ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2015 р. Справа № 922/653/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя Россолов В.В. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1.(особисто),

відповідача - Антонів М.О., довіреність №7 від 18.12.12 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №1820 Х/1-42) на рішення господарського суду Харківської області від 26.02.15 у справі № 922/653/15

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до КП "Зміїв - сервіс" Зміївської районної ради Харківської області

про стягнення 49 511,51 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Харківської області (суддя Суслова В.В.) позов задоволено. Стягнуто з Комунального підприємства "Зміїв-Сервіс" Зміївської районної ради Харківської області ( 63404, Харківська область, м. Зміїв, вул. Чкалова, будинок, 6, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_1) - 37867,58 грн. основного боргу, 1512,63 грн. 3% річних, 9429,03 грн. інфляційних витрат, 1827,00 грн. судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати.

У судове засідання, яке відбулось 22 квітня 2015 року з'явився позивач та відповідач, які підтримали совї правові позиції по справі.

Під час судового засідання позивачем було надано відзив на апеляційну скаргу, який був розглянутий та долучений колегією суддів до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи, коегія суддів встановила наступні обставини справи.

01 листопада 2012 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (продавцем, позивачем) та Комунальним підприємством "Зміїв-Благоустрій" (покупцем) був укладений договір поставки нафтопродуктів № 52.

Відповідно до п. 1.1. Договору , продавець зобов'язується передати у власність покупця товар, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору.

Пунктом 1.2 договору зазначено найменування товару: бензин А-92, бензин А-76 та дизпаливо.

Відповідно до п. 2.1. Договору, ціна за вказаний товар визначається сторонами на підставі домовленості та фіксується в накладній.

Оплата за товар проводиться шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця, вказаний у даному договорі (п. 3.1. Договору).

Відповідно до п. 3.2. Договору, строк відвантаження товару - не пізніше 3-х днів з моменту отримання 100% оплати товару.

На виконання умов Договору, позивач поставив, а КП "Зміїв - Благоустрій" прийняв бензин А-92, бензин А-76 та дизельне паливо на загальну суму 247599,50 грн. Вказане підтверджується накладними: № 9 від 02.01.2013 року на суму 17000,00 грн., № 35 від 31.01.2013 року на суму 71441,70 грн., № 71 від 28.02.2013 року на суму 74732,10 грн., № 108 від 31.03.2013 року на суму 84425,70 грн.

Згідно з рішенням Зміївської районної ради № 615-VI від 04.10.2013 року, КП "Зміїв-Благоустрій" припинило свою діяльність у зв'язку з реорганізацією шляхом приєднання до КП "Зміїв-Сервіс".

Як вбачається з матеріалів справи на позивачем були пред'явлені кредиторські претензії до ліквідаційної комісії КП "Зміїв-Благоустрій" на суму 42560,01 грн., які були прийняті та передані на підставі передавального фінансового звіту затвердженого головою комісії, а саме додатком до нього № 13 від 19.11.2013 року, підписаним директорами двох підприємств.

15 грудня 2013 року між позивачем та відповідачем був підписаний акт зустрічних вимог, відповідно до якого по взаємній домовленості сторін була залікована заборгованість позивача у сумі 4692,43 грн. перед відповідачем та станом на 01.12.2014 року зафіксована заборгованість відповідача перед позивачем складає 37867,58 грн.

Враховуючи той факт, що станом на 02.02.2015 року заборгованість відповідачем погашена не була, останній звернувся до суду з відповідним позовом.

Суд першої інстанції з огляду на фактичність та доведеність позовних вимог, стягнув з Комунального підприємства "Зміїв-Сервіс" Зміївської районної ради Харківської області на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 37867,58 грн. основного боргу, 1512,63 грн. 3% річних, 9429,03 грн. інфляційних витрат.

Звертаючись з апеляційною скаргою відповідач вважає неправомірним висновок суду лише в частині стягнення з останнього 1512,63 грн. 3% річних, 9429,03 грн. інфляційних витрат, оскільки, на його думку,невірно встановлений строк з якого здійснено нарахування. В доводах апеляційної скарги, відповідач наголошує на відсутності прострочення грошового зобов'язання, враховуючи той факт, що КП "Зміїв-Сервіс" як правонаступником КП "Зміїв-благоустрій" не було укладено договір з позивачем стосовно поставки нафтопродуктів.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується з рішенням Господарського суду Харківської області від 26.02.15 у справі № 922/653/15 в повному обсязі виходячи з наступного.

