ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2015 р. Справа № 917/1804/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Горбачова Л.П. , суддя Тарасова І. В.

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників:

стягувача - не з"явився

боржника - не з"явився

ВДВС - не з"явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (вх. №2447 П/3-12) на ухвалу господарського суду Полтавської області від 24 березня 2015 року, прийняту за результатами розгляду скарги на неправомірні дії посадових осіб Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції по справі № 917/1804/13

за позовом Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Полтава

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Полтава

про стягнення 55600,00 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 24.03.15 у справі №917/1804/13 (суддя Г.І.Бунякіна) відмовлено у задоволенні скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 б/н від 30.01.2015 року (вх.№122 від 30.01.2015 року) на неправомірні дії посадових осіб Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції при винесенні останнім постанови від 10.12.2014 про арешт нерухомого майна у виконавчому провадженні ВП № 45785875 з виконання наказу господарського суду Полтавської області від 24.11.2014 р., виданого на виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 03.11.2014 в справі № 917/1804/13.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, Фізична особа - підприємець ОСОБА_1, звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Полтавської області від 24.03.15 у справі №917/1804/13 та прийняти нове рішення, яким в повному обсязі задовольнити вимоги скаргу на дії посадових осіб Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції з винесення постанови від 10.12.2014 про арешт нерухомого майна.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм чинного законодавства України, суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи.

Ленінський відділ державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції відзиву на апеляційну скаргу не надав, державного виконавця в судове засідання не направив, про причини неявки суд не сповістили, про час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином.

В судове засідання стягувач не з'явився, проте у відповідності до клопотання від 24.04.2015 за вх. 6799, просить розглядати справу за відсутності представника Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України.

Представник боржника в судове засідання 27.04.2015 не з'явився, однак на адресу суду направив клопотання (від 24.04.2015 року вх.№6770), в якому просить відкласти розгляд справи на іншу дату, у зв'язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Розглянувши вищезазначене клопотання, враховуючи, що діюче законодавство не обмежує сторін певним колом осіб, які можуть представляти їх інтереси в суді, у зв'язку з чим учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідність участь у судовому засіданні іншого представника, колегія суддів вирішила у задоволенні клопотання Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи відмовити

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із пунктом 3.9.2 Постанови № 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, який кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Враховуючи стислі строки розгляду апеляційної скарги, незважаючи на те, що позивач, відповідач та ДВС своїх представників у судове засідання 27.04.2015 не направили, у відповідності до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів визначила наступне.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 07.08.2014 у справі № 917/1804/13 позов задоволено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь загального фонду Державного бюджету України на рахунок управління Державної казначейської служби України м. Полтави 27800,00 грн. - штрафу, визначеного за рішенням позивача від 14.06.2013 № 02/65-рш за порушення відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції, передбачені пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини 2 статті 6 ЗУ "Про захист економічної конкуренції", у вигляді анти конкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів (тендеру) шляхом узгодження конкурентної поведінки під час організації та участі у процедурі відкритих торгів по предмету закупівлі "Послуги з організації харчування учнів загальноосвітніх навчальних закладів Полтавського району, 4 лоти", проведених відділом освіти Полтавської РДА у грудні 2011 року, та 27800,00 грн. - пені відповідно до частини 7 статті 56 ЗУ "Про захист економічної конкуренції"; в доход державного бюджету України 1827,00 грн. судового збору.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 15.08. 2014 по справі № 917/1804/13 внесено виправлення до пункту 2 резолютивної частини рішення господарського суду Полтавської області від 07.08.2014 по даній справі в частині стягнення судового збору, який слід стягнути з відповідача ФОП ОСОБА_1 з "1827,00 грн." на "1720,50 грн.".

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 03.11.2014 № 917/1804/13 апеляційну скаргу відповідача задоволено частково. Рішення господарського суду Полтавської області від 07.08.2014 (з урахуванням ухвали від 15.08.2014 про виправлення описки) у справі № 917/1804/13 скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь загального фонду Державного бюджету України на рахунок управління Державної казначейської служби України м. Полтави 27800,00 грн. - штрафу, визначеного за рішенням позивача від 14.06.2013 № 02/65-рш за порушення відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції, передбачені пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини 2 статті 6 ЗУ "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів (тендеру) шляхом узгодження конкурентної поведінки під час організації та участі у процедурі відкритих торгів по предмету закупівлі "Послуги з організації харчування учнів загальноосвітніх навчальних закладів Полтавського району, 4 лоти", проведених відділом освіти Полтавської РДА у грудні 2011 року, та 27800,00 грн. - пеня відповідно до частини 7 статті 56 ЗУ "Про захист економічної конкуренції"; в доход державного бюджету України 1720,50 грн. судового збору.

На виконання вказаної постанови 24.11.2014 господарським судом Полтавської області було видано відповідний наказ

10.12.2014 Полтавське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України звернулось до Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції із заявою про відкриття виконавчого провадження.

10.12.2014 постановою головного державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції було відкрите виконавче провадження №45785875 з виконання наказу господарського суду Полтавської області від 24.11.2014 по справі №917/1804/13 про стягнення штрафу та пені у розмірі 55600,00 грн. з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1.

10.12.2014 головним державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції, в межах відкритого виконавчого провадження за №5785875, були винесені постанови про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника та заборонено здійснювати будь-яке відчуження зазначеного майна.

19.12.2014 боржник звернувся до Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції з проханням повідомити підстави накладення арешту на майно, та зазначив, що копії постанов про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна від 10.12.2014, він не отримував.

19.12.2014 боржник, під особистий підпис, отримав копію постанови про відкриття виконавчого провадження.

25.12.2014 головним державним виконавцем було прийнято постанову про відкладення провадження виконавчих дій з примусового виконання наказу господарського суду Полтавської області від 24.11.2014 по справі №917/1804/13.

Предметом спору у даній справі є оскарження виконавчих дій державного виконавця з приводу винесення головним державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції постанови про арешт нерухомого майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.12.2014, без врахування тієї обставини, що ухвалою господарського суду Полтавської області від 18.12.2014 розстрочене виконання рішення господарського суду Полтавської області від 07.08.2014 року (в редакції постанови Харківського апеляційного господарського суду від 03.11.2014) по справі № 917/1804/13 на 36 місяців зі сплатою присудженої до стягнення суми 55600,00 грн. рівними частинами по 1545,00 грн., починаючи з грудня 2014 року.

Вирішуючи скаргу, суд першої інстанції дійшов висновку про не обґрунтованість доводів боржника щодо наявності підстав для задоволення скарги та відмовив у її задоволенні.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 124 Конституції України регламентовано, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».

У відповідності до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюється органами державної виконавчої служби на підставі виконавчих документів, визначених статтею 17 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до частини 2 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» виконанню підлягають наступні документи:

1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті;

2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

3) судові накази;

4) виконавчі написи нотаріусів;

5) посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

6) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу;

8) рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу;

9) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до частини 1 статті 116 Господарського процесуального кодексу України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Згідно статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього закону, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Приписи статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» передбачають, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (стаття 11 «Про виконавче провадження»)

Як передбачено статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною 2 цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети.

Отже, виконавець вправі одночасно з відкриттям виконавчого провадження накласти арешт на майно боржника, оскільки такі примусові заходи виконавчого провадження є забезпеченням реального виконання рішення суду про стягнення коштів з боржника.

17.07.1997 Україна ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства.

Згідно із статтею 19 Конвенції для забезпечення дотримання державами-учасницями взятих на себе зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї створюється Європейський суд з прав людини (далі - Європейський суд).

У справі Soering vs UK Європейський суд визначив, що Конвенція як правовий акт, що забезпечує захист прав людини, передбачає, що її гарантії мають бути реальними та ефективними. Крім того, будь-яке тлумачення прав та свобод, що гарантуються, має відповідати загальним рисам Конвенції, мета якої - забезпечення і розвиток ідеалів та цінностей демократичного суспільства. Таким чином, на державі лежить прямий обов'язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції.

Як зазначив Європейський суд у рішенні, ухваленому у справі "Горнсбі проти Греції", виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

Як свідчать матеріали справи, ухвалою господарського суду Полтавської області від 18.12.2014 по справі №917/1804/13, задоволено заяву Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 від 20.11.2014 р. № б/н (вх. № 16198 від 04.12.2014 р.) про розстрочку виконання рішення господарського суду Полтавської області від 07.08.2014 по справі № 917/1804/13. Розстрочене виконання рішення господарського суду Полтавської області від 07.08.2014 року (в редакції постанови Харківського апеляційного господарського суду від 03.11.2014 р.) по справі № 917/1804/13 на 36 місяців зі сплатою присудженої до стягнення суми 55600,00 грн. рівними частинами по 1545,00 грн., починаючи з грудня 2014 року.

Згідно з частиною 5 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов'язані протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також письмовоповідомлятидержавного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють обов'язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі про зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - про зміну місця роботи.

Колегія суддів зазначає, що боржник з моменту отримання копій постанови Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції від 10.12.2014 був обізнаний про відкриття виконавчого провадження, проте, попри вимоги законодавства, не повідомив протягом трьох робочих днів державного виконавця про винесення в даній справі рішення про розстрочку виконання рішення суду.

Закон України «Про виконавче провадження», Інструкція з примусового виконання рішень, затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 не покладає на державного виконавця імперативного обов'язку з'ясовувати наявність розстрочки чи відстрочки виконання рішення суду.

Згідно ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник., а відтак, саме вони є заінтересованими особами щодо виконання рішення, встановлення способів його виконання, розстрочки чи відстрочки виконання рішення і Закон України «Про виконавче провадження» саме на них покладає обов'язок повідомляти державного виконавця про наявність розстрочки виконання рішення у встановленому законом порядку.

З огляду на це, апеляційний господарський суд вважає, що дії Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції на момент винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.12.2014 не були неправомірними, враховуючи відсутність належних та достатніх доказів виконання сторонами свого обов'язку щодо надання виконавчому органу інформації про існування рішення суду про розстрочку виконання рішення.

Згідно статті 83 Закону України «Про виконавче провадження» контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

В даному випадку, арешт на кошти та майно боржника було накладено органами ДВС в порядку виконання судового рішення, а тому зняття такого арешту можливе лише у спосіб та у порядку, передбачений Законом України «Про виконавче провадження». Скасування арешту відбувається в результаті скасування виконавчим органом постанов про накладення арешту на майно боржника, які визнано судом недійсними. Чинним законодавством не передбачено зняття арешту з майна боржника у випадку надання розстрочки виконання рішення суду.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що ухвала господарського суду першої інстанції прийнята без порушення застосуванням норм матеріального права та процесуального права, а тому її слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Відповідно до п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року №9 за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

У відповідності з п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 Господарського Процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що ухвала господарського суду Полтавської області від 24.03.2015 по справі № 917/1804/13 прийнята при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для її скасування, в зв'язку з чим, апеляційна скарга Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105, 106, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвала господарського суду Полтавської області від 24 березня 2015 року по справі № 917/1804/1 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 29 квітня 2015 року.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Горбачова Л.П.

Суддя Тарасова І. В.