ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.04.2015 Справа № 920/386/15

за позовом: Державного концерну "Укроборонпром", м. Київ,

до відповідача: Казенного підприємства Шосткинського казенного заводу

"Зірка", м. Шостка, Сумська область,

про стягнення 24554996 грн. 03 коп.

Суддя С. В. Заєць

Представники:

Від позивача: Волколуп М. М.

Від відповідача: Деркач О. С.

При секретарі судового засідання Тимченко О. О.

Суть спору: позивач у позовній заяві, з урахуванням збільшення позовних вимог, просить суд стягнути з відповідача 24554996 грн. 03 коп., з яких 18815000 грн. 00 коп. сума основного боргу, 151 772 грн. 87 коп. 3% річних, 3782985 грн. 00 коп. інфляційні нарахування, 1805238,16 грн. - пені, а також судовий збір.

Представник позивача в судове засідання надав розрахунок інфляційних нарахувань (з урахуванням відзиву) відповідача, в якому зазначила, що розрахунок інфляційних нарахувань відповідача є помилковим у зв'язку з тим, що відповідач застосовує до загальної суми боргу за чотирма договорами позики сукупний індекс інфляції за лютий -березень 2015 р. В той же час, усі чотири договори були укладені на різні строки, що унеможливлює здійснення одного спільного розрахунку інфляційних для усіх договорів. В зв'язку з наведеним просить позивні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засідання зазначив, що визнає суму основного боргу в розмірі 18 815 000,00 грн, 3% річних - 151 772,87 грн., пені - 1805 238,16 грн., а в частині інфляційних нарахувань - визнає частково в сумі 3 136 912,06 грн., окрім цього звернувся з проханням до суду про зменшення розміру штрафних санкцій на підставі ст. 233 ГПК України.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Між Державним концерном «Укроборонпром» (позивач- позикодавець) та Казенним підприємством Шосткинський казенний завод «Зірка» (відповідач- позичальник) було укладено договори позики:

- від 19.11.2013 р. № ІЮР-2.011-91-Д-13 (Договір 1);

- від 17.12.2013 р. № ШР-2.011-102-Д-13 (Договір 2);

- від 09.01.2014 р. № ШР-2.011-10-Д-14 (Договір 3);

- від 28.01.2014 р. № ИОР-2.011-26-Д-14 (Договір 4).

Згідно п. 1.1. договорів позикодавець передає позичальнику у якості поворотної фінансової допомоги грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строки та в порядку, визначеними договорами.

Відповідно до п.п. 2.1, 3.1 Договору 1 позикодавець протягом тридцяти банківських днів з дати укладення Договору перерахуває суму позики у розмірі 600 000, 00 грн. (шістсот тисяч гривень 00 копійок) в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника.

З матеріалів справи вбачається, що позикодавцем було перераховано на рахунок позичальника обумовлену суму позики, що підтверджується платіжним дорученням № 2406 від 19.11.2013 (а.с. 35).

Згідно з п. 4.1 Договору 1 перебіг строку, на який надається позика, починається з моменту перерахування коштів Боржнику і закінчується 12.11.2014. Відповідно до п. 5.1 Договору 1 позичальник зобов'язується повернути позикодавцю суму позики до кінця строку, на який вона надана.

Відповідно до п. п. 2.1., 3.1 Договору 2, позикодавець протягом тридцяти банківських днів з дати укладення Договору перерахуває суму позики у розмірі 2 815 000, 00 грн. (два мільйони вісімсот п'ятнадцять тисяч гривень 00 копійок) в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника.

Відповідно до платіжного дорученням № 2658 від 17.12.2013 (а.с. 36) позикодавцем на рахунок позичальника було перераховано 2 815 000 грн. 00 коп.

Згідно з п. 4.1 Договору 2 перебіг строку, на який надається позика, починається з моменту перерахування коштів позичальнику і закінчується 12.12.2014. Відповідно до п. 5.1 Договору 2 позичальник зобов'язується повернути позикодавцю суму позики до кінця строку, на який вона надана.

Відповідно до п.п. 2.1, 3.1 Договору 3, позикодавець протягом тридцяти банківських днів з дати укладення Договору перераховує суму позики у розмірі 11 000 000,00 грн. (одинадцять мільйонів гривень 00 копійок) в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника.

З матеріалів справи вбачається, що позикодавцем перераховано на рахунок позичальника суму позики, що підтверджується платіжним дорученням № 10 від 09.01.2014 (а.с. 37).

Згідно з п. 4.1 Договору 3 в редакції, викладеній у Додатковому договорі № 1 від 08.05.2014 до Договору 3, перебіг строку, на який надається позика, починається з моменту перерахування коштів позичальнику і закінчується 30.12.2014. Відповідно до п. 5.1 Договору 3 позичальник зобов'язується повернути позикодавцю суму позики до кінця строку, на який вона надана.

Відповідно до п. п. 2.1, 3.1 Договору 4, позикодавець протягом тридцяти банківських днів з дати укладення Договору перераховує суму позики у розмірі 4 400 000,00 грн. (чотири мільйони чотириста тисяч гривень 00 копійок) в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника.

Факт перерахування позикодавцем на рахунок позичальника обумовленої суми позики, підтверджується матеріалами справи, а саме платіжним дорученням № 2872 від 28.01.2014 (а.с. 39).

Згідно з п. 4.1 Договору 4 перебіг строку, на який надається позика, починається з моменту перерахування коштів позичальнику і закінчується 25.01.2015. Відповідно до п. 5.1 Договору 4 позичальник зобов'язується повернути позикодавцю суму позики до кінця строку, на який вона надана.

Позивач, в обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач у належні строки виконало свої договірні зобов'язання, однак відповідач взяті на себе договірні зобов'язання не виконав і не повернув кошти в сумі 18 815 000 грн. 00 коп. позивачу, що стало підставою для звернення з вимогою про стягнення заборгованості за договорами позики.

Згідно статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 526, 530 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Вимогами частини першої статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідач факт отримання позики за договорами та факт заборгованості в сумі 18 815 000 грн. 00 коп. визнав в повному обсязі, доказів повернення поворотної фінансової допомоги позивачу суду не надав.

Відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України, відповідач має право визнати позов повністю або частково.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме відзиву відповідача від 23.04.2015 р. та відзиву з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 23.04.2015 р., останній визнає заборгованість перед позивачем в сумі 18 815 000 грн. 00 коп.

Згідно зі ст. 78 Господарського процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

З огляду на викладене, суд вважає правомірними, обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості у сумі 18 815 000 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань позивач зазначає, що статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Згідно з поданим розрахунком, розмір 3 % річних складає 151 772 грн. 87 коп., інфляційних нарахувань - 3782 985 грн. 00 коп. ( а.с. 68-74).

Враховуючи, що право позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних нарахувань та 3 % річних передбачене чинним законодавством України, господарський суд вважає правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 151 772 грн. 87 коп. 3% річних та 3782 985 грн. 00 коп. інфляційних нарахувань.

Відповідач у відзиві (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) від 23.04.2015 р. частково визнає позовні вимоги в частині стягнення інфляційних нарахувань, а саме - у розмірі 3136 912 грн. 06 коп. за період з лютий 2015- березень 2015 року.

Дослідивши розрахунки суми інфляційних втрат, наданих позивачем та відповідачем, а також здійснивши перерахунок суми інфляційних нарахувань за допомогою інформаційно - аналітичного центру «Ліга» ТОВ «Ліга: Закон» 2015, суд приходить до висновку, про неможливість прийняття позиції відповідача враховуючи наступне.

Верховний Суд України у своєму листі від 01.07.2014 року «Аналіз практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві» роз'яснив, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема в газеті «Урядовий кур'єр». Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційним і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Відповідно до п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Натомість відповідачем в своєму розрахунку наводиться загальна сума боргу за чотирма договорами, до якої і застосовується сукупний індекс інфляції за лютий-березень 2015 р. При цьому не враховано, що усі чотири договори були укладені на різні строки, тобто з різними періодами виникнення зобов'язання, що унеможливлює здійснення одного спільного розрахунку інфляційних нарахувань для усіх договорів.

Таким чином, враховуючи, що право позивача на стягнення з відповідача інфляційних збитків та 3 % річних передбачене чинним законодавством, господарський суд вважає правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3782 985 грн. 00 коп. - інфляційних збитків та 151 772 грн. 87 коп. 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення пені позивач зазначає, що відповідно до п. 6.3 Договорів сторони погодили, що у випадку несвоєчасного повернення позики позичальник сплачує позикодавцю пеню у розмірі 0,1 відсотка від суми боргу за кожен день прострочення, яка не може перевищувати розміру подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» № 2921-ІІІ від 10.01.2002р. визначено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Згідно з поданим розрахунком, відповідачеві нарахована пеня в сумі 1805 238 грн. 16 коп.

Відповідач суму пені в розмірі 1805238 грн. 16 коп. визнав в повному обсязі, однак в свою чергу просить суду зменшити розмір штрафних санкцій.

Оскільки право позивача щодо стягнення з відповідача пені передбачене діючим законодавством України та умовами договору, пеня нарахована в межах строку позовної давності, відповідно до вимог Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 1805238 грн. 16 коп. є обґрунтованими.

Разом з цим, суд враховуючи клопотання відповідача про зменшення суми штрафних санкцій вважає за можливе його задовольнити і зменшити суму пені на 5 % беручи до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно зі ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пленум Вищого господарського суду України в п. 3.17.4 постанови від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'ясняє, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені). Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 223 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром боргу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Враховуючи вищенаведене, аналізуючи у сукупності із об'єктивними обставинами справи складну ситуації у державі та економічне становища сторін, суд визнає за доцільне задоволення клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій.

Судом було зроблено перерахунок розміру нарахованої позивачем пені у зв'язку зі зменшенням розміру пені на 5%, і з урахуванням перерахунку, підлягає стягненню сума пені в 1714976 грн. 25 коп., а в іншій частині пені в сумі в сумі 90 261 грн. 90 коп., слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони, також якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї державне мито незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи, що відповідач порушив умови договірних зобов'язань, з нього на користь позивача підлягають стягненню 73080 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування витрат останнього зі сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 34, 44, 49, 64, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Казенного підприємства Шосткинський казенний завод «Зірка» (41100, Сумська область, м. Шостка, вул. Леніна, 36, код 14315351) на користь Державного концерну «Укроборонпром» (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 36, код 37854297) 18 815 000 грн. 00 коп. боргу, 151 772 грн. 87 коп. - 3% річних, 3782 985 грн. 00 коп. інфляційних нарахувань, 1714976 грн. 25 коп. пені, 73080 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. В інший частині позовних вимог щодо стягнення пені і в сумі 90 261 грн. 90 коп. відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 28.04.2015 року

Суддя С.В. Заєць