КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2015 р. Справа№ 910/26327/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

при секретарі Філімонова І.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фірми "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2015року (повний текст якого складено 28.01.15року)

у справі №910/26327/14 (суддя Балац С.В.)

за позовом фірми "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю

до: відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАСКА ЛІЗИНГ"

до: відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД"

про: визнання договору недійсним

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва передані позовні вимоги Фірми "Т.М.М."-товариство з обмеженою відповідальністю до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАСКА ЛІЗИНГ", Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ" про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 05.11.2013 № 205/11-2013.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір відступлення прав вимоги від 05.11.2013 № 205/11-2013 підлягає визнанню судом недійсним, оскільки: у вказаному договорі не зазначено по яким саме платежам чи з якого часу переходить право вимоги до товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД"; вказаний правочин вчинено сторонами без наміру створити правові наслідки; в даному договорі сторонами не дотримано всіх істотних умов, зокрема строку дії договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.01.2015 у справі №910/26327/14 у позові відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю правових підстав для визнання спірного правочину недійсним з підстав визначених ст. 215 ЦК України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, фірма "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду м. Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

На підставі апеляційної скарги фірми "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2015 року, згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 09.02.2015р. порушено апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 24.03.15р.

В судове засідання 24.03.15р. з'явився представник позивача. Представники відповідачів у судове засідання не з'явилися.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.03.2015 року у зв'язку з неявкою представників відповідачів розгляд справи було відкладено на 07.04.2015 року.

В судове засідання 07.04.15р. з'явився представник позивача. Представники відповідачів у судове засідання не з'явилися.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.04.2015р. було задоволено клопотання представника відповідача про продовження розгляду апеляційної скарги та у зв'язку з неявкою представника позивача розгляд скарги відкладено на 21.04.2015р.

Апелянт в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду м. Києва від 21.01.2015 року у справі № 910/26327/14 скасувати, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідачів в судове засідання 21.04.2015 року не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників відповідачів.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, між товариством з обмеженою відповідальністю "ЛАСКА ЛІЗИНГ" (лізингодавець) та фірмою "Т.М.М."-товариством з обмеженою відповідальністю (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу від 18.12.2007 № 1126/12/2007, відповідно до якого лізингодавець зобов'язався придбати в свою власність техніку у відповідності з встановленою лізингоодержувачем специфікацією продавця та передати її без надання послуг по управлінню та технічній експлуатації лізингоодержувачу в якості предмету лізингу в тимчасове володіння та користування за плату, а лізингоодержувач - прийняти його на умовах даного договору (п. 1.1 договору). Предметом лізингу є вантажний автомобіль марки "МАЗ" 642205-220 у кількості п'ять одиниць.

В подальшому між товариством з обмеженою відповідальністю "ЛАСКА ЛІЗИНГ" (кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" (набувач) було укладено договір відступлення права вимоги від 05.11.2013 № 205/11-2013, за умовами якого кредитор передає, а набувач набуває право вимоги виконання зобов'язання, які виникли на підставі договору фінансового лізингу від 18.12.2007 № 1126/12/2007, який було укладено між товариством з обмеженою відповідальністю "ЛАСКА ЛІЗИНГ" та фірмою "Т.М.М." - товариством з обмеженою відповідальністю (далі - Договір про відступлення права вимоги).

Згідно п. 1.2. Договору товариство з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" (далі - відповідач-2) отримало всі права та обов'язки, які належать товариству з обмеженою відповідальністю "ЛАСКА ЛІЗИНГ" (далі - відповідач-1), а саме право вимагати від фірми "Т.М.М."- товариства з обмеженою відповідальністю (далі - позивач) належного виконання зобов'язань по договору лізингу від 18.12.2007 № 1126/12/2007, в тому числі: оплати лізингових платежів, пені, штрафу, викупної вартості, інших платежів, які підлягають сплаті відповідно до умов договору фінансового лізингу від 18.12.2007 № 1126/12/2007 та законодавства України.

13.01.2014 позивачем отримано повідомлення про укладення між відповідачем-1 та відповідачем-2 договору про відступлення права вимоги.

Спір між сторонами судового процесу виник в результаті того, що на думку позивача, зміст Договору про відступлення права вимоги є таким, що суперечить чинному законодавству.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд вважає що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 2 статті 20 Господарського суду України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законами.

За приписами статей 1 та 2 Господарського процесуального кодексу України звертаючись з позовами до господарських судів, підприємства, установи, організації реалізують надане їм право захищати в судовому порядку свої порушені або оспорюванні права та охоронювані законом інтереси у спосіб, передбачений, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України.

Згідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203);

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203);

- правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч.4 ст. 203)

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ „Про захист прав споживачів" (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-ІУ), Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ „Про оренду землі" (в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV) та іншими актами законодавства.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Позивач звернувся до господарського суду з позовною вимогою про визнання недійсним укладеного між відповідачами по справі договору відступлення права вимоги від 05.11.2013 № 205/11-2013.

Відповідно до статті 177 Цивільного кодексу України майнові права віднесені до об'єктів цивільних прав. Частиною 3 статті 656 цього Кодексу встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статей 512 і 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) і до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без годи боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Проаналізувавши укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "ЛАСКА ЛІЗИНГ" та товариством з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" договір відступлення права вимоги від 05.11.2013 № 205/11-2013, за умовами якого кредитор передає, а набувач набуває право вимоги виконання зобов'язання, які виникли на підставі договору фінансового лізингу від 18.12.2007 № 1126/12/2007, який було укладено між товариством з обмеженою відповідальністю "ЛАСКА ЛІЗИНГ" та фірмою "Т.М.М." - товариством з обмеженою відповідальністю, колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції про відповідність даного договору положенням цивільного законодавства та відсутністю підстав для визнання його недійсним з огляду на наступні обставини.

Виконання рішення суду є невід'ємною стадією процесу правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ГПК України та Законом України «Про виконавче провадження», який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Частиною п'ятою статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов'язкові тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

При цьому питання заміни сторони її правонаступником, у тому числі і в разі заміни кредитора у зобов'язанні, вирішується виключно судом у порядку, передбаченому статтею 25 ГПК України.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням господарського суду м. Києва від 27.06.2013 у справі № 910/9548/13 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАСКА ЛІЗИНГ" до фірми "Т.М.М."-товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу від 18.12.2007 № 1126/12/2007 в сумі 341.791,73 грн, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2014 № 910/9548/13 позов задоволено повністю, на виконання якого був виданий наказ від 03.02.2014 № 910/9548/13.

В подальшому, ухвалою господарського суду м. Києва від 08.04.2014 у справі № 910/9548/13 здійснено заміну сторони у виконавчому провадженні з примусового виконання наказу господарського суду м. Києва від 03.02.2014 № 910/9548/13 а саме: стягувача - товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАСКА ЛІЗИНГ" на правонаступника - товариство з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД".

Отже сторони замінили кредитора у зобов'язанні на стадії виконання судового рішення, зазначивши у договорі обсяг зобов'язання, яке передається, оскільки наявність виконавчого документа в даному випадку не обмежує цивільних прав учасників спірного правовідношення і правомірність цесії не може ставитися у залежність від подальших дії цесіонарія, у тому числі у виконавчому провадженні.

За правилами частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Чинне законодавство не забороняє учасникам господарських відносин продаж кредиторської заборгованості на стадії виконання рішення суду і апелянт не навів обставин справи, з настанням яких закон пов'язує визнання договору недійсним.

На підставі вказаного наказу відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження, списані грошові кошти з рахунку боржника та зараховані на поточний рахунок товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" в сумі 341.791,73 грн. Вказана фактична обставина підтверджує, що оспорюваний договір є чинним та частково виконаним.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про невизначеність у спірному правочині по яким саме платежам чи з якого часу переходить право вимоги, адже положення ст. 514 ЦК України, на порушенні якої наполягає позивач, вимагає визначення обсягу зобов'язань, а не їх певного грошового еквіваленту з конкретизацією щодо кожного окремого платежу, отже, відсутність редакції спірного договору конкретної суми боргу по лізинговим платежами за певний строк не свідчить про недійсність договору.

Також колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до правового висновку, викладеному в постановах Верховного Суду України від 04.12.2012 у справі № 26/133, від 11.12.2012 у справі № 56/68, права особи, яка вважає себе власником майна (в нашому випадку за твердженням апелянта транспортних засобів), не підлягають захисту шляхом задоволення позову з використанням правового механізму, передбаченого статтею 215 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Вирішуючи спір по суті, необхідно встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання, а також яким чином особа, до якої позивачем пред'явлено позов, порушує права останнього.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а тому право на позов у особи виникає після порушення відповідачами її права. Тобто захисту підлягає вже порушене право.

Проте як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином не обґрунтував та не довів, яким саме чином укладений між відповідачами по справі договір права уступки майнових вимог порушує його права та охоронювані законом інтереси.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним та відповідно про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні суду повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, отже рішення відповідає вимогам чинного законодавства України, ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, підстав для його скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті державного мита за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фірми "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 21.01.2015 року у справі № 910/26327/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/26327/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова