КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2015 р. Справа№ 920/30/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

при секретарі Філімоновій І.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Біловодський комбінат хлібопродуктів"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.15року (повний текст якого складено 18.03.2015р.)

у справі №920/30/15 (суддя Якименко М.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Біловодський комбінат хлібопродуктів"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "З ІНОЗЕМНИМИ ІНВЕСТИЦІЯМИ "ТОРГОВИЙ ДІМ "МАЗ-УКРАЇНА"

про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Біловодський комбінат хлібопродуктів" до Товариства з обмеженою відповідальністю "З ІНОЗЕМНИМИ ІНВЕСТИЦІЯМИ "ТОРГОВИЙ ДІМ "МАЗ-УКРАЇНА" про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що що на думку позивача пункти: 1.1., 5.1.1., 5.1.2., 5.2. Договору №231 купівлі-продажу від 14.11.2013 року з урахуванням Додаткової угоди №1 від 14.03.2014 року суперечать нормам чинного законодавства та мають бути визнані недійними. З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов, визнавши недійсним пункти: 1.1., 5.1.1., 5.1.2., 5.2. Договору №231 купівлі-продажу від 14.11.2013 року з урахуванням Додаткової угоди №1 від 14.03.2014 року, який було укладено між позивачем та відповідачем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.03.2015 року у справі №920/30/15 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано відсутністю у чинному законодавстві заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Біловодський комбінат хлібопродуктів" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2015 року у справі № 920/30/15.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду м. Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

На підставі апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Біловодський комбінат хлібопродуктів " на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2015 року, згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 30.03.2015р. порушено апеляційне провадження.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду м. Києва від 11.03.2015 року у справі № 920/30/15 скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи 14.11.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "З ІНОЗЕМНИМИ ІНВЕСТИЦІЯМИ "ТОРГОВИЙ ДІМ "МАЗ-УКРАЇНА" (далі по тексту - позивач, продавець) та Публічним акціонерним товариством "Біловодський комбінат хлібопродуктів" (далі по тексту - покупець, відповідач) укладено Договір №231 купівлі продажу (далі по тексту - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, Продавець зобов'язується доставити і передати у власність Покупця, а Покупець прийняти та оплатити зазначений у таблиці Товар.

Відповідно до 524 Цивільного Кодексу України, сторони домовились визначити грошовий еквівалент вартості Товару в Доларах США. З урахуванням вимог ст.. 533 Цивільного кодексу України, ціна Товару в гривні визначена за курсом купівлі долара США на Міжбанківському валютному ринку України (далі за текстом - "Міжбанк") на день укладення Договору, та становить 657 128,95 дол. США.

Станом на день підписання даного договору курс купівлі долара США на Міжбанківському валютному ринці України становить 8,22 гра. за 1 дол. США.

Таким чином, Покупець зобов'язується оплатити вартість Товару в розмірі 657 128,95 доларів США в гривні за курсом купівлі долара США на Міжбанківському валютному ринку України (далі за текстом -"Міжбанк"), в порядку визначеному п. 5.2 Даного договору.

Згідно з п. 3.1. Договору, ціна Товару, визначена у п.1.1. Договору, є дійсною за умови виконання Покупцем умов п. 5.1. та п.5.2. цього Договору.

Відповідно до п. 3.2. Договору, загальна сума Договору складає 5 401 600,00 грн., у т.ч. ПДВ-20%.

Згідно з п. 5.1.1. Договору, Покупець зобов'язаний у термін до 03.12.2013 р. перерахувати авансовий платіж 1 за товар на п/р Продавця. Авансовий платіж 1 становить еквівалент 134 866,18 доларів США, що на дату укладання даного Договору відповідно до курсу міжбанку становить 1 108 600,00 гривень (один мільйон сто вісім тисяч шістсот гривень 00 копійок).

Відповідно до п. 5.1.2. Договору (з врахуванням змін внесених 14.03.2014 року Додатковою угодою №1 до Договору), Покупець зобов'язаний в термін до 31.07.2014 р. перерахувати остаточний платіж за Товар на п/р Продавця в сумі еквівалентній 522 262,77 грн. США. що на дату укладання даного Договору відповідно до курсу міжбанку становить 4 293 000,00 гривень (чотири мільйони двісті дев'яносто три тисячі гривень 00 копійок).

Згідно з п. 5.2. Договору, якщо на момент здійснення остаточного платежу згідно даного Договору курс долару США визначений Міжбанком України по відношенню до гривні зросте відносно курсу встановленого на дату укладання даного Договору, розмір суми остаточного платежу належного до оплати розраховується згідно наступної формули:

- Курс долару США визначений Міжбанком України на дату здійснення остаточного платежу поділити на Курс долару США визначений Міжбанком України на дату укладання Договору помножити на суму остаточного платежу у гривнях;

- У випадку зменшення курсу долара США, встановленого міжбанком України по відношенню до гривні на дату здійснення остаточного платежу, ціна Товару у гривнях залишається незмінною.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що на думку позивача договір укладений між відповідачами з порушенням норм законодавства, а тому існують підстави для визнання певних його положень недійсними.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд вважає що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 2 статті 20 Господарського суду України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законами.

За приписами статей 1 та 2 Господарського процесуального кодексу України звертаючись з позовами до господарських судів, підприємства, установи, організації реалізують надане їм право захищати в судовому порядку свої порушені або оспорюванні права та охоронювані законом інтереси у спосіб, передбачений, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України.

Згідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Позивач звернувся до господарського суду з позовною вимогою про визнання недійсними положень укладеного між сторонами договору купівлі-продажу № 231 від 14.11.2013р. купівлі-продажу.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203);

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203);

- правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч.4 ст. 203)

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ „Про захист прав споживачів" (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-ІУ), Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ „Про оренду землі" (в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV) та іншими актами законодавства.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Предметом спору у справі є вимога позивача про недійсність пунктів: 1.1., 5.1.1., 5.1.2., 5.2. Договору №231 купівлі-продажу від 14.11.2013 року з урахуванням Додаткової угоди №1 від 14.03.2014 року, що укладений між сторонами; підставою позову визначено неможливість прив'язки розрахунків за отриманий товар до курсу іноземної валюти на міжбанківському ринку на момент вчинення таких розрахунків.

Проаналізувавши укладений між сторонами по справі договір купівлі-продажу № 231 від 14.11.2013р., колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції про відповідність даного договору положенням цивільного законодавства та відсутністю підстав для визнання його положень недійсними з огляду на наступні обставини.

В ст. 99 Конституції України закріплено, що грошовою одиницею України є гривня.

Разом з тим, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

За приписом ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі статтею 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Разом з тим, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України).

В силу ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Також, слід зазначити, що приписи ст. 198 Господарського кодексу України (виконання грошового зобов'язання), що міститься в Главі 22 „Виконання господарських зобов'язань" Господарського кодексу України не суперечать приписам ст. 533 Глави 48 „Виконання зобов'язання" Цивільного кодексу України.

Крім того, в ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року № 15-93 передбачено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань.

Відповідно до ст. 35 Закону України „Про Національний банк України" від 20.05.1999 року № 679-XIV гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Отже, як вірно вказав суд першої інстанції, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України №3-141гс11 від 26.12.2011 року.

Поряд з цим, слід зазначити, що статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Таким чином колегія судді констатує, що сторонами спору у належній формі досягнуто згоди щодо можливості зміни обумовленої ціни у визначених ними випадках та визначено спосіб перегляду ціни відповідно до формули, за якою вираховується зміна ціни (п. 5.2 договору), що відповідає наведеним вище вимогам законодавства.

При цьому, колегія суддів зазначає, що чинне законодавство не містить прямого застереження про недійсність відповідних домовленостей.

Стосовно застосування при розрахунку курсу валют, встановленого на міжбанківському валютному ринку України, слід зазначити таке.

Відповідач звертав увагу суду на те, що в п.п. 2.4-2.6 укладеного між сторонами договору визначено формулу коригування ціни договору та, відповідно, платежів згідно з курсом долара США відносно гривні, встановленого Українським міжбанківським валютним ринком, в той час як відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993 р. курси валют встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України, а тому посилання сторін у договорі на курс валют Українського міжбанківського валютного ринку, на думку відповідача, є неправомірним, а положення п.п. 2.4-2.6 договору - нікчемними та такими, що суперечать наказу Міністерства фінансів України № 193 від 10.08.2000 р. "Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 21 "Вплив змін валютних курсів".

Слід зазначити, що наказом Міністерства фінансів України № 193 від 10.08.2000 р. було затверджено Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 21 "Вплив змін валютних курсів", яке визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про операції в іноземних валютах та відображення показників статей фінансової звітності господарських одиниць за межами України в грошовій одиниці України.

Норми вказаного Положення застосовуються підприємствами, організаціями та іншими юридичними особами незалежно від форм власності (крім бюджетних установ та підприємств, які відповідно до законодавства складають фінансову звітність за міжнародними стандартами фінансової звітності).

Згідно наказу Міністерства фінансів України від 10.08.2000 р. № 193 "Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 21 "Вплив змін валютних курсів", валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни.

Пунктом 4 того ж наказу встановлено, що курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.

Поряд з цим, слід зазначити, що постановою Правління Національного банку України від 10 серпня 2005 р. № 281, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 29 серпня 2005 р. за № 950/11230, було затверджено Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою (назва у редакції постанови Правління Національного банку України від 21.08.2006 р. № 333; з подальшими змінами та доповненнями).

Згідно з пунктом 2 вказаного Положення, останнє розроблено відповідно до статей 4, 6 і 11 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 р. № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", а також статей 7 і 45 Закону України "Про Національний банк України" і встановлює порядок та умови торгівлі іноземною валютою на міжбанківському валютному ринку України та на міжнародних валютних ринках.

За приписами Положення, міжбанківський валютний ринок України - це сукупність відносин у сфері торгівлі іноземною валютою в Україні між суб'єктами ринку, між суб'єктами ринку та їх клієнтами (у тому числі банками-нерезидентами), між суб'єктами ринку і Національним банком, а також Національним банком і його клієнтами (абз. п'ятнадцятий п. 4 розділу I).

Згідно з пунктом 41 Розділу І Положення, Національний банк після завершення функціонування Системи підтвердження угод (правила функціонування якої затверджено постановою Правління Національного банку України від 10 серпня 2005 р. № 281 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 серпня 2005 р. за № 951/11231) доводить до відома суб'єктів ринку в той саме день інформацію про обсяги купівлі та продажу іноземних валют за гривні, а також середньозважені курси гривні до іноземних валют, які склалися за результатами торгів на безготівковому валютному ринку України.

Таким чином, зроблене сторонами даної справи посилання у договорі на курси валют Українського міжбанківського валютного ринку не суперечить приписам чинного законодавства України.

Стосовно посилання відповідача на нікчемність відповідних пунктів договору, слід зазначити, що за приписами ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

З матеріалів справи слідує, що позивачем не доведено наявності підстав вважати пункти 1.1., 5.1.1., 5.1.2., 5.2. Договору №231 купівлі-продажу від 14.11.2013 року нікчемними в розумінні приписів ст. 215 ЦК України.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання положень спірного договору недійсними та відповідно про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні суду повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, отже рішення відповідає вимогам чинного законодавства України, ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, підстав для його скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті державного мита за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Біловодський комбінат хлібопродуктів» залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 11.03.2015 року у справі № 920/30/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 920/30/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова