ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"27" квітня 2015 р.Справа № 916/579/15-г

За позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради;

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2;

про стягнення 4 961,52 грн.

Суддя Щавинська Ю.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ: Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, в якій просить стягнути з останньої 4961,52 грн., у тому числі заборгованість з орендної плати у розмірі 1373,87 грн., пеню в сумі 125,07 грн., неустойку у розмірі 3462,58 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1827 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем умов договору оренди №93/30 від 13.12.2005 року, а також наявність рішення господарського суду Одеської області від 29.08.2014 року, відповідно до якого було розірвано договір оренди нежитлового приміщення №93/30 від 13.12.2005р., виселено відповідача з орендованого приміщення та стягнуто заборгованість з орендної плати у розмірі 3198,23 грн. та пеню у сумі 146,23 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 13.02.2015 року порушено провадження по справі на призначено розгляд справи на 18.03.2015 року.

Ухвалою суду від 18.03.2015 року, у зв'язку із нез'явленням в судове засідання представника відповідача, від якого не надходило клопотання про розгляд справи за його відсутності, неподання витребуваних ухвалою суду доказів, розгляд справи у відповідності до ст.77 ГПК України був відкладений на 01.04.2015 року.

У судовому засіданні 01.04.2015 року представником позивача заявлено клопотання про продовження строку розгляду справи на 15 днів. Разом з цим, були надані письмові пояснення б/н та дати щодо періоду нарахування суми заборгованості та обґрунтованості нарахування суми неустойки з ПДВ. Приймаючи до уваги не з'явлення представника відповідача до суду, неподання витребуваних судом доказів, розгляд справи був відкладений на 15.04.2015 року.

15.04.2015 року представник відповідача не з'явився в судове засідання. Представник позивача підтримав правову позицію, викладену раніше. Ухвалою від 15.04.2015 року розгляд справи був відкладений на 27.04.2015 року.

У судове засідання 27.04.2015 року представник позивача не з'явився.

Відповідач, Фізична особа-підприємць ОСОБА_2, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином шляхом надсилання судових ухвал на адресу, зазначену у витязі з Єдиного державного реєстру (а.с.33), у судові засідання не з'явився, про поважність причин відсутності не повідомив, відзив на позовну заяву та витребувані судом документи не надав.

Відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

При цьому, суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Приймаючи до уваги, що судові відправлення були повернуті поштою із відміткою у довідці поштової установи про те, що за зазначеною адресою відповідач не проживає (а.с.37,44,63), суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача,що надавалися під час судового розгляду, суд встановив наступне:

13.12.2005 року між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, правонаступником якого є Департамент комунальної власності Одеської міської ради (згідно з п. 4.1. рішення Одеської міської ради від 31.01.2011р. № 273-VІ "Про затвердження структури виконавчих органів, загальної чисельності апарату Одеської міської ради та її виконавчих органів"), та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір оренди нежилого приміщення №93/30, згідно умов якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 67,3 м2, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2

Пунктом 1.2. строк дії договору встановлено до 01.11.2006р.

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 договору оренди №93/30 від 13.12.2005 року, орендна плата визначається на підставі ст.19 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" та рішення сесії Одеської міської ради №4840-IV від 09.11.2005 року та становить за перший місяць після підписання договору оренди 954,99 грн. без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції.

Згідно умов п. 2.4 договору оренди №93/30 від 13.12.2005 року орендар вносить орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.

Відповідно до п. 4.7 вищевказаного договору після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов'язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об'єкта оренди.

Відповідно до пункту 4.10 договору у випадку припинення дії цього договору у зв'язку із закінченням строку чи достроковим розірванням договору, Орендар сплачує Орендну плату по день підписання акту приймання-передачі приміщення.

У відповідності з п.5.2 цього договору за несвоєчасне внесення орендної плати Орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченного платежу за кожен день прострочки.

Пунктом 5.3 вказаного договору визначено, що у разі невнесення орендарем орендної плати на протязі 3-х місяців з дати закінчення терміну платежу, договір підлягає розірванню у відповідності з чинним законодавством.

Відповідно до п.7.5 зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін. Зміни та доповнення, що вносяться до договору, розглядаються сторонами на протязі 20 днів. Одностороння відмова від виконання умов договору та внесених змін не допускається.

Згідно п.7.6. договір може бути розірваний на вимогу однієї із сторін за рішенням арбітражного суду у випадках передбачених чинним законодавством.

Відповідно до п.7.7 після закінчення строку дії договору, орендар має право на його продовження у разі належного виконання ним умов договору.

30.03.2007 року, 29.10.2007 року, 24.02.2010 року, 04.01.2012 року між сторонами укладалися додаткові погодження до договору оренди нежитлового приміщення №93/30 від 13.12.2005 року, згідно яких строк дії договору оренди продовжувався; був зроблений перерахунок орендної плати, яка з 04.01.20012р. складає з урахуванням ПДВ 813,14 грн. на місяць; п.4 договору доповнено підпунктом „м" наступного змісту: "своєчасно та доброякісно забезпечувати здійснення заходів щодо очищення прилеглої території та тротуарів від снігу."

Враховуючи порушення орендарем порядку внесення плати за користування приміщенням, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду із позовом про розірвання договору оренди №93/30 від 13.12.2005 року, укладеного між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, виселення останньої з нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 67,3 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_2, стягнення заборгованості з орендної плати за період з 01.04.2014 року по 31.07.2014 року в сумі 3198,23 грн. та пені на суму 146,23 грн.

Рішенням господарського суду Одеської області від 29.08.2014 року у справі №916/3092/14, яке набрало законної сили та сторонами не було оскаржено, позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради було задоволено, розірвано договір оренди №93/30 від 13.12.2005 року, укладений між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, виселено останню з нежитлового підвального приміщення, загальною площею 67,3 кв.м, що розташоване за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_2, стягнуто на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради заборгованість з орендної плати за період з 01.04.2014 року по 31.07.2014 року в сумі 3198,23 грн. та пеню у розмірі 146,23 грн.

16.09.2014 року на примусове виконання рішення господарського суду Одеської області від 29.08.2014 року у справі №916/3092/14 було видано відповідні накази.

Згідно акту державного виконавця від 10.11.2014 року при примусовому виконанні наказу по справі №916/3092/14 нежиле приміщення було звільнено відповідачем та повернуто Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Враховуючи, що з дати набрання рішенням господарського суду Одеської області від 29.08.2014 року у справі №916/3092/14 законної сили відповідач Фізична особа-підприємць ОСОБА_2 - у 15-денний термін не повернув приміщення, а самовільно, без правових підстав, займав нежиле приміщення загальною площею 67,3 кв.м, що розташоване за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_2, та не повернув вказане орендоване майно Департаменту комунальної власності Одеської міської ради після закінчення терміну дії договору в належний строк, позивач звернувся на адресу орендаря з претензією від 28.11.2014 року за №01-13/9677 (а.с.30), в якій просив сплатити орендну плату у розмірі 1373,87 грн. за період з 01.08.2014 року по 15.09.2014 року, пеню у розмірі 78,71 грн. за період з 16.08.2014 року по 17.11.2014 року та неустойку у сумі 3462,58 грн. за період з 16.09.2014 року по 10.11.2014 року. Однак вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення. Зазначені обставини й зумовили звернення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до суду із відповідним позовом.

Оцінивши надані докази у їх сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Згідно ч.1 ст.19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Згідно з п.7 ст.180 ГК України строком дії договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст.188 ГК України у випадку розірвання договору рішенням суду, він вважається розірваним з дня набрання чинності даним рішенням.

Згідно з умовами додаткового погодження від 04.01.2012 року (а.с.17) орендна плата розраховується на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2006року №1846 „Про внесення змін до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна" та складає з 04.01.2012 року за перший місяць, з урахуванням податку на додану вартість та індексу інфляції, 813,14 грн.

Відповідно п. 4.7 договору після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов'язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати об'єкта оренди. При цьому, п. 4.10 договору оренди передбачає, що у випадку припинення дії цього договору у зв'язку із закінченням строку чи дострокового розірвання договору, орендар сплачує орендну плату по день підписання акта приймання-передачі приміщення.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами згідно до ст.629 ЦК України.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, рішенням господарського суду Одеської області від 29.08.2014 року у справі №916/3092/14, повний текст якого підписано 3.09.2014р., як свідчить розрахунок заборгованості (а.с.52), було стягнуто заборгованість з орендної плати за липень 2014 року включно. Вказане рішення набрало законної сили 16.09.2014р.

Таким чином, здійснивши системний аналіз умов договору (п.4.7 та 4.10), суд доходить висновку про обов'язок відповідача сплатити орендну плату за час дії договору - по 16.09.2014р. та за 15 днів після його розірвання.

Внаслідок перерахування суми орендної плати, вимоги про стягнення орендної плати підлягають задоволенню за період з серпня по вересень 2014 року у сумі 1834,26 грн. (913.48 грн. + 920,78 грн.).

У відповідності до ч.2 ст.615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за його порушення.

Відповідно до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов'язання.

Згідно ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. При цьому, відповідно до ст.ст.1,3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 5.2 договору оренди №93/30 від 13.12.2005 року за несвоєчасне внесення орендної плати Орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки.

Згідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З урахуванням викладеного, вимоги позивача про стягнення пені в сумі 125,07 грн., заявлені на підставі розрахунку (а.с.21), який перевірено судом, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Аналізуючи вимоги про стягнення неустойки з 16.09.2014р. по 10.11.2014р., суд вказує, що у відповідності зі ст.785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Враховуючи, що матеріалами справи достеменно підтверджено, а відповідачем в порядку ст.33 ГПК України не спростовано, що в порушення п.4.7 договору та ст.785 ЦК України, орендар не повернув об'єкт оренди протягом 15 днів з моменту розірвання договору, суд вважає вимоги про стягнення неустойки цілком обґрунтованими.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо розміру неустойки, що підлягає стягненню, суд виходить з того, що, по-перше, позивачем, з огляду на п.4.7, 4.10 договору, у період її нарахування безпідставно включений вересень 2014р., а, по-друге, позивач при визначенні розміру неустойки безпідставно включив до її складу податок на додану вартість, оскільки штрафні санкції не є об'єктом оподаткування.

Вказаний висновок суду ґрунтується на наступному.

Відповідно із ч.2 ст.785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Згідно із ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно із п.4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором, у тому числі у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У даному випадку штрафні санкції у вигляді неустойки відповідно із умовами договору оренди та ч.2 ст. 785 ЦК України встановлюються у кратному розмірі до розміру орендної плати.

Таким чином, вищенаведене свідчить про те, що неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, встановлена ч.2 ст. 785 ЦК України, безумовно є штрафною санкцією, яка передбачена ст. 230 ГК України.

Відповідно до ст. 185 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування ПДВ є операції платника податку з постачання товарів та послуг, місце постачання яких знаходиться на митній території України.

Сплата неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення не відповідає поняттям "постачання товарів" або "постачання послуг", з огляду на визначення цих понять Податковим кодексом України, за яким:

- постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об'єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об'єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності (п.п. 14.1.185 ПКУ);

- постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду (п.п. 14.1.191 ПКУ).

Згідно з п. 1 ст. 188 ПКУ база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається, виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів), а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на вартість послуг стільникового рухомого зв'язку). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв'язку з компенсацією вартості товарів/послуг.

Таким чином, неустойка, передбачена ч.2 ст. 785 ЦК України, не може розглядатись як компенсація вартості наданих послуг, яка збільшує базу оподаткування податком на додану вартість, а за своєю правовою природою є штрафною санкцією.

Аналогічної правової позиції з аналогічних спірних правовідношень щодо нарахування ПДВ на штрафні санкції, дотримується і Державна податкова адміністрація України в листі №15098/10/15-0217 від 28.04.11р. „Щодо порядку оподаткування податком на додану вартість штрафних санкцій та пені", а також Вищий господарський суд України (постанова від 14.03.13 р. по справі №5017/1355/2012, від 21.11.2013р. по справі №916/763/13).

За таких обставин, суд вважає, що позивач безпідставно включив до складу неустойки суму податку на додану вартість у розмірі 423,65 грн., а також безпідставно нарахував неустойку з 16 по 30 вересня, а тому з відповідача відповідно із ч.2 ст.785 ЦК України підлягає стягненню 2118,15 грн. неустойки (жовтень 2014р. - 789,57х2=1579,14; листопад 2014р. (10 днів) - 808,52х2:30х10=539,01).

Враховуючи часткове задоволення судом позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, витрати по сплаті судового збору, згідно до ст.ст.44,49 Господарського процесуального кодексу України, слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (65029, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 1, ) 1834 /одна тисяча вісімсот тридцять чотири/ грн. 26 коп. орендної плати, суму неустойки у розмірі 2118 /дві тисячі сто вісімнадцять/ грн. 15 коп., пеню у розмірі 125 /сто двадцять п'ять/ грн. 07 коп. та судовий збір у сумі 1501 /одна тисяча п'ятсот одна/ грн. 47 коп.

3. В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 05 травня 2015 р.

Суддя Ю.М. Щавинська