Як слідує з матеріалів справи, 01 листопада 2012 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (продавцем, позивачем) та Комунальним підприємством "Зміїв-Благоустрій" (покупцем) був укладений договір поставки нафтопродуктів № 52.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник, зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки другій стороні - покупцеві, товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму. Договір укладається на розсуд сторін.

Відповідно до п. 1.1. Договору , продавець зобов'язується передати у власність покупця товар, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору.

Відтак, відповідачем було взято на себе обов'язок щодо своєчасної оплати прийнятого товару.

Пунктом 1.2 договору зазначено найменування товару: бензин А-92, бензин А-76 та дизпаливо.

Відповідно до п. 2.1. Договору, ціна за вказаний товар визначається сторонами на підставі домовленості та фіксується в накладній.

Оплата за товар проводиться шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця, вказаний у даному договорі (п. 3.1. Договору).

Між тим, сторонами в положенні договору не було визначено строк, в межах якого покупцем здійснюється розрахунок за отриманий товар, у зв'язку з чим, правовідносини в цій частині регулюються положеннями цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.(Зазнача правова позиція була також висвітлена Вищим господарським судом України в Листі від 17.07.2012, № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права").

Аналогічної позиції притримується й Вищий господарський суд в постанові Пленуму від 17.12.2013, № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань". Так згідно пункту 1.7 зазначеної постанови, за умови якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов Договору, позивач поставив, а КП "Зміїв - Благоустрій" прийняв бензин А-92, бензин А-76 та дизельне паливо на загальну суму 247599,50 грн., що підтверджується накладними: № 9 від 02.01.2013 року на суму 17000,00 грн., № 35 від 31.01.2013 року на суму 71441,70 грн., № 71 від 28.02.2013 року на суму 74732,10 грн., № 108 від 31.03.2013 року на суму 84425,70 грн.

Таким чином, КП "Зміїв - Благоустрій" було зобов'язано оплатити кошти за отриманий бензин А-92, бензин А-76 та дизельне паливо на загальну суму 247599,50 грн., за накладною № 9 -02.01.2013 року, № 35 -31.01.2013 року на суму 71441,70 грн., № 71 - 28.02.2013 року на суму 74732,10 грн., № 108 - 31.03.2013 року на суму 84425,70 грн.

В той же час, як свідчать матеріали справи, КП "Зміїв-Благоустрій" свої зобов'язання по оплаті отриманого ним товару в повному обсязі не виконав, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість у розмірі 42560,01 грн., що підтверджується підписаним актом взаєморозрахунків від 01.11.2013 року.

Разом з цим, позивачем були пред'явлені кредиторські претензії до ліквідаційної комісії КП "Зміїв-Благоустрій" на суму 42560,01 грн., які були прийняті та передані на підставі передавального фінансового звіту затвердженого головою комісії, а саме додатком до нього № 13 від 19.11.2013 року, підписаним директорами двох підприємств.

15 грудня 2013 року між позивачем та відповідачем, правонаступником КП "Зміїв-Благоустрій" був підписаний акт зустрічних вимог, відповідно до якого по взаємній домовленості сторін була залікована заборгованість позивача у сумі 4692,43 грн. перед відповідачем та станом на 01.12.2014 року зафіксована заборгованість відповідача перед позивачем складає 37867,58 грн.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Враховуючи викладене та те, що на даний момент сума боргу у розмірі 37867,58 грн. за договором поставки нафтопродуктів № 52 від 01.12.2012 року відповідачем не сплачена, проте доведена матеріалами справи та визнана безпосередньо відповідачем, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Одночасно, колегія суддів погоджується з позовним вимогам в частині часкового стягнення 3 % річних та інфляційних витрат враховуючи наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз положень зазначеної норми вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Як свідчать матеріали справи, період нарахування 3% річних та інфляційних втрат позивачем визначений з 04.10.2013 року (дата винесення рішення про припинення КП "Зміїв -Благоустрій"), в той же час, суд першої інстанції правомірно визначив дату з якої починається нарахування - 19.11.2013 року, оскільки саме з цієї дати були передані до відповідача на підставі звіту ліквідаційної комісії зобов'язання КП "Зміїв - Благоустрій".

Сума 3% річних за період 19.11.2013 року по 02.02.2015 року та інфляційних витрат за період з грудня 2013 року по січень 2015 року, підлягає задоволенню у розмірі 1512,63 грн. та інфляційних втрат у розмірі 9429,03 грн.

Наголошуючи на хибності даного висновку суду, відповідач зазначає про невірність визначення позивачем періоду прострочення грошового зобов'язання, враховуючи відсутність безпосередньо укладення договору з позивачем стосовно поставки нафтопродуктів, підписання Акту зустрічних вимог лише 01.12.2014 року та відсутності, у зв'язку з цим, пред'явленої в порядку статті 530 Цивільного кодексу України претензії з боку позивача. Втім дана позиція відповідача є неправомірною враховуючи наступне.

Згідно з рішенням Зміївської районної ради № 615-VI від 04.10.2013 року, КП "Зміїв-Благоустрій" припинило свою діяльність у зв'язку з реорганізацією шляхом приєднання до КП "Зміїв-Сервіс".

Відповідно до ст. 106 ЦК України, злиття приєднання, поділ або перетворення юридичної особи здійснюється за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 107 Цивільного кодексу встановлено, що після закінчення строку пред'явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), які мають містити положення про правонаступництво щодо всіх зобов'язань юридичної особи, що припиняється, стосовно всіх кредиторів та боржників, включаючи зобов'язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджується учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 512 Цивільного кодексу України визначено правонаступництво, як самостійна підстава для заміни кредитора у договірних зобов'язаннях.

Відповідно до чинного законодавства, в разі припинення юридичної особи шляхом приєднання, правонаступником всіх прав та обов'язків припиненої юридичної особи є юридична особа, до якої воно приєднано.

З матеріалів справи слідує, що заборгованість КП "Зміїв-Благоустрій" перед позивачем була включена до передавального фінансового звіту від 19.11.2013 року, який був підписаний уповноваженими представниками КП "Зміїв-Благоустрій" та КП Зміїв-Сервіс" (Том 1 а.с.60-61). Зазначене свідчить про передачу дебіторської заборгованості КП "Зміїв-Благоустрій" перед позивачем до КП Зміїв-Сервіс" в повному обсязі, враховуючи відсутність жодних обмежень щодо об'єму правонаступництва. А відтак, КП Зміїв-Сервіс" Зміївської районної ради Харківської області, як правонаступником КП "Зміїв-Благоустрій" було взято не себе повний обсяг прав та обов'язків правоприємника.

Колегія суддів на аргументи апеляційної скарги відповідача вважає за необхідне зазначити, що правові наслідки порушення зобов'язання, як право позивача на отримання 3% річних та інфляційних, виникли у КП "Зміїв-Благоустрій", на підставі частини першої статті 692 ЦК України, з моменту не оплати отриманого товару та були передані відповідачу на підставі передавального фінансового звіту затвердженого головою комісії, а саме додатком до нього № 13 від 19.11.2013 року. Так, саме з цієї дати відповідачем було прийнято на себе обов'язковість виконання основного зобов'язання так і правових наслідків його прострочення, що виключає обов'язок позивача на звернення з окремою претензією в порядку статті 530 Цивільного кодексу України.

В свою ж чергу, відповідач помилково ототожнив момент прийняття зобов'язання щодо оплати заборгованості, яке відбулось на підставі передавального фінансового звіту затвердженого головою комісії 19.11.2013 року, зі складанням Акту зустрічних вимог та узгоджене сальдо від 01.12.2014 року, який за своєю правовою природою являє собою лише спосіб узгодження суми боргу.

Отже, безпосередня відсутність факту укладення між позивачем та КП "Зміїв-Сервіс" договору поставки нафтопродуктів №52, складання Акту зустрічних вимог 01.12.2014 року та відсутність звернення позивача з претензією, в порядку статті 530 Цивільного кодексу України, не виключає у відповідача обов'язку понесення правових наслідків неналежного виконання зазначеного зобов'язання з моменту, отримання на підставі звіту ліквідаційної комісії зобов'язання КП "Зміїв - Благоустрій".

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що виносячи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст. 33 ГПК України, кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідачем такі обставини не доведено.

Судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду, в порядку ст.49 ГПК України покладається на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись статтями ст. ст. 32-34, 43, 99, 101, пунктом 1 статтею 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 26.02.15 у справі № 922/653/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2015 року.

Головуючий суддя Бондаренко В.П.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Тихий П.В.