РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2015Справа №910/2901/15-г
За позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення грошових коштів

Суддя Цюкало Ю.В.

Представники сторін:

від позивача: Овдіна Ю.Б. - за довіреністю від 29.12.2014р.

від відповідача: Ковригін О.В. - за довіреністю від 26.12.2014р.

В судовому засіданні 30 березня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

10 лютого 2015 року до канцелярії Господарського суду міста Києва від Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (позивач) надійшла позовна заява 1322/6 від 05 лютого 2015 року до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (відповідач) про стягнення 8 888,32 грн. - основного боргу, 2 257,63 грн. - інфляційних втрат, 2 142,69 грн. - пені, 622,18 грн. - 7% штрафу, 823,33 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як покупець, не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором купівлі-продажу № 259-К/272/11-К від 15 вересня 2011 року, з оплати вартості поставленої йому позивачем продукції.

Відповідач звернувся до суду із відзивом, у якому за викладених підстав у задоволенні позову просить відмовити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2015р. суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/2901/15-г. Розгляд справи призначено на 18.03.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2015 року розгляд справи відкладено на 30.03.2015 року.

18 березня 2015 року через канцелярію до суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі, в яких останній вказує, що ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України, тому наявність чи відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку оплатити товар.

20 березня 2015 року через канцелярію до суду надійшла заява відповідача про застосування строку позовної давності, в обґрунтування якої зазначає, що поставка товару, згідно із видатковою накладною була здійснена 27.09.2011 року, у зв'язку з чим строк позовної давності сплив у 2014 році.

25 березня 2015 року через канцелярію до суду надійшли письмові пояснення, в яких останній заперечував проти заяви відповідача про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що шляхом підписання актів звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013 року, свідчить про визнання відповідачем суми борги, що перериває строк позовної давності.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

15.09.2011 року між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" (надалі - продавець) та Дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - покупець) (разом - сторони) було укладено договір купівлі-продажу № 259-К/272/11-К (надалі - Договір, належним чином завірена копія кого долучена до матеріалів справи), відповідно до п. 1.1. якого, продавець зобов'язується продати, а покупець прийняти та оплатити устаткування для сушіння, зважування та розбризкування (продукція), відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною Договору.

Позивач стверджує, що відповідач, як покупець, не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором купівлі-продажу № 259-К/272/11-К від 15 вересня 2011 року з оплати вартості поставленої йому позивачем продукції, у зв'язку з чим просить стягнути з останнього 8 888,32 грн. - основного боргу, 2 257,63 грн. - інфляційних втрат, 2 142,69 грн. - пені, 622,18 грн. - 7% штрафу, 823,33 грн. - 3% річних.

Відповідач із позовом не погодився і звернувся до суду із відзивом. у якому вказує, що видаткова накладна не є розрахунковим документом, а є первинним документом, що фіксує та підтверджує господарську операцію (відпуск продукції). Рахунково-платіжним документом виступає рахунок-фактура, який передбачає виставлення певних сум до оплати, про що сторони домовились в договорі. Рахунок на оплату за договором на адресу відповідача не надходив. Поставка продукції відбулась 27.09.2011 року, а отже трьохрічний строк позовної давності за позовними вимогами сплив.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та дослідивши в судовому засіданні докази, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом, 15.09.2011 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу № 259-К/272/11-К, відповідно до п. 1.1. якого, продавець зобов'язується продати, а покупець прийняти та оплатити устаткування для сушіння, зважування та розбризкування, відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною Договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору назва, кількість та асортимент продукції зазначені в специфікації, яка є невід'ємною частиною цього договору (додаток № 1).

Загальна ціна цього Договору становить 8 888,31 грн., в т.ч. ПДВ - 1 481,39 грн. (п. 3.2. Договору).

Згідно з п. 4.2. Договору факт поставки продукції підтверджується видатковою накладною, яка підписується повноважними представниками сторін у день отримання продукції.

Відповідно до п. 4.4. Договору датою поставки продукції визнається дата, вказана в накладній про прийняття продукції покупцем.

Наявні матеріали справи свідчать, що на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу продукцію, визначену специфікацією, згідно видаткової накладної № 37р/9/259-К від 27.09.2011 на загальну суму 8 888,32 грн.

Відповідно до п. 3.4. Договору продавець після поставки продукції та підписання сторонами відповідної видаткової накладної, виписує рахунок-фактуру, у якому зазначається ціна та вартість поставленої продукції згідно зі специфікацією до Договору.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 3.5. Договору, Покупець здійснює 100% оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунку-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця.

Таким чином, п. 3.5. Договору, сторонами було погоджено, строк виконання відповідачем зобов'язання з оплати проданої продукції, настання якого безпосередньо пов'язано з отриманням останнім рахунку.

Однак, позивачем відповідачу рахунку-фактури виставлено не було, зворотнього суду не доведено.

У зв'язку з тим, що факту виставлення рахунків-фактур позивачем відповідачу не встановлено, строк оплати поставленої продукції за Договором, в силу положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 3.5. Договору, не настав.

Крім того, суд відзначає, що з акту звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013 року не вбачається існування заборгованості відповідача перед позивачем саме за договором поставки № 259-К/272/11-К від 15.09.2011 року.

Разом з цим, з наданого відповідачем акту звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2014 року, неможливо дійти висновку щодо списання заборгованості за договором поставки № 259-К/272/11-К від 15.09.2011 року.

Отже, позовні вимоги про стягнення основного боргу в розмірі 8 888,32 грн. є не доведеними та задоволенню не підлягають.

Оскільки штрафні санкції є похідними від основного боргу вимогами, позовні вимоги щодо стягнення 3% річних, інфляційних втрат, пені та 7% штрафу також підлягають залишенню без задоволення.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо застосування строків позовної давності за клопотанням відповідача, суд зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 Цивільного кодексу України).

Пунктами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача відповідачем не порушено, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 30.04.2015р.

Суддя Ю.В. Цюкало