ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2015 року Справа № 904/9880/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач)

суддів: Пархоменко Н.В., Чередка А.Є.,

при секретарі судового засідання: Сусла Я.Б.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився,

від відповідача: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Інтерпайп Новомосковський трубний завод" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.01.2015 року у справі № 904/9880/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче об'єднання "Індустрія Інвест", м. Запоріжжя

до Публічного акціонерного товариства "Інтерпайп Новомосковський трубний завод", м. Новомосковськ Дніпропетровської області

про стягнення 44 814, 41 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче об'єднання "Індустрія Інвест" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Інтерпайп Новомосковський трубний завод" про стягнення з останнього на свою користь основного боргу за поставлений товар у сумі 35 637, 00 грн., пені у сумі 3 936, 00 грн., 3% річних у сумі 660, 76 грн., інфляційних втрат у сумі 4 580, 65 грн., а всього: 44 814, 41 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13.01.2015 року у справі № 904/9880/14 (суддя Соловйова А.Є.) позов задоволено частково; стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Інтерпайп Новомосковський трубний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче об'єднання "Індустрія Інвест" 35 637, 00 грн. основного боргу, 660, 76 грн. 3% річних, 3 611, 25 грн. інфляційних втрат, 3 936, 00 грн. пені, 1 787, 48 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з обставин неналежного виконання відповідачем зобов'язань за укладеним між позивачем та відповідачем договором поставки № 56/14 від 23.01.2014 року щодо своєчасної оплати вартості поставленого позивачем відповідачу товару за видатковими накладними № РН-0000194 від 06.02.2014 року, № РН-0000196 від 06.02.2014 року, № РН-0000315 від 18.02.2014 року, № РН-0000587 від 02.04.2014 року, № РН-0000588 від 02.04.2014 року, № РН-0000589 від 02.04.2014 року, наявності боргу відповідача за поставлений товар за вказаними видатковими накладними у загальній сумі 35 637, 00 грн., передбаченої договором відповідальності за порушення строків оплати поставленого товару у вигляді пені, а також передбаченої статтею 625 ЦК України відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання у вигляді 3% річних та інфляційних втрат. Місцевий господарський суд відмовив в задоволенні частини заявлених до стягнення інфляційних втрат у зв'язку з неврахуванням позивачем при їх розрахунку положень абз. 3 п. 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", відповідно до яких період прострочення для нарахування інфляційних втрат починається з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж.

Не погодившись із зазначеним рішенням господарського суду Дніпропетровської області, Публічне акціонерне товариство "Інтерпайп Новомосковський трубний завод" подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення у справі норм матеріального та процесуального права, відповідач просить скасувати зазначене рішення суду в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Порушення норм процесуального права відповідач вбачає в порушенні місцевим господарським судом принципу змагальності судочинства, оскільки рішення суду прийняте в першому ж судовому засіданні та за відсутності представника відповідача. На думку відповідача, обмежений час, протягом якого суд розглянув справу, є свідченням не забезпечення відповідачу реальної можливості для здійснення прав, передбачених ст. 22 ГПК України. Також, за доводами відповідача, викладення у рішенні лише доводів позивача є порушенням принципу рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Окрім того, відповідач зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 235 ГК України до суб'єкта, який порушив господарське зобов'язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором. Оскільки умови укладеного договору не передбачають обов'язок відповідача відшкодувати інфляційні втрати та 3% річних, відповідач вважає, що застосування до спірних правовідносин приписів ст. 625 ЦК України є безпідставним, а стягнення інфляційних втрат та 3% річних - неправомірним.

Відповідно до наданого відзиву на апеляційну скаргу позивач проти її задоволення заперечує. Позивач не погоджується з твердженням відповідача про порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення у справі норм процесуального права, як не погоджується і з твердженням про порушення судом принципів змагальності та рівності учасників судового провадження. В обґрунтування своїх доводів позивач посилається на ті обставини, що позовна заява ним була надіслана відповідачу 08.12.2014 року, провадження у даній справі порушено судом 15.12.2014 року, а судове засідання призначене на 13.01.2015 року, у якому і відбувся розгляд справи по суті. Позивач вважає, що майже за місяць підготовки до судового засідання відповідач мав достатньо часу для подання доказів та доведення їх як у запереченні, так і у судовому засіданні. Позивач зазначає, що строк розгляду справи регламентовано ст. 69 ГПК України, в межах вказаного строку судом і було здійснено розгляд справи. Згідно пояснень позивача відповідач був ознайомлений з датою судового засідання, однак не з'явився у судове засідання та про причини неявки суд не повідомив, у зв'язку з чим місцевим господарським судом на підставі ст. 75 ГПК України правомірно розглянуто спір за наявними у справі матеріалами. На думку позивача, є неприйнятними у спірних відносинах і доводи відповідача щодо не застосування судом ст. 77 ГПК України, оскільки не існувало обставин, передбачених наведеної правовою нормою, для відкладення розгляду справи. Позивач не погоджується з твердженням відповідача про неправомірність нарахування 3% річних та інфляційних втрат, зазначаючи при цьому, що ст. 625 ЦК України є загальною нормою при застосуванні відповідальності за порушення грошового зобов'язання у цивільних відносинах і її застосування не виключається при порушенні господарських зобов'язань. Статті Цивільного кодексу України є обов'язковими для виконання та можуть застосовуватися при порушеннях грошових зобов'язань в господарському процесі, що, у свою чергу, підтверджується багаточисленною судовою практикою.

