РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2015Справа №910/18376/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Синтра Трейдінг»

до Спільного українсько-німецького підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «ЛОБЕР ГмбХ»

про стягнення 1 105 799,15 грн.

Суддя Яковенко А.В.

Представники сторін:

Від позивача - Ляшко О.В. дов №б/н від 04.08.2014р.

Від відповідача - Білецький І.Ю. дов. №б/н від 29.09.2014р.

Обставини справи:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Синтра Трейдінг» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Спільного українсько-німецького підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «ЛОБЕР ГмбХ» про стягнення з останнього за Договором поставки №К11-12 від 04.01.2012 заборгованості у розмірі 1 105 799,15 грн., з яких 866 482,78 грн. - основного боргу, 79 070,17 грн. - пені, 57 496,98 грн. - 3% річних, 102 749,22 грн. - інфляційних втрат, крім того просили судові витрати у розмірі 22 115,98 грн. також покласти на відповідача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 04.01.2012 між сторонами укладено Договір поставки №К11-12, відповідно до якого позивач продає, а відповідач купує шпалери, інші оздоблювальні матеріали, каталоги шпалер, пакети, інші рекламно-інформаційні матеріали та заобов'язується оплатити їх. Проте, як вказує позивач, в результаті неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 866 482,78 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.09.2014 порушено провадження у справі №910/18376/14 та призначено розгляд справи на 24.09.2014.

24.09.2014 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додадкові документи для долучення до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі №910/18376/14 від 04.09.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.09.2014 розгляд справи №910/18376/14 відкладався на 20.10.2014 відповідно до вимог ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до наказу Голови Господарського суду міста Києва №415-К від 16.10.2014 судді Митрохіній А.В. змінено прізвище на Яковенко.

17.10.2014 на адресу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява №б/н від 17.10.2014 про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені.

20.10.2014 на адресу Господарського суду міста Києві від відповідача надійшов відзив №б/н від 20.10.2014 на позовну заяву, відповідно до якого просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні 20.10.2014 оголошувалася перерва до 27.10.2014 відповідно до вимог ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

23.10.2014 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

27.10.2014 на адресу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання №б/н від 24.10.2014 про зупинення провадження у справі у зв'язку з оскардженням Договору поставки №К11-12 від 04.01.2012 у справі 910/22382/14.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2014 зупинено провадження у справі №910/18376/14 до вирішення Господарським судом міста Києва справи №910/22382/14 за позовом Спільного українсько-німецького підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «ЛОБЕР ГмбХ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Синтра Трейдінг» про визнання Договору поставки №К11-12 від 04.01.2012 недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 23.03.2015 поновлено провадження у справі №910/18376/14 та призначено справу до розгляду на 01.04.2015.

31.03.2015 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява №б/н від 26.03.2015 про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 1 332 104,10 грн., з яких: 886 482,78 грн. - основного боргу, 79 070,17 грн. - пені 305 552,32 грн. - інфляційних втрат та 79 998,83 грн. - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2015 продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи №910/18376/14 на 08.04.2015 відповідно до вимог ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 08.04.2015 оголошувалася перерва до 15.04.2015 відповідно до вимог ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судове засідання 15.04.2015 з'явився, надав пояснення по суті справи, відповідно до яких просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, враховуючи заяву про збільшення розміру позовних вимог, з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання 15.04.2015 з'явився, надав пояснення по суті справи, відповідно до яких просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

На підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі №910/18376/14.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 15.04.2015 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.01.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Синтра Трейдінг» (далі - Продавець, Позивач) та Спільним українсько-німецьким підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «ЛОБЕР ГмбХ» (далі - Покупець, Відповідач) укладено Договір поставки №К11-12 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору Продавець продає, а Покупець купує шпалери, інші оздоблювальні матеріали, каталоги шпалер, пакети, інші рекламно-інформаційні матеріали (далі - Товар), в асортименті та кількості, вказаних в видаткових накладних до кожної партії Товару, які є невід'ємною частиною цього Договору.

Згідно з п. 2.1. Договору ціни (без урахування знижки) та асортимент Товару, що постачається, згідно діючого Договору, вказані в Специфікаціях до даного Договору, які є невід'ємною його частиною. Ціна Товару вказана в Специфікаціях є базовою для розрахунку ціни продажу партії Товару з урахуванням знижок, встановлених цим Договором, що вказується у видаткових накладних.

Приписами п.п. 2.2.-2.3. Договору передбачено, що ціна Товару Продавця в Специфікаціях вказана без ПДВ та з ПДВ. На загальну суму Товару в видаткових накладних нараховується ПДВ - 20%. Загальна сума Договору складає суму, яка дорівнює вартості всіх партій Товару, відвантажених згідно всіх видаткових накладних діючого Договору.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що Покупець зобов'язаний сплатити вартість кожної відвантаженої партії Товару (ціна продажк партії Товару) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця на підставі рахунку-фактури останнього не пізніше 45 календарних днів з дня відвантаження Товару Продавцем та 90 календарних днів при відвантаженні Товару колекції Temptation.

Відповідно до п. 3.2. Договору загальна вартість Товару, відвантаженого Продавцем та не оплаченого Покупцем в будь-який момент Договору не може перевищувати 1 500 000,00 грн.

Згідно з п.п. 7.1.-7.2. Договору приймання-передача Товару здійснюється сторонами в порядку, передбаченому діючими в Україні інструкціями про приймання Товару за якістю та кількістю. Партія Товару вважається переданою Продавцем та прийнятою Покупцем: за кількістю - шляхом перевірки та порівняння відповідно до кількості місць, вказаної в товарно-супровідних документах на партію Товару, за якістю - відповідно до сертифікатів якості підприємства-виробника.

Сторони погодили, що у випадку несвоєчасної оплати Товару, за вимогою Продавця Покупець зобов'язаний сплатити на користь Продавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, що діяла в період заборгованості, за кожний день простроченя платежу до повного погашення заборгованості. При цьому черговість погашення вимог за грошовими зобов'язаннями буде встановлена відповідно до ст. 534 Цивільного кодексу України (п. 9.3. Договору).

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку Позивача, виконанням Відповідачем грошового зобов'язання по оплаті Товару поставленого згідно Договору, у зв'язку з чим Позивач вказує на існування заборгованості у розмірі 866 482,78 грн.

Судом встановлено, що укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст.ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, на виконання умов Договору Позивачем поставлено, а Відповідачем прийнято товару за загальну суму 967 275,04 рн., що підтверджується видатковими накладними, які підписані представниками сторін без заперечень та скріплені печатками товариств, а саме:

- №РН-0000079 від 29.02.2012 з урахуванням ПДВ на суму 419 517,04 грн.;

- №РН-0000080 від 29.02.2012 з урахуванням ПДВ на суму 17797,80 грн.;

- №РН-0000129 від 02.04.2012 з урахуванням ПДВ на суму 410 012,52 грн.;

- №РН-0000458 від 24.10.2012 з урахуванням ПДВ на суму 61 980,48 грн.;

- №РН-0000517 від 12.12.2012 з урахуванням ПДВ на суму 57 967,20 грн.

З матеріалів справи вбачається, що станом на дату звернення Позивача до суду Відповідач свої зобов'язання з оплати поставленого товару виконав частково у розмірі 100 792,26 грн., у результаті чого утворилася заборгованість у розмірі 866 482,78 грн. (що підтверджується копіями банківських виписок, згідно з якими 07.02.2014 було здійснено оплату у розмірі 54 792,26 грн.; 11.02.2014 - оплату у розмірі 24 000,00 грн.; 12.02.2014 - оплату у розмірі 22 000,00 грн.).

З метою досудового врегулювання спору Позивачем 16.06.2014 направлено претензію (вих. №286 від 12.06.2014) на адресу Відповідача з вимогою сплати заборгованості за поставлений Товар, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 16.06.2014 та фіскальним чеком №4677 від 16.06.2014 про оплату послуг поштового зв'язку.

У відповіді на зазначену претензію Відповідач зазначив, що зобов'язується здійснювати з 25 червня щотижневі платежі по оплаті Товару, про що буде інформувати Позивача.

Заперечуючи проти позовних вимог, Відповідач вказував, що платежі за Товар були сплачені за Договором поставки №К11-11, а не Договором поставки №К11-12, Товар за яким взагалі не передавався, а наявність у матеріалах справи довіреностей на одержання цінностей не є доказом, яке підтверджує факт передачі Товару.

