ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.04.2015 Справа № 920/487/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна

компанія "Електрифікатор", м. Суми

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Сумське машинобудівне

науково-виробниче об'єднання ім. М. В. Фрунзе", м. Суми

про стягнення 105 478 грн. 27 коп.

Суддя Заєць С.В.

За участю представників сторін:

Від позивача: Чемолосова Л. В. (довіреність від 01.04.2015 р.)

Від відповідача: не з'явився

При секретарі судового засідання Тимченко О. О.

Суть спору: позивач в позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 108488 грн. 32 коп., з яких 82 372 грн. 65 коп. сума основного боргу, 4117 грн. 73 коп. пені, 1568 грн. 18 коп. 3% річних, 20429 грн. 76 коп. втрати від інфляції, а також судовий збір.

Представник позивача в судове засідання надав додаткові матеріали в обгрунтування позовних вимог. Зазначені документи розглянуті судом та долучені до матеріалів справи. Окрім цього надав заяву, про зменшення позовних вимог, в частині стягнення інфляційних втрат в зв'язку з допущенням арифметичної помилки при підрахунку, в зв'язку з чим просить суд стягнути заборгованість в сумі 105 478 грн. 27 коп., з яких 82 372 грн. 65 коп. сума основного боргу, 4117 грн. 73 коп. пені, 1568 грн. 18 коп. 3% річних, 17420 грн. 01 коп. втрати від інфляції, а також судовий збір.

Враховуючи положення ст. 22 ГПК України, відповідно до якого позивач вправі до прийняття рішення по справі зменшити розмір позовних вимог, суд приймає до розгляду заяву про зменшення позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні, з урахуванням здійснених уточнень позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився про час і місце розгладу справи був повідомлений належним чином, про причини не з'явлення суду не помідомив.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

15.05.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна компанія «Електрифікатор» (позивач) та Публічним акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М. В. Фрунзе» (відповідач) було укладено Договір № 03-05/14.

Відповідно до п 1.1 Договору виконавець зобов'язується на власний ризик та за завданням замовника виконати електромонтажні роботи по прокладенню кабельної траси 6 кВ та траси ланцюгів управління, згідно проекту 14144- Ес на модернізацію випробувального стенду цех № 26 інв № 7773, а замовник зобов'язується прийняти комплекс робіт та сплатити їх вартості.

Згідно з п. 1 Додаткової угоди № 1 від 28.05.2014 р. до договору № 03/05-14 від 15.05.2014 р. загальна вартість договору становить 103305 грн. 48 коп.

Відповідно до п. 5.3. договору датою виконання робіт вважається дата підписання сторонами акта приймання-передачі виконаних робіт.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконання положень договору ним було виконано весь комплекс електромонтажних робіт, передбачений умовами договору, всього на загальну суму 103305 грн. 48 коп.

Факт виконання робіт підтверджується наявними в матеріалах справи актами, а саме:

- актом здачі-приймання виконаних робіт від 12.06.2014 р. на суму 41865,66 грн.

- актом здачі-приймання виконаних робіт від 14.07.2014 року на суму 61439,82 грн., які підписані та скріплені печатками обох сторін (а. с. 12-17).

Претензії щодо якості чи кількості виконаних робіт з боку замовника в матеріалах справи відсутні, натомість в актах здачі-приймання виконаних робіт від 14.06.2014 р. та 12.07.2014 р. сторони погодили, поставивши свої підписи та відтиски печаток, що зазначені роботи виконані задовільно - належним чином та у встановлені строки у відповідності з вимогами і завданнями замовника.

Відповідно до п. 3.1. Договору, замовник здійснює оплату в розмірі вартості договору на банківський рахунок виконавця в наступному порядку:

- 50 % вартості робіт сплачується протягом 10 банківських днів з моменту виставлення рахунку виконавцем;

- 50 % вартості робіт сплачується протягом 30 календарних днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт.

З матеріалів справи, а саме аркушів № № 21-22 книги реєстрації вихідної документації позивача та рахунків-фактури ( а.с.38-41), вбачається що 15.05.2014 р. було виставлено позивачем відповідачу рахунок - фактуру № СФ-000675 від 15.05.2014 р. на оплату 41865 грн. 66 коп. та 29.05.2014 р. рахунок - фактуру № СФ-000747 від 29.05.2014 р. на оплату 61440 грн. 00 коп.

Відповідачем вартість виконаних робіт за актом приймання-передачі виконаних робіт від 12.06.2014 р. частково, в розмірі 20 932 грн. 83 коп., була оплачена.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем з метою досудового врегулювання спору на адресу відповідача було направлено лист від 22.10.2014 р. за № 06-10/14 та претензію-вимогу від 09.02.2015 р. № 02-02/15 із вимогою сплатити заборгованість за виконані роботи (а. с. 20-22). Проте, відповідь на претензію відповідачем не надана, а заборгованість, що є предметом цього позову, залишається не погашеною .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним належним чином виконані договірні зобов'язання, однак відповідач в порушення укладеного між сторонами договору не здійснив оплати за виконані роботи, в зв'язку з чим на день звернення з позовом має заборгованість перед позивачем в розмірі 82 372 грн. 65 коп.

Відповідно ст. 193 Господарського Кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Кодексу, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Проте, як встановлено судом, відповідач факт отримання робіт не заперечує, проте свої зобов'язання не виконав, оплати за виконані роботи не здійснив.

Враховуючи зазначене, господарський суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за виконані роботи в сумі 82 372 грн. 65 коп. обґрунтованими та такими що підлягають стягненню.

В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних позивач зазначає, що відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Згідно з поданим розрахунком та здійсненим зменшенням позовних вимог, розмір інфляційних втрат становить 17420 грн. 01 коп., 3 % річних 1568 грн. 18 коп.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 08.04.2015 р. № 18-7/642 заперечує проти нарахованої суми компенсаційних втрат. Вважаючи, що оскільки п. 3.1. Договору, передбачено оплату 50 % вартості робіт протягом 10 банківських днів з моменту виставлення рахунку виконавцем та 50 % вартості робіт - протягом 30 календарних днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт, то позивач має право вимагати сплати компенсаційних нарахувань з суми, що складає 50 % від вартості робіт за договором, а саме: 51 625 грн. 74 коп.

Суд не погоджується з позицією відповідача враховуючи наступне.

За змістом ст. 625 ЦК, нарахування 3 % річних та інфляційних нарахувань входять до складу грошового зобов'язання та є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Матеріалами ж справи підтверджується, що відповідачем не сплачено в повному обсязі як авансовий платіж (50 % вартості робіт протягом 10 банківських днів з моменту виставлення рахунку виконавцем) так і іншу частину грошового зобов'язання (50 % вартості робіт - протягом 30 календарних днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт), що сумарно становить заборгованість у розмірі 82372 грн. 65 коп., а не 51 625 грн. 74 коп., як зазначає відповідач.

Нарахування позивачем компенсаційних витрат за прострочення платежів починається з періоду розрахованого виходячи з акту від 12.06.2014 р. з 12.07.2014 р. та акту від 12.07.2014 р. відповідно з 12.08.2014 р., тобто за спливом 30 календарних днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт, що передбачено п. 3.1. Договору.

Оскільки право позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних нарахувань та 3 % річних передбачене діючим законодавством України суд вважає правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення інфляційних нарахувань в сумі 17420 грн. 01 коп. та 3% річних в сумі 1568 грн. 18 коп.

В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення пені, позивач зазначає, що відповідно до п. 8.2. договору сторони обумовили, що у випадку прострочення оплати по Договору, замовник (відповідач) сплачує підряднику (позивачу) пеню у розмірі 0,2 % простроченого платежу за кожен день прострочки, але не більше 5% простроченого платежу.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 08.04 2015 року № 18-7/642 заперечує проти нарахування пені, вважаючи, що такий розрахунок пені притаманний нарахуванню штрафних санкцій.

Суд не погоджується з даною позицією відповідача оскільки, приписами статті 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За змістом вищевказаного пункту договору, вбачається, що мова йде саме про стягнення пені як різновиду штрафних санкцій, тому що відповідно до пункту 3 статті 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. В даному випадку сторони і передбачили договором, що у випадку прострочення оплати по Договору, замовник (відповідач) сплачує підряднику (позивачу) пеню у розмірі 0,2 % простроченого платежу за кожен день прострочки, але не більше 5% простроченого платежу. При цьому сторони передбачили верхню межу нарахованої штрафної санкції, тобто обмежили суму 5% розміру простроченого платежу. Укладений між сторонами договір від 15.05.2014 р. № 03-05/14 в цій частині, а саме п. 8.2. договору щодо застосування пені сторонами не оскаржений, та не визнаний не дійсним, тому суд виходить з принципу правомірності даного положення договору.

Окрім цього, в матеріалах справи ( а. с. 31) наявний розрахунок пені відповідно, до якого позивач розраховує пеню з зазначенням періоду та суми нарахування і відповідно до зазначеного розрахунку сума пені за період жовтень 2014 р. - березень 2015 р. становить 12 983 грн. 13 коп., однак враховуючи передбачене сторонами в п. 8.2 договору обмеження позивач пред'явив до стягнення пеню відповідно до розрахунку наведеного в позовній заяві в сумі 4117 грн. 73 коп., обмежуючи при цьому суму штрафної санкції, граничним розміром - 5 % простроченого платежу.

Оскільки право позивача щодо стягнення з відповідача пені передбачене діючим законодавством України та умовами договору відповідачем контррозрахунку пені не надано, господарський суд вважає правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення пені в сумі 4117 грн. 73 коп.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторонни, також якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї державне мито незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи, що відповідач порушив умови оплати за виконану роботу, з нього на користь позивача підлягають стягненню 2 109 грн. 57 коп. в рахунок відшкодування витрат останнього зі сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М. В. Фрунзе» (40004, м. Суми, вул. Горького, 58, код 05747991) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна компанія «Електрифікатор» (40024, м. Суми, вул. Гагаріна, 9, оф. 221, код 36550495) 82 372 грн. 65 коп. сума основного боргу, 1568 грн. 18 коп. - 3% річних, 17420 грн. 01 коп. інфляційних нарахувань, 4117 грн. 73 коп. пені, 2 109 грн. 57 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 27.04.2015 року

Суддя С.В. Заєць