РІШЕННЯ

"23" березня 2015 р.Справа № 921/1/15-г/7

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Стадник М.С.

розглянув матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Теліані Трейдінг" вул.Вікентія Хвойки, 18/14, м.Київ 80,04080

до відповідача:Приватного підприємства "Продекспорт" вул.Максима Кривоноса, 2Б, м.Тернопіль, Тернопільська область, 46027

про: cтягнення 72 569,39 грн.

За участі представника відповідача: Демчук С.С., довіреність б/н від 01.01.2015р.;

Суть справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Теліані Трейдінг" звернулось із позовом до Приватного підприємства "Продекспорт" про стягнення 57138,65грн. по Договору поставки №08/21-05/004-П від 20.05.2008р. ,із яких : 7812,90грн - штраф; 5718,75грн - пеня; 4577,29грн - 3% річних; 39029,71грн - збитки у вигляді курсової різниці.

Позивачем в судовому засіданні 06.03.2015р., до початку розгляду справи по суті, подано заяву від 02.03.2015р. про збільшення позовних вимог та зміну предмету позову, в якій просить стягнути з ПП "Продекспорт" 72569,39грн, з яких: 7812,90грн - штраф; 5718,75грн - пеня; 5293,94грн - 3% річних; 14714,09грн - втрати від інфляції; 39029,71грн - збитки у вигляді курсової різниці,яка прийнята судом до розгдяду.як подана відповідно до ст.22 ГПК України,а тому розгляд справи здійснюється із врахуванням поданої заяви.

Учасникам судового процессу,в процесі розгляду,роз'яснено права і обов'язки передбачені ст.22ГПК України.

Сторони повідомлені про час та дату розгляду справи у відповідності до ст.64ГПК України.

В судовому засіданні оголошено перерву з 06.03.2015р. до 13.03.2015р.,та ухвалою суду від 13.03.2015р. розгляд справи відкладено до 23.03.2015р. ,для надання можливості сторонам подати докази на підтвердження заявлених вимог та заперчень.

Ухвалою суду Ухвалою суду від 06.03.2015р. ,за клопотанням представника позивача, відповідно до ст. 69 ГПК України, строк розгляду справи продовжено на 15 днів до 23.03.2015р.

Позивач на вимогу суду не надав доказів на підтвердження правомірності стягнення курсової різниці, його представник пояснив,що не може таких надати в процесі розгляду даної справи. Інші вимоги підтримав ,та просить суд поновити строк для стягнення санкцій,посилаючись на те, що відповідачем рішення господарського суду від 13.09.2012р.у справі №2/51/5022-566/2012, яким стягнуто вартість одержаного товару, виконувалося протягом двох років,та станом на даний час за ним рахується заборгованість за даними акту звірки розрахунків в сумі 1754,56грн. , і за цей період інфляційні процеси знецінили грошові кошти, а тому просить суд задовольнити позовні вимоги,як заявлені згідно чинного законодавства.

Відповідач проти позовних вимог заперечує посилаючись на те, що рішення суду виконано, на підтвердження перерахування коштів зазначених позивачем у акті звірки розрахунків надав платіжне доручення від 07.06.2013р.№423, просить суд звернути увагу на те,що позивач пропустив строк позовної давності, а тому заявляє про застосування такого. Представник в судовому засіданні 23.03.2015р. пояснив суду, що причиною несплати боргу стала тимчасова неплатоспроможність підприємства.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в процесі розгляду справи пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. При цьому суд виходив з наступного.

В силу ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням господарського суду Тернопільської області від 13.09.2012 року у справі №2/51/5022-566/2012 задоволено позовні вимоги ТОВ "Теліані Трейдінг" про стягнення з ПП"Продекспорт" 31 251,60грн. вартості товару поставленого на виконання укладеного між сторонами 20.05.2008 р. договору поставки № 08/21-05/004 по видаткових накладних № ТТ-0000392 від 19.09.2008р.(17385,84грн.) та № ТТ-0000262 від 27.02.2009р.(13865,76грн.), та 1 609,50 грн. судового збору.

На виконання зазначеного рішення видано 24.09.2012 р. наказ, який пред'явлений позивачем до виконання 17.10.2012р. ,та на виконання якого державним виконавцем Першого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції 22.10.2012р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Матеріалами справи підтверджено,та не заперечується відповідачем,що останнім рішення суду виконано тільки в 2014 р., що підтверджується платіжними дорученнями: № 423 від 07.06.2013 р. на суму 3 452,47 грн., № 87045 від 18.07.2014 р. на суму 10 000,00 грн. та № 87387 від 03.11.2014 р. на суму 19 408,63 грн.(в т.ч. судовий збір 1 609,50 грн.).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, повинен на вимогу кредитора сплатити борг з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені ст. 625 ЦК України, втрати пов'язані з інфляційними процесами в державі, за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником.

Між тим, слід зазначити, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості, у тому числі стосовно яких є ухвала про відстрочку або розстрочку виконання, не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Відповідно до п.п. 7.1п.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання,при цьому такі нарахування інфляційних та трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням та в межах загальних строків позовної давності - три роки.

Згідно ст.267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови в позові. Позовна давність застосовується судом за заявою сторони в спорі, зробленому до ухвалення судом рішення у справі.

Відповідачем подана заява про застосування наслідків пропущення строку позовної давності.

Розглянувши заявлені позивачем вимоги щодо стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних, враховуючи дати проведених платежів на виконання рішення суду , та те, що позивачем не ставилося питання їх стягнення в рішенні від 13.03.2012р., до задоволення підлягають вимоги заявлені в межах строку позовної давності в період з 06.01.2012р. по 03.11.2014р.: про стягнення інфляційних нарахувань в сумі 4422,76 грн. та 3% річних в сумі 2412,08 грн. (із суми 31452,47 грн. за період з 06.01.2012р. по 06.06.2013р.: 3% - 1339,10 грн. ; інфл.- 0,00грн. ; із суми 27799,13 (31351.60 - 3452,47) за період з 07.06.2013р. по 17.07.2014р : 3% - 927,65грн.; інфл.- 3419,29грн.; із суми 16189,63 (27799,13 - 10000,00 - 1609,50 (судовий збір)) за період з 18.07.2014р. по 03.11.2014р.:3% - 145,04грн.; інфл. - 1003,76 грн.;).

В частині стягнення 2881,86 грн. - 3% річних, та 10291,33 грн. - інфляційних в позові відмовляється, як заявлені з пропуском строку позовної давності.

Також відмовляється в позові в частині стягнення 7812,90грн. - штрафу та 5718,75грн. - пені, оскільки:

- відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України, 230 ГК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею), іншими видами забезпечення встановленими договором або законом;

- згідно ст.258 ЦК України та п.6 ст.231, п.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання здійснюється в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано та стягуються такі санкції протягом строку позовної давності в один рік.

Як випливає із матеріалів справи правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки № 08/21-05/004-П від 20.05.2008 р., пунктом 3.3 якого передбачено, що покупець сплачує 100% вартості поставленого товару на протязі 21 (двадцяти одного) банківського дня з моменту отримання товару.

Матеріалами справи підтверджено невиконання відповідачем розрахунків за отриманий товар у встановлений договором строк, тобто такі мали бути здійснені по накладній від 19.09.2008р. до 10.10.2008р. та по накладній від 27.02.2009р. до 20.03.2009р.

За несвоєчасне виконання грошового зобов'язання відповідач сплачує пеню в розмірі 01% від суми неоплаченного товару ,а у разі прострочення оплати більше 30-календарних днів, додатково сплачує штраф у розмірі 25% від суми несплаченого у строк товару (п.п.4.1,4.2 договору поставки).

Враховуючи правові норми які встановлюють перебіг позовної давності щодо нарахування санкцій (пеня, штраф), а саме за період шість місяців, який розраховується з дня коли зобов'язання мало бути виконано, та протягом року з дня порушення зобов'язання позивач мав право звернутися з позовом про стягнення санкцій,якщо інше не встановлено договором, приймаючи до уваги, що такий минув у 2010році, а тому в позові відмовляється за пропуском строку позовної давності.

Також, відмовляється в позові в частині стягнення 39 029,71 грн. курсової різниці обрахованої станом на 06.11.2014р.

Так, згідно ст. 524 ЦК України встановлено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні,разом з тим сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно вимог ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. При цьому якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Пунктом 4 наказу Міністерства фінансів України №193 від 10.08.2000р. "Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку"Вплив змін валютних курсів" курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах,а саме встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни.

Отже, курсова різниця є наслідком перерахунку однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах, що виникає у зв'язку із знеціненням грошових коштів,а тому сума розрахована у зв'язку з курсовою різницею, і є інфляційними втратами.

Слід зазначити,що положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (аналогічна правова позиція викладена у постановах ВСУ №12/149 від 04.07.2011р. та №55/440 від 27.03.2012р.).

Таким чином, встановлення у договорі положень щодо можливості стягнення курсової різниці не суперечить чинному законодавству, однак при цьому стосується виключно випадків коли купівля товару, визначеного умовами договору, здійснювалася за валютні розрахунки з подальшим вираженням у договорі грошових зобов'язань із прив'язкою гривні до еквівалента в іноземній валюті.

Як випливає із змісту договору поставки № 08/21-05/004-П від 20.05.2008 р. ,накладних на одержання товару, інших доказів позивач не надав , сторонами не визначено грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті,а тому відсутні підстави для здійснення такого нарахування.

Крім того, позивач компенсував понесені збитків від інфляційних процесів,шляхом пред'явлення позову на їх стягнення.

Судові витрати, згідно ст. 49 ГПК України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 84 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Продекспорт" (вул.Максима Кривоноса, 2Б, м.Тернопіль, Тернопільська область, ідентифікаційний код 30047671) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Теліані Трейдінг" (вул.Вікентія Хвойки, 18/14, м.Київ 80, ідентифікаційний код 34613940): - 4422 (чотири тисячі чотириста двадцять дві) грн. 76 коп. інфляційних нарахувань; - 2412 (дві тисячі чотириста дванадцять) грн. 08 коп. річних; - 171 (сто сімдесят одна) грн. 74 коп. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Видати наказ.

Сторони у справі мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили протягом десяти днів з дня його підписання через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено "31" березня 2015р.

Суддя М.С. Стадник