ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2015 року Справа № 910/20910/14

Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Овечкіна В.Е. - головуючого,
Корнілової Ж.О. - доповідача,
Чернова Є.В.,
розглянувши касаційну скаргу
Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 26.02.2015

у справі№ 910/20910/14 Господарського суду міста Києва

за позовом Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Паріо Плюс"
провизнання недійсним з моменту укладення договору оренди (найму) від 01.03.2010 № 01/03/10,
за участю представників сторін
від позивача: Кириленко О.П. (довіреність від 30.12.2014 № 504),
від відповідача:Шифрук А.О. (довіреність від 01.07.2014 № 10), Бардацький О.В. (витяг з ЄДРЮФОП від 10.10.2014 № 19428272),

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Український інноваційний банк" у жовтні 2014 року звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Паріо Плюс" про визнання недійсним з моменту укладення договору оренди (найму) від 01.03.2010 № 01/03/10.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що майнові права на весь об'єкт нерухомості, що передавався в оренду, були відсутні у відповідача на момент вчинення оспорюваного правочину. У зв'язку з цим, договір оренди від 01.03.2010 № 01/03/10 на підставі частини 1 статті 203 та 215 Цивільного кодексу України слід визнати недійсним, оскільки він за своєю суттю та змістом не відповідає приписам статті 761 Цивільного кодексу України.

До Господарського суду міста Києва позивачем надана заява, в якій останній просив доповнити підстави позову новими обставинами, що стосуються вчинення оспорюваного правочину оренди (найму) від 01.03.2010 № 01/03/10 представником ТОВ "Паріо Плюс" з перевищенням повноважень, які згідно з приписами частини 1 статті 203, статей 215, 216 Цивільного кодексу України є підставами недійсності договору. Крім цього, зазначено, що відповідачем наступне схвалення оспорюваного правочину оренди не здійснювалось.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.11.2014 у справі № 910/20910/14 (у складі колегії суддів: Чинчин О.В. - головуючого, Васильченко Т.В., Ломаки В.С.), залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2015 у справі № 910/20910/14 (у складі колегії суддів: Куксова В.В. - головуючого, Авдеєва П.В., Ільєнок Т.В.) в позові повністю відмовлено.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2015 у справі № 910/20910/14 Господарського суду міста Києва, Публічне акціонерне товариство "Український інноваційний банк" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2015 у справі № 910/20910/14 Господарського суду міста Києва, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

У касаційній скарзі заявник посилається на порушення та неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представників сторін, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що Господарським судом міста Києва у рішенні від 24.06.2011 у справі № 23/76 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Паріо плюс" до Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк" про розірвання договору оренди та звільнення приміщення зазначено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Паріо Плюс" та Публічним акціонерним товариством "Український інноваційний банк" 01.03.2010 укладено договір № 01/03/10 оренди (найму) нежилих приміщень у місті Києві по вулиці Горького 43, літера А, площею 300,2 кв.м.

Вказане рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2011 у справі № 23/76 залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2011 та постановою Вищого господарського суду України від 30.08.2011.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13.06.2007 № 8 передбачено, що за змістом частини 5 статті 124 Конституції України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 № 01-8/1427).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа "Брумареску проти Румунії", п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Суди дійшли до правильного висновку, що відсутні підстави для повторного доказування наведених обставин щодо укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю "Паріо Плюс" та Публічним акціонерним товариством "Український інноваційний банк" 01.03.2010 договору № 01/03/10 оренди (найму) нежилих приміщень у місті Києві по вулиці Горького 43, літера А, площею 300,2 кв.м, оскільки існування даних обставин підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 24.06.2011 у справі № 23/76, залишеним без змін поставою Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2011 та постановою Вищого господарського суду України від 30.08.2011.

Позивач, в якості визнання недійсним оспорюваного договору, посилається на те, що в рамках судового провадження у справі № 910/3678/14 отримано належні та допустимі докази того, що будівля по вул. вул. Горького, буд.43 (літера "А") у м. Києві має додаткову загальну площу, яка не набувалась відповідачем у власність. Таким чином, майнові права на весь об'єкт нерухомості "БУДІВЛЯ ОФІСНА" у відповідача були відсутні на момент вчинення оспорюваного правочину. У зв'язку з цим, договір оренди від 01.03.2010 № 01/03/10 на підставі частини 1 статті 203 та 215 Цивільного кодексу України слід визнати недійсним, оскільки він за своєю суттю та змістом не відповідає приписам статті 761 Цивільного кодексу України. Крім цього, позивач звертає увагу на те, що представником ТОВ "ПАРІО ПЛЮС" вчинено оспорюваний правочин оренди (найму) від 01.03.2010 № 01/03/10 з перевищенням повноважень, а відповідачем наступного схвалення оспорюваного правочину оренди не здійснювалось.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку про відмову в позові повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом пункту 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013, відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженою Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 р. №127 (надалі - "Інструкція"), ДБН В2.2-9-99 "Громадські будинки і споруди", загальна площа громадського будинку визначається як сума площ усіх поверхів (включаючи технічний, мансардний, цокольний та підвальний).

Згідно з Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, площу приміщень будинків слід визначати за їх розмірами, виміряними між опорядженими поверхнями стін і перегородок на рівні підлоги (без урахування плінтусів).

Аналогічні приписи містяться у ДБН В2.2-9-2009 "Громадські будинки і споруди. Основні положення", чинних на момент розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 41 Господарського процесуального кодексу України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.07.2013 у справі № 910/3678/13 призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Відповідно до висновку експерта № 8301/13-43 від 12.08.2014, за результатами проведення судової експертизи у справі № 910/3678/13, висота горищного простору від рівня перекриття верхнього поверху до низу несучої конструкції даху - металевих крокв (на рівні обпирання крокви на мауерлат) становить 1,14 м.

За змістом ДБН В2.2-9-99 та ДБН В2.2-9-2009 "Громадські будинки і споруди. Основні положення" площа горища (технічного горища), технічного підпілля, якщо висота від підлоги до низу виступних конструкцій менше 1,9 м, до загальної площі будинку не включається.

Висновком експерта № 8301/13-43 від 12.08.2014 за результатами проведення судової експертизи у справі № 910/3678/13 підтверджується, що загальна площа нежилої будівлі за адресою: м. Київ, вул. Горького, 43-А, складається з двох наземних поверхів в яких обладнані приміщення, становить 300,2 кв.м (згідно з даними останньої інвентаризації станом на 17.07.2013).

Суди дійшли до правильного висновку, що станом на момент укладення оспорюваного договору, і станом на час розгляду даної справи, в загальну площу спірного нерухомого майна правомірно не враховано площу горища такого нерухомого майна, а доводи позивача про наявність в будівлі по вул. Горького, буд.43 (літера "А") у м. Києві додаткової загальної площі, яка, на думку позивача, не набувалась відповідачем у власність, є безпідставними.

Судами правомірно відхилено надані позивачем висновки Проектного інституту служби безпеки України від 04.02.2015, з наступних підстав.

Зазначені висновки підписано в.о. начальника Проектного інституту СБ України К. Шестопалом. До даних висновків додано копії ліцензії від 22.06.2011 № 587601 на провадження Проектним інститутом СБ України господарської діяльності, пов'язаної зі створенням об'єктів архітектури, кваліфікаційний сертифікат архітектора на ім'я Бохана А.А.

Висновки зроблені не судовими експертами, тому судами їх правомірно відхилено.

Частиною 1 статті 760 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (частина 1 статті 761 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 761 Цивільного кодексу України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Судами встановлено, що між Акціонерним товариством "Український інноваційний банк" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Паріо Плюс" (покупець) 24.02.2010 укладено договір купівлі-продажу нежилого будинку.

Відповідно до пункту 1 договору, продавець продав, а покупець купив об'єкт нерухомості, який відповідно до правовстановлювального документа значиться як нежилий будинок, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Горького, 43-А.

Згідно з пунктом 2 договору, нежилий будинок, що відчужується, належить продавцеві на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на товарній біржі "Українська біржа "Десятинна" 23.03.1998 за реєстраційним № 2211-б/684. Право власності на нежилий будинок зареєстровано за продавцем у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 28.04.1998 у реєстрову книгу за реєстровим № 2475-П. Нежилий будинок, що відчужується, відповідно до правовстановлювального документа має площу 310,00 кв.м. Згідно з інвентаризаційною справою, площа нежилого будинку складає 300,20 кв.м. Нежилий будинок знаходиться на земельній ділянці, площею 293,86 кв.м, кадастровий № 79:014:017.

Згідно з пунктом 8 договору, покупець стверджує продавцеві та повідомляє усім заінтересованим особам, що нежилий будинок, який є предметом договору, оглянутий до укладання договору купівлі-продажу. Недоліків чи дефектів, які б перешкоджали використанню нерухомості за призначенням, а також будь-яких інших особливостей, які покупець хотів зазначити у договорі, на момент огляду не виявлено.

За актом приймання-передачі від 01.03.2010, продавець передав, а покупець прийняв нежилий будинок, розташований за адресою: м. Київ, вул. Горького, 43 (літера А), загальною площею 300,2 кв.м.

Господарським судом м. Києва у рішенні від 24.06.2011 у справі № 23/76 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Паріо плюс" до Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк" про розірвання договору оренди та звільнення приміщення встановлено, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Паріо Плюс" та Публічним акціонерним товариством "Український інноваційний банк" 01.03.2010 укладено договір № 01/03/10 оренди (найму) нежилих приміщень у місті Києві по вулиці Горького 43, літера А, площею 300,2 кв.м.

Суди дійшли до правильного висновку, що доводи позивача про те, що майнові права на весь об'єкт нерухомості "БУДІВЛЯ ОФІСНА" у відповідача відсутні на момент вчинення оспорюваного правочину та такий правочин не відповідає приписам статті 761 Цивільного кодексу України, є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до статті 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За загальним правилом навіть у випадку вчинення правочину з перевищенням повноважень за умови вчинення подальших дій, які свідчать про прийняття такого правочину до виконання, тобто його схвалення, він не може бути визнаний недійсним, оскільки відповідно до частини 1 статті 241 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Аналогічні висновки містяться у пункті 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" згідно якого, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено.

Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Схвалення правочину особою, яку представляють, свідчить про чинність правочину з моменту його укладення і, відповідно, про поширення на неї усіх прав та обов'язків як сторони за правочином з цього моменту.

Судами встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Паріо Плюс" у березні 2011 року звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Український інноваційний банк" про розірвання договору оренди (найму) № 01/03/10 від 01.03.2010, укладеного між ТОВ "Паріо Плюс" та АТ "Український інноваційний банк"; та зобов'язання АТ "Український інноваційний банк" звільнити нежилі приміщення, розташовані за адресою: м. Київ, вул.Горького, буд. 43 (літера "А"), площею 300,2 кв.м.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.06.2011 у справі № 23/76, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2011 та постановою від 30.08.2011 Вищого господарського суду України, позов задоволено. Розірвано договір оренди (найму) № 01/03/10, укладений 01.03.2010 між ТОВ "Паріо Плюс" та ПАТ "Український інноваційний банк"; зобов'язано ПАТ "Український інноваційний банк" звільнити нежилі приміщення, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Горького, буд. 43, літера "А", площею 300,2 кв.м.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Паріо Плюс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк" про стягнення заборгованості в сумі 105688,95 грн. за неналежним виконанням зобов'язань зі сплати орендної плати за договором оренди (найму) № 01/03/10 від 01.03.2010 за період з 01.03.2010 по 20.07.2011, а також 169005,19 грн. неустойки за період з 21.07.2011 по 27.08.2012 на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України за несвоєчасне повернення майна та невиконання останнім рішення Господарського суду м. Києва від 24.06.2011 у справі № 23/76 про звільнення нежилих приміщень, розташованих за адресою: м. Київ, вул. Горького, 43, літера "А", площею 300,2 кв.м.

Рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2012 у справі № 5011-36/12183-2012 змінено постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2013, якою позовні вимоги ТОВ "Паріо Плюс" задоволено частково, стягнуто з ПАТ "Український інноваційний банк" 99339,42 грн. заборгованості, 167955,55 грн. неустойки та 5345,89 грн. судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.06.2013 у справі № 5011-36/12183-2012 постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2013 року та рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2012 скасовано, а справу № 5011-36/12183-2012 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

З огляду на викладені обставини, суд апеляційної інстанції правомірно погодився з судом першої інстанції, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Паріо Плюс" вказаними діями схвалено укладення між сторонами оспорюваного договору та визнано його дійсність, що виключає можливість визнання вказаного договору недійсним з підстав несхвалення відповідачем оспорюваного правочину.

Крім цього, у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац 2 частини 3 статті 92 Цивільного кодексу України).

Посилання позивача на те, що представником ТОВ "Паріо Плюс" вчинено оспорюваний правочин оренди (найму) від 01.03.2010 № 01/03/10 з перевищенням повноважень та відповідачем наступне схвалення оспорюваного правочину оренди не здійснювалось є безпідставними.

Що стосується фактичної передачі об'єкта оренди за договором оренди (найму) № 01/03/10 від 01.03.2010, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 765 Цивільного кодексу України, наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Судами встановлено, що оригінал акта приймання-передачі від 01.03.2010 за договором оренди (найму) № 01/03/10 в матеріалах справи відсутній та сторонами до матеріалів справи не долучений. До матеріалів даної справи залучено копію акта приймання-передачі від 01.03.2010 за договором оренди (найму) № 01/03/10 від 01.03.2010.

З ухвали Господарського суду міста Києва від 17.04.2012 у справі № 3/279 за позовом Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Паріо Плюс" про стягнення 980000,00 грн. вбачається, що позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що збитки в розмірі 930000,00 грн. понесені ним внаслідок неможливості використання переданого в оренду приміщення за договором оренди (найму) від 01.03.2010 № 01/03/10.

Таким чином, ПАТ "Український інноваційний банк" не заперечувало факт передачі в оренду приміщення за договором оренди (найму) від 01.03.2010 № 01/03/10, оскільки звернулось з відповідним позовом про стягнення збитків до суду та стверджувало про неможливість використання переданого в оренду спірного приміщення.

Встановлення рішенням Господарського суду міста Києва від 24.06.2011 у справі № 23/76 факту порушення ПАТ "Український інноваційний банк" господарського зобов'язання за договором від 01.03.2010 № 01/03/10 щодо своєчасної та повної оплати орендної плати та наявності заборгованості останнього з орендної плати у сумі 86349,53 грн. було можливе лише за умови фактичної передачі спірного приміщення.

Таким чином, не спростовано факту укладення між сторонами даної справи договору № 01/03/10 оренди (найму) нежитлових приміщень та відповідності вказаного договору вимогам законодавства України.

Судами правомірно відхилено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Паріо Плюс" про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Враховуючи те, що прав та охоронюваних законом інтересів позивача відповідачем не порушено, суди дійшли до правильного висновку про відмову у позові по суті, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Таким чином, постанова Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2015 у справі № 910/20910/14 Господарського суду міста Києва підлягає залишенню без змін.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі судова колегія вважає непереконливими і такими, що спростовуються наявними доказами та встановленими матеріалами справи.

Відповідно до пункту 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, касаційна інстанція погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, які відповідають матеріалам справи та чинному законодавству, у зв'язку з чим підстав для скасування чи зміни оскаржуваної постанови не вбачається.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2015 у справі № 910/20910/14 Господарського суду міста Києва залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2015 у справі № 910/20910/14 Господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий суддяОвечкін В.Е.
Судді:Корнілова Ж.О.
Чернов Є.В.