З приводу цього суд зазначає, що підписуючи видаткові накладні, Відповідачем посвідчено факт отримання поставленого Позивачем Товару, а відтак і обумовлено виникнення обов'язку по його оплаті.

Посилання Відповідача на відсутність у нього такого обов'язку з огляду лише відсутність у довіреностях посилання на Договір, відповідно до якого було поставлено Товар, є безпідставним, оскільки зобов'язання Відповідача по оплаті Товару виникає починаючи із моменту підписання відповідних видаткових накладних, претензій з приводу кількості та якості Товару Відповідачем не надавалось, а навпаки у відповіді на претензію Позивача щодо наявної заборгованості підтверджено Відповідачем визнання такого боргу, а отже і отримання Товару.

Як зазначено в Інформаційному листі Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» при підписанні покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий Товар.

Статтею 692 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 ЦК України, п. 3.1. Договору Покупець зобов'язаний сплатити вартість кожної відвантаженої партії Товару (ціна продажк партії Товару) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця на підставі рахунку-фактури останнього не пізніше 45 календарних днів з дня відвантаження Товару Продавцем та 90 календарних днів при відвантаженні Товару колекції Temptation.

Таким чином, після спливу указаного п. 3.1. Договору строку оплати за Товар Покупець вважається таким, що прострочив грошове зобов'язання.

Відповідно до статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у Відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь Позивача, на підставі Договору, за поставлений Товар суми заборгованості у розмірі 866 482,78 грн.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога Позивача про стягнення з Відповідача суми основної заборгованості у розмірі 866 482,78 грн. за поставлений Товар є законною та обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню судом.

Крім того, Позивач просить стягнути з Відповідача у зв'язку із простроченням виконання грошового зобов'язання з оплати поставленого Товару (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) 79 070,17 грн. - пені, 79 998,83 грн. - 3% річних та 305 552,32 грн. - інфляційних втрат.

Щодо стягнення штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Як зазначалось вище, п. 8.1. Договору передбачено, що у випадку несвоєчасної оплати Товару, за вимогою Продавця Покупець зобов'язаний сплатити на користь Продавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, що діяла в період заборгованості, за кожний день простроченя платежу до повного погашення заборгованості. При цьому черговість погашення вимог за грошовими зобов'язаннями буде встановлена відповідно до ст. 534 Цивільного кодексу України.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" №01-8/344 від 11.04.2005 з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Судом встановлено, що Відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку з перерахування коштів не виконав, допустивши прострочення виконання зобов'язання, тому дії останнього є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Судом враховано положення п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 №14, відповідно до якого щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати розміру подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, враховуючи положення п.п. 3.1., 9.3. Договору, п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 за №14, ч. 5. ст. 254 ЦК України, відповідно до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначається відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, суд приходить до висновку, що Відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання за видатковою накладною:

- №РН-0000079 від 29.02.2012 з 17.04.2012;

- №РН-0000080 від 29.02.2012 з 17.04.2012;

- №РН-0000129 від 02.04.2012 з 18.05.2012;

- №РН-0000458 від 24.10.2012 з 11.12.2012;

- №РН-0000517 від 12.12.2012 з 29.01.2013.

Враховуючи викладене, пеня повинна розраховуватися за кожною видатковою накладною окремо за період: №РН-0000079 від 29.02.2012 (з 17.04.2012 по 16.10.2012), №РН-0000080 від 29.02.2012 (з 17.04.2012 по 16.10.2012), №РН-0000129 від 02.04.2012 (з 18.05.2012 по 17.11.2012), №РН-0000458 від 24.10.2012 (з 11.12.2012 по 10.06.2013), №РН-0000517 від 12.12.2012 (з 29.01.2013 по 28.07.2013).

Здійснивши перерахунок заявленої до стягення суми пені у розмірі 79 070,17 грн., суд приходить до висновку, що указана сума загалом становить 72 867,85 грн. за видатковими накладними:

- №РН-0000079 від 29.02.2012 - 31 463,78 грн.;

- №РН-0000080 від 29.02.2012 - 1 334,84 грн.;

- №РН-0000129 від 02.04.2012 - 30 918,98 грн.;

- №РН-0000458 від 24.10.2012- 4 623,13 грн.;

- №РН-0000517 від 12.12.2012 - 4 527,12 грн.

