ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2015 р. Справа № 908/1810/15-г

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М.

при секретарі Логвін О.О.

за участю представників сторін:

позивача - Левицька А.В.,дов. №8208-К-О від 20.10.2014

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ПАТ КБ "Приватбанк", м. Дніпропетровськ (вх. №2419 З/3-12)

на ухвалу господарського суду Запорізької області від 23.03.15 у справі № 908/735/15-г

за позовом ПАТ КБ "Приватбанк", м. Дніпропетровськ

до ФОП Василенка Ю.В., м. Запоріжжя

про стягнення суми 2577500,42 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 23.03.2015 р. у справі № 908/1810/15-г позовну заяву з додатками повернуто позивачу без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України.

Позивач із зазначеною ухвалою не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та передати справу до місцевого господарського суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви. Судові витрати покласти на відповідача.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги заявник вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що надані позивачем до позовної заяви платіжні доручення не можуть вважатися належними доказами сплати судового збору у зв'язку з чим, повернув позовну заяву на підставі п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 14.04.2015 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 22.04.2015.

В судове засідання 22.04.2015 представник відповідача не з'явився, про причини нез'явлення суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Як зазначено у пункті 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1. вказаної постанови, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом ст. 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, а також з огляду на те, що явку представників сторін у дане судове засідання не визнано обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача за наявними у ній матеріалами у відповідності до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Перевіривши повноту встановлених судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги позивача виходячи з наступного.

Так, підставою повернення позовної заяви ПАТ КБ "Приватбанк" на підставі п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України, стали обставини, за якими місцевий господарський суд встановив, що надані позивачем до матеріалів позовної заяви платіжні доручення № ВОJ66В0Р4D від 26.02.2015 р. про сплату судового збору у розмірі 4000,00 грн. у кількості 12 штук та платіжне доручення № ВОJ66В0Р4D від 26.02.2015 року про сплату судового збору у розмірі 3550,01 грн. у кількості 1 штуки, мають один і той же номер та не містять інших відмінних рис. Встановлене, за висновком суду, є порушенням Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті та унеможливлює встановити дійсність перерахування грошових коштів до державного бюджету України. Посилаючись на те, що інших доказів сплати судового збору в установлених Законом порядку та розмірі суду не надано, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком виходячи з наступного.

Згідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 ГПК України до позовної заяви додаються матеріали, які підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку та розмірі.

За приписами п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

Відповідно до п.2.21., п. 2.22. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» №7 від 21.02.2013, платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою додаються до позовної заяви (заяви, скарги) і мають містити відомості про те, яка саме позовна заява (заява, скарга, дія) оплачується судовим збором.

Відповідні документи подаються до господарського суду тільки в оригіналі; копії, у тому числі виготовлені із застосуванням технічних засобів (фотокопії тощо) цих документів, не можуть бути належним доказом сплати судового збору.

Судовий збір сплачується до територіальних органів Державної казначейської служби України; платники судового збору у платіжних документах на перерахування судового збору повинні в рядку "одержувач" зазначити найменування територіального органу казначейської служби за місцем знаходження господарського суду, який розглядає справу.

Як свідчать матеріали справи, позивачем до позовної заяви були надані платіжні доручення № ВОJ66В0Р4D від 26.02.2015 р. про сплату судового збору у розмірі 4000,00 грн. у кількості 12 штук та платіжне доручення № ВОJ66В0Р4D від 26.02.2015 року про сплату судового збору у розмірі 3550,01 грн. у кількості 1 штуки. Всі надані позивачем платіжні доручення мають один і той же номер.

Дослідженням платіжних доручень № ВОJ66В0Р4D від 26.02.2015 р., встановлено, що вони оформлені належним чином, містять номера рахунків, встановлених для сплати судового збору, також відомості про те, яка саме позовна заява оплачується судовим збором, а саме: судовий збір за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» (до , ФОП Василенко Юрій Володимирович), господарський суд Запорізької області, , п. 2.1. Підпис особи на платіжному дорученні скріплений печаткою банківської установи, що підтверджує перерахування коштів на рахунок отримувача.

За поясненнями, наданими представником позивача суду апеляційної інстанції, для перерахування грошових коштів до Державного бюджету, внутрішніми документами банку встановлений ліміт у розмірі 4000,00 грн. Також, представник позивача пояснив, що платіжні доручення по сплаті коштів за проблемними кредитами, яким є кредит відповідача, за внутрішньою інструкцією банківської установи повинні мати один номер.

Чинним законодавством не встановлено якихось спеціальних вимог щодо оформлення платіжних документів, за якими перераховуються суми судового збору. Отже, таке перерахування здійснюється за загальними правилами згідно з вимогами Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" і відповідних нормативно-правових актів Національного банку України. (п. 2.20. постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» №7 від 21.02.2013).

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до переконливого висновку, що один і той же номер на платіжних дорученнях, про що вказується в ухвалі господарського суду Запорізької області, не може бути підставою для неприйняття їх судом в якості доказів сплати позивачем судового збору у встановленому порядку.

Крім того, у пункті 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.09.2012р. № 01-06/1260/2012 зазначено, що за наявності сумнівів у здійсненні сплати суми судового збору до Державного бюджету України і зарахування його до спеціального фонду цього бюджету господарський суд вправі витребувати у платника відповідне підтвердження (довідку) органу Державної казначейської служби України, якому судовий збір перераховано, про що зазначається в ухвалі про порушення провадження у справі або про прийняття скарги (заяви) до провадження.

Проте, вказані вимоги судом першої інстанції не були виконані.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо повернення позовної заяви на підставі п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Відповідно до ч. 7 ст. 106 ГПК України, у випадках скасування апеляційною інстанцією ухвал про відмову у прийнятті позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, припинення провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду, справа передається на розгляд місцевого господарського суду.

У п. 4.8 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» вказується що, якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій статті 106 ГПК або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з числа зазначених у частині четвертій статті 111 - 13 ГПК з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідних апеляційної та/або касаційної скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 49 ГПК.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ПАТ КБ "Приватбанк", м. Дніпропетровськ задовольнити частково.

2. Ухвалу господарського суду Запорізької області від 23.03.15 у справі № 908/735/15-г скасувати.

3. Матеріали справи №908/735/15-г повернути до господарського суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено та підписано 27.04.2015

Головуючий суддя Тарасова І. В.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Білецька А.М.