Відповідач та позивач у судове засідання, призначене для розгляду апеляційної скарги, явку своїх повноважних представників не забезпечили. Про дату, час та місце проведення судового засідання відповідач та позивач повідомлені належним чином за їх місцезнаходженням згідно матеріалів справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення відповідачу поштового відправлення (а.с. 103, т. 1) та про вручення позивачу поштового відправлення (а.с. 104, т. 1), якими останнім відповідно були направлені копії ухвал Дніпропетровського апеляційного господарського суду про прийняття апеляційної скарги до провадження. Про поважність причин неявки у судове засідання апеляційного господарського суду своїх повноважних представників відповідач та позивач суд не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи ні від відповідача, ні від позивача не надійшло.

Виходячи з наведеного та матеріалів справи, неявка представників позивача та відповідача у судове засідання не перешкоджає перегляду апеляційним господарським судом оскаржуваного рішення місцевого господарського суду.

У судовому засіданні 21.04.2015 року прийнято постанову.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, 23.01.2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче об'єднання "Індустрія Інвест" (постачальник) та Публічне акціонерне товариство "Інтерпайп Новомосковський трубний завод" (покупець) уклали договір поставки № 56/14 (далі - Договір), за умовами якого (п. 1.1.) постачальник зобов'язується передати у власність покупцю, а покупець прийняти та оплатити продукцію матеріально-технічного призначення (товар). Найменування, асортимент, кількість, ціна, умови та строки поставки товару зазначаються у специфікаціях, які оформлюються у вигляді додатків і складають невід'ємну частину Договору.

Товар за Договором поставляється на умовах, викладених у відповідності до вимог Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів "Інкотермс" в редакції 2010 року та зазначених у специфікаціях (п. 3.1. Договору).

Товар передається постачальником покупцю на підставі видаткової накладної з відміткою покупця про приймання товару (п. 3.5. Договору).

Датою поставки товару і датою переходу права власності на товар є дата, зазначена покупцем у видатковій накладній при прийманні товару. Сторони у специфікації можуть обумовити інші умови визначення дати поставки товару і дати переходу права власності на товар (п. 3.6. Договору).

Відповідно до п. 4.1. Договору покупець здійснює розрахунки шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника в порядку та строки, зазначені у специфікаціях.

Строк дії Договору починається з 23.01.2014 року та закінчується 31.12.2014 року, а в частині не виконаних зобов'язань - до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань (п. 10.2. Договору).

Додатками №№ 1, 2, 3, 4 до Договору є погоджені сторонами Договору специфікації, які визначають найменування та характеристику товару, про поставку якого сторонами досягнуто згоди, його кількість, ціну та вартість, термін гарантійних зобов'язань, наслідки виявлення дефектів поставленого товару у період гарантійного строку, умови поставки (погодженими партіями автотранспортом постачальника на умовах поставки "СРТ, склад покупця, м. Новомосковськ" відповідно до правил Інкотермс у редакції 2010 року та супроводжується товарно-транспортною накладною), строк поставки, порядок визначення ціни (з урахуванням базисних умов поставки "СРТ, склад покупця, м. Новомосковськ" відповідно до правил Інкотермс у редакції 2010 року), строк розрахунку за поставлену по специфікації партію товару.

На виконання умов Договору позивач здійснив поставку відповідачу товару на загальну суму 35 637, 00 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними та товарно-транспортними накладними:

видаткова накладна № РН-0000194 від 06.02.2014 року на суму 12 220, 74 грн. на умовах оплати - протягом 60-ти календарних днів від дати поставки (п. 9. специфікації (Додаток № 1 до Договору) від 23.01.2014 року), тобто до 07.04.2014 року включно; товарно-транспортна накладна № від 06.02.2014 року;

видаткова накладна № РН-0000196 від 06.02.2014 року на суму 2 658, 00 грн., на умовах оплати - протягом 60-ти календарних днів від дати поставки (п. 8. специфікації (Додаток № 2 до Договору) від 05.02.2014 року), тобто до 07.04.2014 року включно; товарно-транспортна накладна № від 06.02.2014 року;

видаткова накладна № РН-0000315 від 18.02.2014 року на суму 7 373, 28 грн., на умовах оплати - протягом 60-ти календарних днів від дати поставки (п. 8. специфікації (Додаток № 2 до Договору) від 05.02.2014 року), тобто до 19.04.2014 року включно; товарно-транспортна накладна № від 18.02.2014 року;

видаткова накладна № РН-0000587 від 02.04.2014 року на суму 3 427, 20 грн., на умовах оплати - протягом 60-ти календарних днів від дати поставки (п. 8. специфікації (Додаток № 2 до Договору) від 05.02.2014 року), тобто до 01.06.2014 року включно;

видаткова накладна № РН-0000588 від 02.04.2014 року на суму 780, 00 грн., на умовах оплати - протягом 60-ти календарних днів від дати поставки (п. 7. специфікації (Додаток № 3 до Договору) від 12.03.2014 року), тобто до 01.06.2014 року включно;

видаткова накладна № РН-0000589 від 02.04.2014 року на суму 9 177, 78 грн., на умовах оплати - протягом 30-ти календарних днів від дати поставки (п. 7. специфікації (Додаток № 4 до Договору) від 12.03.2014 року), тобто до 02.05.2014 року включно.

Кожна з наведених вище видаткових накладних підписана особою, яка отримала товар, з посиланням на номер та дату довіреності, що підтверджує відповідні повноваження цієї особи.

Матеріали справи містять копії довіреностей, виданих відповідачем, про надання повноважень певній особі на отримання від позивача товарно - матеріальних цінностей та на які йде посилання у видаткових накладних:

довіреність № 189 від 06.02.2014 року (дійсна до 16.02.2014 року), на підставі якої отримано товар за видатковими накладними від 06.02.2014 року № РН-0000194 та № РН-0000196;

довіреність № 258 від 18.02.2014 року (дійсна до 28.02.2014 року), на підставі якої отримано товар за видатковою накладною від 18.02.2014 року № РН-0000315;

довіреність № 496 від 01.04.2014 року (дійсна до 11.04.2014 року), на підставі якої отримано товар за видатковими накладними від 02.04.2014 року № РН-0000587, № РН-0000588, № РН-0000589.

В силу приписів частини першої статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 526 Цивільного кодексу України встановлює вимогу щодо виконання зобов'язань належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною другою статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ч. 2 ст. 692 ЦК України).

Враховуючи встановлені обставини справи, умови специфікацій щодо строків здійснення розрахунку за поставлений товар, строк оплати поставленого позивачем відповідачу товару за спірними видатковими накладними на дату звернення позивача з позовом до місцевого господарського суду є таким, що настав.

Доказів оплати вартості товару, поставленого позивачем за вказаними вище видатковими накладними, станом на дату прийняття місцевим господарським судом оскаржуваного рішення у даній справі відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу за поставлений товар у сумі 35 637, 00 грн. шляхом надання належних доказів не спростував.

Такі докази не надані відповідачем і до апеляційного господарського суду.

За наведеного, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову в частині заявлених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у сумі 35 637, 00 грн.

Згідно з частиною першою статті 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України).

Відповідно до п. 7.2. Договору, у випадку порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував та заявив до стягнення пеню за прострочення оплати вартості поставленого позивачем відповідачу товару, врахувавши граничний строк оплати вартості товару по кожній видатковій накладній окремо, за загальний період прострочення виконання зобов'язання з оплати товару з 08.04.2014 року по 30.11.2014 року у сумі 3 936, 00 грн., 3% річних за загальний період прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати товару з 08.04.2014 року по 04.12.2014 року у сумі 660, 76 грн. та інфляційні втрати, розраховані від суми боргу по кожній видатковій накладній окремо із застосуванням індексів інфляції загалом за квітень-жовтень 2014 року, а в розрізі кожної видаткової накладної індекси інфляції застосовані з урахуванням граничного строку оплати вартості товару, поставленого за відповідною накладною, у сумі 4 580, 65 грн.

При цьому інфляційні втрати, як вірно зазначено місцевим господарським судом, позивач розрахував без врахування положень абз. 3 п. 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", відповідно до яких період прострочення для нарахування інфляційних втрат починається з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж.