У задоволенні вимог стосовно стягнення решти суми пені у розмірі 6 202,32 грн. необхідно відмовити.

Судом розглянуто вимоги про стягнення з Відповідача 79 998,83 грн. - 3% річних та 305 552,32 грн. - інфляційних втрат у зв'язку із простроченням останнім виконання грошового зобов'язання на підставі Договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 за №14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з пунктом 4.1. вищенаведеної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 за №14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Як встановлено судом, дії Відповідача, який прострочив виконання спірного грошового зобов'язання, є порушенням умов Договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів Позивача відповідно до норм статті 625 ЦК України.

Здійснивши перевірку наданого Позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втарт, суд приходить до висновку, що указані суми є обгрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню судом.

Крім того, у матеріалах справи наявне клопотання Відповідача від 17.10.2014 про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені, відповідно до якого останній просить здійснити застосування строків позовної давності у порядку, передбаченому ст. 267 ЦК України.

Відповідач вважає, що строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення пені за останньою видатковою накладною (№РН-0000517 від 12.12.2012) сплив 27.07.2014.

З приводу цього суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 ГК України).

Приписами п. 4.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 передбачено, що у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Відповідно до положень п. 4.3. вищенаведеної Постанови, якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором). Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за угодою сторін, тому, зокрема, умови договору, за якими сторони встановили, що така давність обчислюється не з моменту прострочення платежу, а з іншої дати, що визначається шляхом зворотного відрахування шести місяців від дати пред'явлення вимоги, суперечать вимогам закону і не застосовуються судом.

Згідно д п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Судом встановлено, що у Відповідача наявне прострочене грошове зобов'язання стосовно оплати за поставлений Товар у розмірі 866 482,78 грн. - основного боргу, 72 867,85 грн. - пені, 79 998,83 грн. - 3% річних та 305 552,32 грн. - інфляційних втрат.

Статтею 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 4.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 роз'яснено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Матеріали справи свідчать, що Відповідач 07.02.2014, тобто в межах строку давності за видаковими накладними №РН-0000458 від 24.10.2012 та №РН-0000517 від 12.12.2012 було здійснено часткове погашення заборгованості на суму 54 792,26 грн., який включає борг за Договором.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що строк позовної давності для пред'явлення позивачем позовних вимог за видаковими накладними №РН-0000458 від 24.10.2012 та №РН-0000517 від 12.12.2012 станом на день звернення до суду з позовом (01.09.2014) не пропущено.

В іншій частині клопотання Відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені підлягає задоволенню.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Факт невиконання Відповідачем зобов'язання за Договором належним чином доведений, документально обґрунтований, Відповідачем не спростований.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги Позивача про стягнення заборгованості за Договором поставки №К11-12 від 04.01.2012 є законними та обґрунтованими в частині стягнення 1 261 184,18 грн., з яких 866 482,78 грн. - основного боргу, 9 150,25 грн. - пені, 79 998,83 грн. - 3% річних та 305 552,32 грн. - інфляційних втрат. Указана сума заборгованості була доведена Позивачем належними та допустимими доказами, а тому підлягає стягненню з Відповідача.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З огляду на те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволених позовних вимог.

За таких обставин, на підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Спільного українсько-німецького підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «ЛОБЕР ГмбХ» (02660, м. Київ, вул. Сагайдака, буд. 101; ) з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Синтра Трейдінг» (02121, м. Київ, вул. Харківське шосе, буд.. 201-203 (Літера « 2А»), оф. 58; ) заборгованість у розмірі 1 261 184,18 грн., з яких 866 482,78 грн. - основного боргу, 9 150,25 грн. - пені, 79 998,83 грн. - 3% річних та 305 552,32 грн. - інфляційних втрат - за Договором поставки №К11-12 від 04.01.2012 та судові витрати у розмірі 25 243,68 грн.

3. В іншій частині у позові відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

6. Дата складання повного тексту рішення 24.04.2015.

Cуддя А.В.Яковенко