в якості третьої особи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Щербина М.Г. міг приймати оскаржувані рішення виключно за наявності згоди позивача, оскільки вони стосуються майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Дане твердження не приймається судом до уваги, оскільки Постановою Київського апеляційного Господарського суду від 20.10.14р. по справі № 910/13296/13, встановлено, що ПВП «Сіріус» не є господарським товариством, а позов у даній справі пред'явлено фізичною особою, то такий спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, а тому провадження у справі в частині позовних вимог Щербини Т.М до Приватного виробничого підприємства «Сіріус» та Приватного акціонерного товариства «Сіріус-Буд» про визнання недійсними рішень підлягає припиненню. За позовом третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору Приватного виробничого підприємства «Сіріус», до Приватного акціонерного товариства «Сіріус-Буд» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство «Дельта-Банк» про визнання недійсним рішення загальних зборів відмовлено в задоволенні позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору - Приватного виробничого підприємства «Сіріус» повністю.

Постановою Вищого Господарського суду України від 17.12.14р. у справі №910/13296/13, вказану Постанову залишено без змін.

Щодо посилань позивача про відсутність спору між сторонами на час укладення третейської угоди, укладеної у вигляді третейського застереження, що не відповідає вимогам статті 5 Закону України «Про третейські суди», суд зазначає наступне.

Статтею 12 Закону України "Про третейські суди" визначено, що третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 даного Кодексу визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплена презумція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Разом з тим, пунктом 3 ухвали Конституційного Суду України від 14.10.1997р. встановлено, що правосуддя це самостійна галузь державної діяльності, яку суди здійснюють шляхом розгляду і вирішення в судових засіданнях в особливій, встановленій законом процесуальній формі цивільних, кримінальних та інших справ. Натомість, третейський розгляд спорів це вид недержавної юридичної діяльності. Статтею6 Конвенції про захист прав та основних свобод гарантовано право кожної особи, юридичної чи фізичної, на розгляд її справи справедливим неупередженим судом.

Закон України "Про третейські суди" передбачає виключно право, а не обовязок сторін на звернення до цього суду. Окрім того, необхідна наявність волі обох сторін для виникнення у третейського суду підстав для розгляду спору по суті. При відсутності волі, в даному випадку, позивача, на звернення до третейського суду, чинне законодавство України жодним чином не позбавляє його права на звернення до господарського суду.

Відповідн до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, юридичним особам та субєктам підприємницької діяльності гарантовано право звернення до господарського суду, згідно із встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

У разі коли між сторонами у договорі передбачене третейське застереження, але одна із сторін заперечує проти неї, то прерогатива має бути віддана відстоюванню права на захист своїх інтересів в судовому порядку.

Конституція України гарантує кожній особі право на судовий захист своїх порушених прав та законних інтересів. Обмеження права на судовий захист суперечить конституційному принципу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 06.12.2011р. у справі № 17/085-11.

Постанова мотивована тим, що звернення за вирішенням спору до третейського суду є правом особи, яка самостійно на свій розсудвибирає способи захисту порушених або оспорюваних інтересів. Третейська угода (третейське застереження) є обов'язковою і головною умовою звернення особи з позовом до третейського суду, проте її наявність не свідчить про обов'язок особи у разі виникнення спору звертатись за його вирішенням лише до третейського суду, не тягне за собою позбавлення права особи на звернення з позовом до господарського суду та не забороняє господарському суду розглядати і вирішувати по суті такий спір.

Враховуючи викладене сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, разом з тим при наявності в договорі третейського застереження сторона не позбавлена права звернення за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів до господарського суду.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 24.04.15 р.

Суддя І.О. Домнічева