Також, заявлена до стягнення пеня нарахована з дотриманням вимог ч. 6 ст. 232 ГК України.

Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення сум пені, 3% річних та інфляційних втрат, місцевий господарський суд правомірно задовольнив позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені за загальний період прострочення виконання зобов'язання з оплати вартості поставленого товару з 08.04.2014 року по 30.11.2014 року у сумі 3 936, 00 грн., 3% річних за загальний період прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати вартості поставленого товару з 08.04.2014 року по 04.12.2014 року у сумі 660, 76 грн. та інфляційних втрат, розрахованих від суми боргу із застосуванням індексів інфляції за травень-жовтень 2014 року у сумі 3 611, 25 грн.

З огляду на наведене вище щодо визначення початку періоду прострочення для нарахування інфляційних втрат, місцевий господарський суд підставно відмовив в задоволенні решти заявлених до стягнення інфляційних втрат.

Колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє доводи відповідача щодо порушення місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення у справі норм процесуального права, які мотивовані прийняттям судового рішення у першому судовому засіданні та за відсутності представника відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 1 (зворотна сторона), 67, 68, т. 1), місцевий господарський суд з дотриманням вимог процесуального закону направив на адресу відповідача копію ухвали про порушення провадження у справі, у якій зазначені дата, час та місце проведення судового засідання, що підтверджується штампом вихідної кореспонденції суду на зворотному боці оригіналу цієї ухвали, копією реєстру № 168 рекомендованої пошти по Україні з повідомленням від 17.12.2014 року; своєчасне отримання відповідачем копії цієї ухвали підтверджується витягом з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення 19.12.2014 року, тоді як судове засідання у справі було призначене на 13.01.2015 року.

Зазначені докази є належними доказами повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання у справі, що узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, наведеною у абзаці третьому підпункту 3.9.1. підпункту 3.9. пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1. підпункту 3.9. цього пункту постанови.

Отже, відповідач був належним чином та завчасно повідомлений про дату та час судового засідання, проте не скористався своїм процесуальним правом та не забезпечив явку повноважного представника у призначене судове засідання, так само як і не повідомив суд про причини неявки до суду такого представника. Відзиву на позов чи клопотання про відкладення розгляду справи від відповідача також не надходило. Керуючись положеннями ст. 75 ГПК України, суд першої інстанції прийняв рішення у справі без участі відповідача, оскільки матеріали справи та надані позивачем оригінали документів дозволяли розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними в справі матеріалами, неявка останнього не перешкоджала вирішенню спору.

Згідно приписів ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Отже, питання щодо відкладення розгляду справи вирішується господарським судом та пов'язується з наявністю обставин, за яких спір не може бути вирішений в конкретному судовому засіданні. При цьому, господарський суд не зобов'язаний відкладати розгляд справи лише у зв'язку з неявкою сторони.

Також, колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє доводи відповідача щодо неправомірності нарахування інфляційних втрат та 3% річних у зв'язку з тим, що такі види відповідальності не передбачені умовами Договору.

У господарських відносинах грошові зобов'язання найчастіше виникають з господарських договорів та інших угод, передбачених законом, або з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України). Однак оскільки господарський договір (угода) є не єдиною підставою виникнення відповідного зобов'язання, то сама лише відсутність між сторонами спірних правовідносин такого договору (угоди) або незазначення в останньому умов (пунктів) щодо відповідальності за порушення грошового зобов'язання не перешкоджає застосуванню даної відповідальності, але тільки у разі якщо підстави такого застосування і розмір відповідальності передбачено актами законодавства.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

З огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Отже, доводи відповідача щодо неможливості нарахування інфляційних втрат та 3% річних є безпідставними, оскільки такі види нарахувань передбачені цивільним законодавством, яке підлягає застосуванню і до даних правовідносин.

Окрім того, інфляційні нарахування не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті, у свою чергу 3% річних, так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, місцевим господарським судом при прийнятті рішення у справі повно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, не допущено порушень або неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права, а висновки, наведені у рішенні місцевого господарського суду, відповідають обставинам справи. Відтак, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Інтерпайп Новомосковський трубний завод" на рішення місцевого господарського суду у даній справі задоволенню не підлягає, рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України відносяться на відповідача.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Інтерпайп Новомосковський трубний завод" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.01.2015 року у справі № 904/9880/14 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.01.2015 року у справі № 904/9880/14 залишити без змін.

Головуючий суддя Л.А. Коваль

Суддя Н.В. Пархоменко

Суддя А.Є. Чередко