ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року Справа № 912/3900/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Черкащенка М.М. Нєсвєтової Н.М. (доповідач) Вовка І.В.
розглянувши касаційну скаргу Приватного підприємства "Трейдсервіс"
на рішення та постановугосподарського суду Кіровоградської області від 25.12.2014 Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.03.2015
у справі№ 912/3900/14
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Імперія-Агро"
доПриватного підприємства "Трейдсервіс"
простягнення 14171,98 грн.
за участю представників сторін:

від позивача: Бонтлаб В.В. - за довіреністю;

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Імперія - Агро" звернулось до господарського суду з позовом до Приватного підприємства "Трейдсервіс" про стягнення 14171,98 грн., з яких 9385,24 грн. - боргу за товар, поставлений за договором № УМ-82/14 від 27.05.2014, 844,67 грн. - дооцінки вартості неоплаченого товару, 1252,69 грн. - річних, 812,33 грн. - пені, 1877,05 грн. - штрафу

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 25.12.2014, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.03.2015 у справі №912/3900/14 позов задоволено повністю. Стягнуто з Приватного підприємства "Трейдсервіс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія-Агро" 9385,24 грн. боргу, 844,67 грн. дооцінки вартості неоплаченого товару, 1252,69 грн. річних, 812,33 грн. пені; 1877,05 грн. штрафу, 1827,0 грн. судового збору.

Не погоджуючись з зазначеними рішеннями судів, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.03.2015 та рішення господарського суду Кіровоградської області від 25.12.2014 скасувати, справу передати на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 27.05.2014 року між ТОВ "Імперія-Агро" (постачальник) та ПП "Трейдсервіс" (покупець) укладено договір поставки № УМ-82/14, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену Договором.

У додатках № 1 від 27.05.2014 року, № 2 від 27.05.2014 року, № 3 від 27.05.2014 року, № 4 від 03.062014року до договору поставки сторони узгодили асортимент, кількість, ціну, вартість товару, строки оплати.

Відповідно до вказаних додатків до договору поставки передбачено проведення покупцем розрахунку із постачальником шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок у строк до 28.05.2014 року, а додатком № 4 - до 04.06.2014 року.

Судами встановлено, що позивач належним чином виконав свої зобов'язання за договором та поставив обумовлений договором товар, що підтверджується видатковим накладним № 4510 від 27.05.2014 року на суму 20195,20 грн.; № 4511 від 27.05.2014 року на суму 2880,0 грн.; № 4647 від 29.05.2014 року на суму 26899,0 грн.; № 4887 від 04.06.2014 року на суму 240,0 грн., всього на суму 40214,0 грн., проте відповідач свої зобов'язання в частині оплати отриманого товару виконав частково, в зв'язку з чим він є боржником, який прострочив виконання зобов'язання по оплаті отриманого товару на суму 9385,24 грн.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов'язанням на підставі ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частина 1 ст. 692 ЦК України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 610, частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, враховуючи те, що зобов'язання з оплати вартості поставленого товару відповідачем виконані частково, внаслідок чого утворилась заборгованість, у зв'язку з чим, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача боргу за поставлений товар у розмірі 9385,24 грн.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 1252,69 річних, 812,13 пені та 1877,05 штрафу, з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 7.8 договору сторони погодили, що у разі невиконання покупцем зобов'язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов'язань, передбачених розділом 3 цього Договору, покупець відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України сплачує на користь постачальника крім суми заборгованості 36 процентів річних, якщо інший розмір річних не встановлено відповідним додатком до договору.

Таким чином, враховуючи умови укладеного між сторонами договору та прострочення оплати відповідачем товару з 28.06.2014 року по 22.10.2014 року та суми заборгованості суди обґрунтовано дійшли висновку про стягнення з відповідача 1252,69 грн. річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 546, ч. 1 ст. 547, ч. 1, 4 ст. 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею), про що у письмовій формі вчиняється правочин.

Сторони у підпункті 7.1.1 договору узгодили сплату покупцем за несвоєчасну оплату продукції пені у розмірі подвійної облікової ставки від суми боргу за кожен день прострочення. Така умова відповідає приписам Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань". Крім того, названим підпунктом передбачена сплата покупцем штрафної санкції (штрафу) у розмірі 20 процентів від суми простроченого боргу.

Отже, правомірним також є висновок судів про стягнення з відповідача пені в сумі 812,13 грн. та 1877,05 грн. штрафу у розмірі 20 процентів від суми заборгованості.

Крім того, позивачем на підставі укладеного між сторонами договору також заявлено до стягнення з відповідача 844,67 грн. дооцінки вартості неоплаченого товару.

Так, у пункті 4 додатків до договору сторони погодилися із тим, що оплата вартості товару здійснюється покупцем з врахуванням пунктів 3.3, та 3.4 Договору. У названих пунктах договору сторони погодились застосувати при проведенні розрахунків курс долара США до гривні, що встановлений на міжбанківській валютній біржі на день підписання Договору, а в тому випадку, коли курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу долара США до гривні на день проведення розрахунків (перерахування коштів), відвантаження товару є вищим за курс відповідної іноземної валюти на день укладення Додатку (ів), оплата грошових коштів за отриманий товар відбувається відповідно до курсу долара США до гривні на дату, що передує даті здійснення остаточного розрахунку за наведеною формулою.

За пунктами 3.5, 3.7 Договору всі платежі здійснюються покупцем з врахуванням пункту 3.4; до вартості (ціни) товару додатково також включається різниця між гривневою вартістю товару на день фактичного проведення покупцем оплати і гривневою вартістю товару, що вказана в додатках до Договору, розрахована відповідно до пункту 3.4 Договору

Колегія суддів вважає правомірним висновок судів попередніх інстанцій про те, що умови договору щодо визначення ціни товару при несплаті її підприємством у строки, визначенні в його доповненнях, не суперечать законодавству України, а отже позовні вимоги в цій частині також є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи скаржника, стосовно відсутності підстав стягнення із нього одночасно пені і штрафу обґрунтовано відхилені судами попередніх інстанцій, з огляду на те, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня і штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. (Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 року у справі № 06/5026/1052/2011.)

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що під час розгляду справи судами попередніх інстанцій на основі повного, всебічного і об'єктивного дослідження поданих доказів встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовані норми матеріального права, а доводи скаржника не спростовують законності прийнятих у справі рішень.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не впливають на них, а тому підстави для її задоволення і скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.03.2015 року та рішення господарського суду Кіровоградської області від 25.12.2014 року, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального законодавства, відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Приватного підприємства "Трейдсервіс" залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.03.2015 року та рішення господарського суду Кіровоградської області від 25.12.2014 року у справі №912/3900/14 залишити без змін.

Головуючий М.М. Черкащенко

Судді Н.М. Нєсвєтова

І.В. Вовк