КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2015 р. Справа№ 910/25048/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Скрипки І.М.

Гончарова С.А.

при секретарі судового засідання Д'якова Ю.Ю.

за участю представників:

від апелянта: Смосюк С.М. за дов. № б/н від 22.12.2014.

від відповідача: Бабій О.В. за дов. № 010-01/2343 від 11.04.2014.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські інвестиційні системи"

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2015.

у справі № 910/25048/14 (Лиськов М.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські інвестиційні системи"

до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України"

про визнання кредитного договору недійсними

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2015 у справі

№ 910/25048/14 в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські інвестиційні системи" до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" про визнання кредитного договору недійсними - відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись із вказаним рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "Українські інвестиційні системи" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом відмовлено в задоволенні позовних вимог, через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга має бути задоволена, а рішення місцевого господарського суду має бути скасоване та прийняте нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські інвестиційні системи" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Шаптали Є.Ю., суддів Скрипки І.М., Гончарова С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2015 у складі суддів: головуючий суддя Шаптала Є.Ю., судді Гончаров С.А., Скрипка І.М., прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські інвестиційні системи" до розгляду та порушено апеляційне провадження. Розгляд справи призначено на 14.04.2015.

10.04.2015 до відділу документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від апелянта надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.04.2015 задоволено клопотання апелянта та відкладено розгляд справи на 21.04.2015.

В судовому засіданні 21.04.2015 представник апелянта подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке задоволено судом.

В судовому засіданні 21.04.2015 представник апелянта підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив задовольнити її.

В судовому засіданні 21.04.2015 представник відповідача заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі з урахуванням відзиву на апеляційну скаргу поданого під час апеляційного провадження та просив рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2015 по справі № 910/25048/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши подані докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишене без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між Відкритим акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" (далі - Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українські інвестиційні системи" (далі - Позичальник) 22.03.2007 було укладено кредитний договір № 151407К16 (далі - Договір).

Статтею 3 Договору встановлюється, процедура та умови надання Банком у майбутньому кредитів (траншів) Позичальнику в межах ліміту кредитної лінії на суму 6 250 000 доларів США, процедура та умови повернення Позичальником отриманих кредитів, нарахування та сплати процентів за отриманими кредитами, а також взаємні права та зобов'язання сторін, що виникнуть при наданні банком кредитів. Графік зменшення ліміту заборгованості зазначений у Додатку №1 до Договору.

З додаткових угод до Договору, наявних в матеріалах справи вбачається, що ліміт кредитної лінії неодноразово змінювався, відповідно до Додаткової угоди № 151407К16-24 від 19.09.2013 до Договору ліміт кредитної лінії (пп.3.2.1) визначений у гривні і становить 118 697 832,60 грн.

Підпунктом 3.2.2. пункту 3.2 статті 3 Договору (з урахуванням Додаткової угодою № 151407К16-22 від 06.04.2010 до Договору) кінцевий термін погашення кредиту 31.03.2015.

У відповідності до підпункту 3.2.5 пункту 3.2 статті 3 Договору встановлений розмір кредитної ставки.

В період з 08.07.2007 по дату подання позовної заяви між позивачем та відповідачем було всього укладено 28 додаткових угод до Договору, якими вносились зміни щодо цілей кредиту, розміру відсоткової ставки, строків повернення кредиту, розмірів забезпечення, валюти кредиту, тощо.

Як вбачається з позовної заяви та випливає з тверджень позивача, що на момент укладання Договору, у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія, що дає право на укладання кредитного договору в іноземній валюті та використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним договором. Отже відповідач не мав права на укладання Договору, оскільки не був наділений відповідними повноваженнями на його укладення, а тому, на думку позивача, Договір є недійсним.

З вищевикладеними твердженнями позивача, апеляційний суд не погоджується та зазначає наступне.

Згідно з ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

У відповідності до ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 533 Цивільного кодексу України встановлюється загальне правило, відповідно до якого грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Між тим, диспозиція норми частини 3 цієї статті дозволяє використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий же ж режим використання національної та іноземної валюти при виконанні грошових зобов'язань передбачений Господарського кодексу України. Частиною 2 статті 198 Господарського кодексу України встановлено, що грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях; грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ст. 345 Господарського кодексу України кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність.

Статті 47 та 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет), є основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, ст. 1 вказаного Декрету відносить надання кредитів в іноземній валюті до валютних операцій.

Як передбачено ч. 1 ст. 5 Декрету, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Частиною 2 ст. 5 Декрету передбачено, що генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Частиною 4 ст. 5 Декрету встановлено, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, такі операції:

1) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (підпункт "в" пункту 4 статті 5 Декрету);

2) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету).

На даний час, законодавством не встановлено терміни та суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина, з огляду на відсилочний характер норми Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті.

У своєму листі № 13-210/7871-22612 від 07.12.2009 "Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті" Національний банк України, у зв'язку з запитами банків з питання щодо правомірності укладання кредитних договорів в іноземній валюті повідомив про те, що операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Отже, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Згідно з нормами ст.ст. 192, 533, 1054 Цивільного кодексу України, статті 198 Господарського кодексу України, ст.ст. 32, 44 Закону України "Про Національний банк України", ст.ст. 2, 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст.ст. 1, 4, 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст.ст. 1, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію Національного банку України на здійсненну валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідачу була видана Національним банком України Банківська ліцензія № 2 від 25.12.2001, згідно з якою відповідачу надано право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність".

Разом з тим, в матеріалах справи наявний виданий Національним банком України Дозвіл № 2-3 від 15.02.2005 (з додатком), згідно якого відповідач має право здійснювати валютні операції, зокрема операції з валютними цінностями щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, і ін.

Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що відповідач на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Також, слід зазначити, що порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу регламентує Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 9.11.2004 за № 1429/10028; далі -Положення), яке було розроблено Національним банком України відповідно до вимог статей 5, 11, 13 Декрету, а також статей 7 і 44 Закону України "Про Національний банк України" (пункти 1.1, 1.2 Положення).

Згідно з п. 1.5 вказаного Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, зокрема, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). У всіх інших випадках використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності ліцензії.

Беручи до уваги вищевикладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України у жодної зі сторін кредитного договору.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що відсутність у сторін індивідуальної ліцензії Національного банку України не дає підстав для визнання недійсним Кредитного договору, у якому міститься положення про видачу кредиту у іноземній валюті та сплату відсотків за користування іноземною валютою.

Відсутність у необхідних випадках відповідних індивідуальних ліцензій може бути підставою лише для застування до учасників валютних відносин передбачених законодавством України певних заходів відповідальності.

Щодо тверджень апелянта про те, що при укладені Кредитного договору сторонами визначено процентна ставка LIBOR, яка змінюється при користуванні кредитом, у зв'язку з чим відсутня істотна умова договору - ціна, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Кредитний договір був погоджений позичальником і його було укладено належним чином, тим самим позичальник набув певний обов'язок і прийняв його до виконання; при отриманні кредитних коштів жодних заперечень від позичальника не надходило.

Беручи до уваги вищенаведене, отримавши кредит на умовах сплати процентної ставки LIBOR та підписавши кредитний договір, позичальник висловив свою цілковиту згоду на застосування процентної ставки LIBOR, що спростовує твердження позивача про односторонню зміну процентної ставки. При цьому, попередньо погоджене сторонами використання відсоткової ставки LIBOR включає в себе як її збільшення, так і зменшення.

Такої ж позиції притримується Верховний Суд України в своїй ухвалі від 06.04.2011 у справі за позовом ПАТ "ОТП Банк" до Інякіної М.В., Тізенберга Д.Л., Тізенберг Д.Д. про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом Інякіної М.В. до ПАТ "ОТП Банк", треті особи: Тізенберг Д.Л., Тізенберг Д.Д. про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними.

Використання відсоткової ставки LIBOR або EURIBOR, передбачено нормативно-правовими актами Національного Банку України з метою регулювання кредитних відносин в іноземній валюті, і не суперечить положенням ст. ст. 47, 66 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та Положенням про процентну політику Національного банку України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 18.08.2004 № 389, Правлінням Національного банку України прийнято постанову від 09.02.2005 № 33.

Щодо тверджень апелянта про обмеження його цивільної дієздатності, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

У відповідності до ч. 1, 2, 4 ст. 202 Цивільного кодексу України, договором є погоджена дія двох або більше сторін спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України.

Згідно із ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Підписи сторін на спірному договорі свідчать про те, що на момент укладення договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору та бажали настання цивільних прав та обов'язків.

Укладаючи Кредитний договір сторони були вільними в укладені договору та визначенні (погодженні) його умов, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін.

Під час укладення Кредитного договору позивач та відповідач були вільними в його укладенні та могли укласти договір на визначених умовах, запропонувати внести зміни до договору щодо пунктів, з якими сторони не погоджуються, або ж відмовитись від його укладення взагалі та укласти договір з іншим контрагентом, або на інших умовах.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Банк належним чином виконав свої зобов'язання по Кредитному договору та надав Позичальнику кредит у межах суми, визначеної у Кредитному договорі (з врахуванням додаткових договорів), з банківських виписок про рух коштів вбачається подальше схвалення Позичальником оспорюваного Кредитного договору, оскільки Позичальник отримав кредит та від коштів, що поступили на його рахунки, не відмовився.

Апеляційний господарський суд, щодо твердження апелянта про обов'язковість умови Кредитного договору щодо відповідальності Банку за невидачу кредиту за Кредитним договором, зазначає, що дане твердження є необґрунтованим в силу, зокрема, того, що ненадання кредиту Позичальнику є правом Банку з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1056 Цивільного кодексу України кредитодавець має право відмовитися від надання позичальникові передбаченого договором кредиту частково або у повному розмірі у разі, зокрема, наявності обставин, які явно свідчать про те, що наданий позичальникові кредит своєчасно не буде повернений.

З п. 3.1. ст. 3 Кредитного договору вбачається, що Банк відкриває Позичальникові відновлювану кредитну лінію на умовах забезпеченості, повернення, відкличності, строковості, платності та цільового характеру використання відповідно до положень та умов Кредитного договору.

Умови надання кредиту передбачені сторонами у п. 3.3. ст. 3 Кредитного договору.

Разом з тим, відповідно до пп. 3.3.1. п. 3.3. ст. 3 Кредитного договору кредитні кошти надаються тільки після набуття чинності Гарантійними документами та отримання Банком документів, що підтверджують пріоритетність права Банку на звернення стягнення на майно, яке надається Банку в заставу/іпотеку згідно з гарантійними документами, а також належного підтвердження набуття чинності договорами страхування майна, що надається в заставу/іпотеку Банку.

Відповідно до п.п. 3.3.3. та п.п. 3.3.4. п. 3.3. ст. 3 Кредитного договору передбачено право Банку за власною ініціативою зупинити, відмінити або припинити надання кредиту за Кредитним договором.

Щодо тверджень апелянта про те, що умовами Кредитного договору не передбачено порядок його припинення, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Згідно з п. 8.2. ст. 8 Кредитного договору, останній залишається чинним до дати повного виконання зобов'язання сторонами Кредитного договору, тобто він припиняється після повного виконання зобов'язань.

Разом з тим, умови та порядок припинення, розірвання договорів передбачені відповідними нормами чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Беручи до уваги все вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що оскаржуваний ним Кредитний договір в момент його укладення суперечив закону, а особи, які його підписали з боку позивача та відповідача, мали на це необхідний обсяг цивільної дієздатності, а також оскаржуваний правочин відповідав внутрішній волі сторін, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно частини 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські інвестиційні системи", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2015 в справі № 910/25048/14 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські інвестиційні системи" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2015 у справі № 910/25048/14 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2015 у справі № 910/25048/14 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/25048/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді І.М. Скрипка

С.А. Гончаров