ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2015 р. Справа № 922/5861/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Горбачова Л.П., суддя Потапенко В.І., суддя Тарасова І.В.

при секретарі Логвін О.О.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецагродар", с. Велика Бабка Харківської області (вх. №1512 Х/3)

на рішення господарського суду Харківської області від 16.02.15р. у справі № 922/5861/14

за позовом Фізичної особи - підприємця Ноди Сергія Володимировича, м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецагродар", с. Велика Бабка Харківської області

про стягнення 76087,20 грн.-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ФОП Нода С.В. звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з ТОВ "Спецагродар" 76087,20 грн. заборгованості, з яких 58400,00 грн. основного боргу, 3886,40 грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язання, 11271,20 грн. - втрат від інфляції та 2529,60 грн. - 3% річних, посилаючись на неналежне виконанням відповідачем зобов'язань за договором №18/04 від 18.04.2013 р. про надання послуг по внесенню пестицидів на сезон 2013 р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.02.2015 по справі № 922/5861/14 (суддя Ольшанченко В.І.) в позові відмовлено частково. Стягнуто з ТОВ "Спецагродар" на користь ФОП Ноди Сергія Володимировича заборгованість за договором №18/04 про надання послуг по внесенню пестицидів на сезон 2013 р. від 18.04.2013 р. в сумі 58400,00 грн., 3% річних за період з 24.06.2013 р. по 02.12.2014 р. в сумі 2529,60 грн., інфляційні за період з 24.06.2013 р. по 02.12.2014 р. в сумі 11271,20 грн. та судовий збір в сумі 1733,68 грн.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції виходив з обставин за якими встановив, що надання позивачем послуг за укладеним договором підтверджується матеріалами справи, доказів здійснення розрахунків за отримані послуги відповідачем не надано, враховуючи, що згідно ст. 526 ЦК України та ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, суд першої інстанції визнав позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 58400,00 основного боргу, 3% річних за період з 24.06.2013 р. по 02.12.2014 р. в сумі 2529,60 грн., інфляційних втрат за період з 24.06.2013 р. по 02.12.2014 р. в сумі 11271,20 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В частині стягнення з відповідача пені за період з 24.06.2013 р. по 23.12.2013 р. в сумі 3886,40 грн. позовні вимоги визнані судом такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Відповідач з даним рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 16.02.2015р. по справі № 922/5861/14 в частині задоволення позовних вимог скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що акт виконаних робіт на суму 58400,00 грн. був підписаний сторонами 18.06.2013 р., отже останнім днем строку виконання зобов'язання за договором є 21.06.2013 р. За таких обставин скаржник вважає, що позивачем було невірно визначено строк та розмір заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не надав.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.03.2015 апеляційну скаргу ТОВ "Спецагродар" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 20.04.2015 року.

В судове засідання представник позивача не з'явився, про причини нез'явлення суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, ухвала від 10.03.2015 повернулась на адресу суду апеляційної інстанції із позначкою «за закінченням терміну зберігання».

Як зазначено у пункті 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1. вказаної постанови, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, ЗАКІНЧЕННЯ СТРОКУ ЗБЕРІГАННЯ ПОШТОВОГО ВІДПРАВЛЕННЯ тощо, то вважається, що адресат повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи судом.

Відповідач в судове засідання 20.04.2015 також не з'явився, про причини нез'явлення суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином про що свідчить підпис уповноваженої особи відповідача на рекомендованому поштовому відправленні, що міститься в матеріалах справи.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, а також з огляду на те, що явку представників сторін у дане судове засідання не визнано обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін за наявними у ній матеріалами у відповідності до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши докази, що є у справі, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 18.04.2013 р. між ФОП Нода С.В. (виконавець) та ТОВ "Спецагродар" (господарство) було укладено договір №18/04 про надання послуг по внесенню пестицидів на сезон 2013 р., відповідно до умов якого, виконавець (позивач) зобов'язався надати послуги по внесенню пестицидів власними силами на полях, наданих господарством, а господарство (відповідач) провести розрахунок в строк та на умовах, встановлених у п. 4 договору.

Пунктом п. 2.4 договору сторони визначили, що по закінченню робіт у строк, вказаний у п. 3.9, виконавець надає акт виконаних робіт.

Згідно з п. 3.9 договору господарство зобов'язується після проведення агрохімічних робіт, протягом 3 - 20 днів (у залежності від біологічних особливостей пестицидів), підписати акт виконаних робіт.

Пунктом 4.1. договору встановлено, що форма розрахунків за виконані послуги: перерахування на р/р виконавця.

Пунктом 4.2 вказаного договору сторони визначили, що вартість робіт по внесенню пестицидів за 1 га складає 50,00 грн.

Відповідно до п. 4.3 договору загальна вартість послуг, що надаються виконавцем, складає 60000,00 грн. та може бути відкорегована згідно акту виконаних робіт.

За умовами п. 4.4, оплата за договором здійснюється наступним чином: 25% передоплата на підставі виставленого рахунку протягом 3-х банківських днів.

Кінцевий розрахунок за проведені роботи по даному договору у розмірі 75% від суми договору повинен бути здійснений господарством протягом 3-х банківських днів з дати підписання акту виконаних робіт. (п. 4.5 договору)

Звертаючись з позовом до суду, позивач наполягав на тому, що свої зобов'язання за договором №18/04 про надання послуг по внесенню пестицидів на сезон 2013 р. він виконав належним чином, проте, відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань, своєчасних розрахунків за отримані послуги не здійснив, що і стало підставою звернення позивача до суду з позовом про стягнення з ТОВ "Спецагродар" 76087,20 грн. заборгованості, з яких 58400,00 грн. основного боргу, 3886,40 грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язання, 11271,20 грн. - втрат від інфляції та 2529,60 грн. - 3% річних,

Повторно переглядаючи справу, здійснивши оцінку обставинам справи та правомірності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права до даних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновками, викладеними в рішенні суду, оскільки вони відповідають обставинам справи та наявним матеріалами, що є у справі, їм дана правильна та повна правова оцінка.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування відповідно до приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Згідно з приписами ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Згідно з ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України встановлює обов'язковість договору для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами п. 4.4 договору сторони встановили наступний порядок розрахунків за укладеним договором, а саме: 25% - передоплата на підставі виставленого рахунку протягом 3-х банківських днів, кінцевий розрахунок за проведені роботи у розмірі 75% від суми договору відповідач зобов'язаний сплатити протягом 3-х банківських днів з дати підписання акту виконаних робіт. (п. 4.5 договору)

Як свідчать матеріали справи, 18.06.2013 позивачем та відповідачем було підписано акт здачі-приймання виконаних робіт. Загальна вартість робіт за підписаним актом становить 58000,00 грн. Також у вказаному акті сторони підтвердили, що він є остаточним документом виконаних та прийнятих робіт та основним підсумковим документом для проведення розрахунків за договором.

Таким чином, підписавши зазначений акт, відповідач фактично підтвердив належне виконання позивачем умов укладеного сторонами договору №18/04 від 18.04.2013 про надання послуг по внесенню пестицидів на сезон 2013 р. та прийняв на себе зобов'язання щодо здійснення оплати за отримані послуги. Доказів відмови від підписання, або підписання зазначеного акту із будь-якими зауваженнями та запереченнями щодо якості, обсягу виконаних робіт або розрахунків за отримані послуги відповідачем ані до суду першої, ані апеляційної інстанції не надано.

Таким чином, факт надання позивачем послуг за договором та їх прийняття відповідачем без жодних зауважень є доведеним та підтвердженим належними доказами у справі.

Позивачем також був виставлений відповідачу рахунок-фактура №СФ-0000043 від 18.06.2013 р. на оплату виконаних за договором №18/04 від 18.04.2013 р. робіт. Проте, вказаний рахунок відповідачем залишився несплаченим, доказів здійснення оплати за надані позивачем послуги суду не надано.

Отже, враховуючи доведеність виконання позивачем своїх зобов'язань за договором, а також беручи до уваги, що відповідачем заборгованість в розмірі 58000,00 грн. належними доказами не спростовується, доказів сплати суми боргу він не надав, аргументованих заперечень щодо позовних вимог не представив, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення суми боргу в зазначеній сумі правомірно визнані судом першої інстанції обґрунтованими, законними, підтвердженими належними доказами по справі та такими, що підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі статтею 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 5.2 вищезазначеного договору передбачено, що у випадку порушення строку оплати згідно п. 4.1 договору, господарство сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на даний період, за кожен день прострочення, але не більше 10% від суми договору.

Статтею 258 Цивільного кодексу України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог, зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

В свою чергу, згідно ст. 261 Цивільного кодексу України, початок перебігу позовної давності за зобов'язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання.

За умовами п. 4.4, оплата за договором здійснюється наступним чином: 25% передоплата на підставі виставленого рахунку протягом 3-х банківських днів.

Кінцевий розрахунок за проведені роботи по даному договору у розмірі 75% від суми договору повинен бути здійснений господарством протягом 3-х банківських днів з дати підписання акту виконаних робіт. (п. 4.5 договору)

За прострочення виконання відповідачем своїх зобов'язань з оплати наданих послуг позивачем на підставі п. 5.2 договору було нараховано пеню за період з 24.06.2013 р. по 23.12.2013 р. в сумі 3886,40 грн.

Відповідно, спеціальна позовна давність в один рік, яка застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), закінчилась 24.06.2014 року.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до суду з позовною заявою у грудні 2014 року, отже нарахування пені за прострочене зобов'язання по договору здійснено з порушенням позовної давності.

Разом з тим, згідно положень ст. 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи те, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач заявив про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені, колегія суддів вважає обґрунтованим та правомірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені за період з 24.06.2013 р. по 23.12.2013 р. в розмірі 3886,40 грн. у зв'язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку з цим, позивач на підставі ст. 625 ЦК України нарахував та заявив до стягнення 3% річних за період з 24.06.2013 р. по 02.12.2014 р. в сумі 2529,60 грн., інфляційних втрат за період з 24.06.2013 р. по 02.12.2014 р. в сумі 11271,20 грн.

Оскільки матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо своєчасного здійснення розрахунків за отримані за договором №18/04 від 18.04.2013 р. послуги, сума боргу відповідачем жодним чином не спростована, отже відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат згідно ст.625 ЦК України є обґрунтованими, ґрунтуються на нормах матеріального права та відповідають правовідносинам, які склалися між сторонами.

Наслідки прострочення боржником (відповідачем) грошового зобов'язання у вигляді 3% річних (за умовами договору) та збитків від інфляції виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Розглядаючи вимоги про стягнення інфляційних втрат та річних, суд попередньої інстанцій дослідив правильність проведеного позивачем розрахунку сум, встановив вірний період за які вказані суми повинні нараховуватись, що є беззаперечним дотриманням судом першої інстанції вимог ст. 43 Господарського Процесуального Кодексу України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд правомірно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення 3% річних за період з 24.06.2013 р. по 02.12.2014 р. в сумі в сумі 2529,60 грн. та вимоги про стягнення інфляційних втрат в сумі 11271,20 грн. за період з липня 2013 р. по листопад 2014 р.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів зазначає, що відповідач ані під час вирішення спору у господарському суді Харківської області, ані під час розгляду його апеляційної скарги не надав належного матеріального доказу обґрунтованості та правомірності викладених заперечень. Наведені ним в апеляційній скарзі доводи про порушення судом норм матеріального та процесуального права нічим не обґрунтовані та не узгоджуються з наявними у справі матеріалами, його позиція не підтверджена належними та допустимими доказами. Тому вимоги відповідача, що зазначені в апеляційній скарзі, не підлягають задоволенню, а наведені на їх підтвердження доводи не можуть бути прийнятими до уваги колегією суддів в якості підстав для скасування прийнятого у даній справі рішення господарського суду Харківської області від 16.02.15р. у справі № 922/5861/14.

На підставі викладеного та керуючись статтями 22, 32-34, 43, 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецагродар", с. Велика Бабка Харківської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 16.02.15р. у справі № 922/5861/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та підписано 27.04.2015

Головуючий суддя Горбачова Л.П.

Суддя Потапенко В.І.

Суддя Тарасова І. В.