КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

"22" квітня 2015 р. Справа №30/284

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

при секретарі Філімоновій І.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.07року

у справі №30/284 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Братислава"

до Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об"єкти нерухомого майна"

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 22.06.2007 року у справі № 30/284 позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Братислава" право власності на 11 ( одинадцять) нежитлових будівель, розташованих у АДРЕСА_1, а саме: будівлю № 1 площею 38,9 кв.м., будівлю № 2 площею 38,8 кв.м., будівлю № 3 площею 40,2 кв.м., будівлю № 4 площею 39,8 кв.м., будівлю № 5 площею 39,7 кв.м., будівлю № 6 площею 41,2 кв.м, будівлю № 7 площею 23,8 кв.м., будівлю № 8 площею 41,9 кв.м., будівлю № 9 площею 43,0 кв.м., будівлю № 10 площею 41,5 кв.м., будівлю № 11 площею 41,5 кв.м.

Зобов'язано відповідача зареєструвати право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Братислава" на об'єкти нерухомого майна - нежитлові будівлі, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 430,50 кв. м., на підставі договору купівлі-продажу об'єкту нерухомого майна, укладеного 01.12.1998 р., що складається з 11 нежитлових будівель, а саме будівля № 1 площею 38,9 кв.м., будівля № 2 площею 38,8 кв.м., будівля № 3 площею 40,2 кв. м., будівля № 4 площею 39,8 кв. м., будівля № 5 площею 39,7 кв. м., будівля № 6 площею 41,2 кв.м., будівля № 7 площею 23,8 кв. м., будівля № 8 площею 41,9 кв.м., будівля № 9 площею 43,0 кв.м., будівля № 10 площею 41,5 кв.м, будівля № 11 площею 41,5 кв.м.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_2, звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення місцевого суду, просить рішення скасувати та відмовити у позові повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду м. Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду, викладених в ухвалі дійсним обставинам справи.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями визначено склад суду для розгляду справи №30/284, головуючий суддя Тищенко О.В. судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

На підставі апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2007 року, згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 06.02.2015р. порушено апеляційне провадження.

В судове засідання 24.03.2015р. з'явився представник апелянта та представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини суд не повідомлено.

Через відділ документального забезпечення апеляційного господарського суду 23.03.15р. представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.03.15р. розгляд справи відкладено 31.03.15р.

В судове засідання 31.03.2015р. з'явився представник апелянта та представник позивача.

Через відділ документального забезпечення апеляційного господарського суду 30.03.15р. представником апелянта подано письмові пояснення.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини суд не повідомлено.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.03.2015 року було задоволено клопотання апелянта про продовження розгляду справи та у зв'язку з неявкою представника відповідача розгляд справи було відкладено на 21.04.2015 року.

У судовому засіданні 21.04.2015 року було оголошено перерву до 22.04.2015 року.

Апелянт в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду м. Києва від 22.06.2007 року у справі № 30/284 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів апелянта, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду.

Представник відповідача в судове засідання 22.04.2015 року не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу, у відсутності представника відповідача.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Зазначена конституційна норма конкретизована законодавцем і в статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи у випадку і порядку, встановлених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

Крім того, в п.п. 8, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 №8 "Про незалежність судової влади" встановлено, що звернення до суду здійснюється у формі, порядку, випадках та особами, передбаченими процесуальним законом; звернення у справах інших осіб у всіх випадках, а учасників процесу - поза випадками, передбаченим процесуальним законом, розгляду судами не підлягають; оскарження судових рішень допускається у випадках, порядку та з підстав, визначених законом.

Статтею 91 ГПК України передбачено, що сторони у справі, прокурор, треті особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили.

З юридичного аналізу наведеного правового положення вбачається, що судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов'язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

У пункті 52 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ ГПК України" із змінами і доповненнями зазначено, що у розгляді апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції і яка вважала, що місцевим господарським судом вирішено питання про її права та обов'язки, апеляційний господарський суд, прийнявши апеляційну скаргу до провадження (якщо вона не підлягала поверненню з передбачених ГПК України підстав), повинен з'ясувати наявність правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі.

Якщо при цьому буде встановлено, що права такої особи оскаржуваним судовим рішенням не порушені та що питання про її права і обов'язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою припиняє апеляційне провадження на підставі пункту першого частини 1 ст. 80 ГПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі, в зв'язку з чим відсутній суб'єкт апеляційного оскарження.

На думку апелянта, оскаржуваним рішенням у справі № 30/284 від 22.06.2007 ОСОБА_2 було безпідставно позбавлено право власності на гараж, рішення порушує його законні права та інтереси, є необґрунтованим та незаконним.

Проте апелянт (ОСОБА_2) не є учасником правовідносин, що виникли між сторонами у даній справі.

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов'язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов'язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов'язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов'язків. Будь-який інший правовий зв'язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, останнє не містить жодних приписів щодо прав та обов'язків апелянта.

Крім того згідно з ч.1 ст. 1 Господарського Процесуального кодексу України (надалі ГПК України) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди вирішують господарські спори в порядку позовного провадження.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України встановлено вимоги до форми і змісту позовної заяви, відповідно до яких позовна заява подається до господарського суду в письмовій формі і підписується повноважною посадовою особою позивача або його представником та повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог; виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

Зміст позовних вимог включає предмет і підстави позову. Предметом позову як вимоги про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу. Підстави позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. До підстав позову входять лише юридичні факти, тобто ті, з якими норми матеріального права пов'язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов'язків суб'єктів спірного матеріального правовідношення.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що процесуальним законодавством порушені права особи розглядаються лише в контексті доконаного аспекту, а не в аспекті ймовірності їх настання у майбутньому.

Як вбачається з матеріалів справи предметом позовних вимог являється визнання права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Братислава" на об"єкт незавершеного будівництва за результатами підписання договору купівлі - продажу укладеного 01.12.1998р. між ЗАТ "Батислава" (правонаступником якого є позивач) та Колективним малим підприємством "Акмазіт". Згідно умов договору (пункти 1.1., 1.2., 3.1.) КМП "Акмазіт" продало та передало, а ЗАТ "Братислава" сплатило та прийняло за Актом приймання-передачі, яке відбудеться не пізніше 3-х днів з моменту підписання даного Договору, майно - господарські споруди та бокси, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 27000,00 грн., у тому числі ПДВ 4500,00 грн.

Апелянт вважає, що рішенням місцевого господарського суду було вирішено питання, контрі стосуються прав апелянта, як власника частини спірного майна, а саме гаражного боксу літера "Д", загальною площею 20,90 кв. розташованого по АДРЕСА_2 (яке є одним і тим саме майном, що зареєстровано по АДРЕСА_1).

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Проте апелянт при поданні апеляційної скарги не надав суду належних та допустимих доказів в розумінні ст. 34 ГПК України, які б підтверджували наведені ним доводи щодо будівництва спірного об'єкта, введення об'єкта в експлуатацію, набуття ним права власності на спірний об'єкт (відсутнє свідоцтво про право власності), тощо.

Крім того апелянтом не було зазначено та не доведено належним чином, які дії були вчинені ним для отримання правовстановлюючих документів на спірний об'єкт, а своєрідне декларування лише про намір отримати спірний об'єкт згодом у власність, свідчить тільки про те, що рішення Господарського суду м. Києва взагалі не стосується прав апелянта, які на момент розгляду справи навіть не виникли.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Таким чином, встановивши, що апелянт не має статусу учасника провадження у даній справі, і оскаржуване рішення будь-яким чином не зачіпає його права, у зв'язку з чим ОСОБА_2 не має права звертатись із апеляційною скаргою на рішення господарського суду м. Києва від 22.06.2007 у справі № 30/284, то господарський суд апеляційної інстанції своєю ухвалою припиняє апеляційне провадження.

Аналогічна позиція було висловлена у постанові Вищого господарського суду України 15 травня 2013 року у справа № 5027/450/2012.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що апеляційне провадження у справі № 30/284має бути припинено.

На підставі викладеного, керуючись статтями 80, 86, 91, 99 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду,-

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення господарського суду м. Києва від 22.06.2007 у справі № 30/284 припинити.

Матеріали справи № 30/284 повернути до Господарського суду м. Києва.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова