РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2015Справа №910/5404/15-г
За позовом Заступника прокурора Голосіївського району м. Києва в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Київський національний університет імені Тараса Шевченка

про виселення

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт"

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по

місту Києву

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Київський національний університет імені Тараса Шевченка

про визнання договору продовженим

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від прокуратури: Дергунов Д.С. - представник на підставі посвідчення № 004715 від 20.09.2012;

від позивача: Чумаченко О.С. - представник за довіреністю № 04 від 28.01.2015

від відповідача: Дрищ С.С. - представник за довіреністю № 47/15-а від 31.01.2015;

Бодян К.М. - представник за довіреністю № 36/15-а від 31.01.2015

від третьої особи: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

05.03.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Заступника прокурора Голосіївського району м. Києва в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт" про виселення із займаного приміщення, площею 15,00 кв.м., за адресою: м. Київ, просп. Глушкова, буд. 6.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм законодавства України у зв'язку із закінченням строку дії Договору оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010 не звільнив займане приміщення та продовжує ним користуватись.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 порушено провадження у справі № 910/5404/15-г; залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Київський національний університет імені Тараса Шевченка; розгляд справи призначено на 27.03.2015.

26.03.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що орендодавцем не направлялись відповідачу заяви про припинення дії договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку його дії, з огляду на що строк дії Договору оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010 був продовжений по 27.10.2014 та по 27.10.2015. Крім того, відповідач зазначив, що лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву вих. № 30-06/9494 від 27.08.2013 «Про припинення дії договору оренди № 5662 від 27.10.2010 після його закінчення» не є запереченням щодо продовження строку дії договору оренди, оскільки у вказаному листі позивач зазначив, що відповідачу буде направлена заява про припинення дії договору оренди у зв'язку із закінченням строку його дії, однак, такої заяви від позивача не надходило протягом встановленого законодавством строку.

При цьому, відповідач надав суду належним чином засвідчені копії актів здачі-прийому виконаних робіт за Договором оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010 за період з жовтня 2013 року по лютий 2015 року, що підтверджують факт надання послуг орендарем, та, на думку відповідача, є доказом у підтвердження наміру позивача продовжити договір оренди з відповідачем на новий строк.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.03.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 10.04.2015.

27.03.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт" надійшов зустрічний позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву про визнання Договору оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010 продовженим до 27.10.2015.

Обгрунтовуючи вимоги, викладені у зустрічному позові, Товариство з обмеженою відповідальністю "Астеліт" зазначило, що Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву не направлялись позивачу за зустрічним позовом заяви про припинення дії договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку його дії, з огляду на що строк дії Договору оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010 був продовжений по 27.10.2014 та по 27.10.2015. Крім того, позивач за зустрічним позовом зазначив, що лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву вих. № 30-06/9494 від 27.08.2013 «Про припинення дії договору оренди № 5662 від 27.10.2010 після його закінчення» не є запереченням щодо продовження строку дії договору оренди, оскільки у вказаному листі відповідач за зустрічним позовом зазначив, що позивачу за зустрічним позовом буде направлена заява про припинення дії договору оренди у зв'язку із закінченням строку його дії, однак, такої заяви від відповідача за зустрічним позовом не надходило протягом встановленого законодавством строку. При цьому, позивач за зустрічним позовом надав суду належним чином засвідчені копії актів здачі-прийому виконаних робіт за Договором оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010 за період з жовтня 2013 року по лютий 2015 року, що підтверджують факт надання послуг орендарем, та, на думку позивача за зустрічним позовом, є доказом у підтвердження наміру позивача за первісним позовом продовжити договір оренди з відповідачем за первісним позовом на новий строк.

Крім того, позивач за зустрічним позовом зазначив, що всупереч положенням ч. 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», позивач за первісним позовом не повідомив його за три місяці до закінчення строку дії договору оренди про намір використовувати об'єкт оренди для власних потреб.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2015 зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт" до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву про визнання дії договору продовженим прийнято для спільного розгляду з первісним позовом Заступника прокурора Голосіївського району м. Києва в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву до Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт" про виселення.

У судовому засіданні 10.04.2015 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт" подав клопотання про витребування доказів, в якому просив суд витребувати від Київського національного університету імені Тараса Шевченка бухгалтерську довідку про зарахування платежів, отриманих від позивача за зустрічним позовом у якості орендної плати за Договором оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010 за період з 27.10.2013 по 28.02.2015.

Розглянувши вказане клопотання позивача за зустрічним позовом, суд відмовив в його задоволенні у зв'язку з необґрунтованістю, оскільки позивачем за зустрічним позовом вже долучені до матеріалів справи належним чином засвідчені копії платіжних доручень, які підтверджують факт сплати Товариством з обмеженою відповідальністю "Астеліт" орендних платежів за період з 27.10.2013 по 28.02.2015.

У судовому засіданні 10.04.2015 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт" подав заяву про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача за зустрічним позовом - Київський національний університет імені Тараса Шевченка.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.2015 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача за зустрічним позовом - Київський національний університет імені Тараса Шевченка; розгляд справи відкладено на 24.04.2015.

21.04.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву надійшли письмові пояснення, в яких позивач зазначив, що Договір оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010 припинив свою дію 27.10.2013 з огляду на що позовні вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню у повному обсязі.

У судовому засіданні 24.04.2015 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт" подав письмові пояснення, в яких зазначив, що строк дії Договору оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010 не закінчився 27.10.2013, оскільки лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву вих. № 30-06/9494 від 27.08.2013 «Про припинення дії договору оренди № 5662 від 27.10.2010 після його закінчення» не є запереченням щодо продовження строку дії договору оренди, а лист вих. № 30-06/13931 від 09.12.2013 про припинення дії договору оренду був надісланий відповідачу за первісним позовом після спливу місячного строку, в межах якого позивач за первісним позовом повинен був направити відповідачу за первісним позовом заяву про припинення дії договору.

У судовому засіданні 24.04.2015 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт" подав клопотання про об'єднання проваджень у справі № 910/5404/15-г (яка розглядається суддею Отрош І.М.) та справі № 910/8269/15-г (яка розглядається суддею Головіною К.І.), у задоволенні якого судом було відмовлено у зв'язку з необґрунтованістю, оскільки нормами Господарського процесуального кодексу України не передбачено можливості об'єднання в одне провадження справ, які знаходяться у провадженні різних суддів.

Крім того, у судовому засіданні 24.04.2015 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт" подав клопотання про зупинення провадження у справі № 910/5404/15-г до набрання законної сили рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/8269/15-г.

Розглянувши клопотання позивача за зустрічним позовом про зупинення провадження у справі, суд не знайшов підстав для її задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід з'ясовувати: як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи; певної черговості розгляду вимог.

З огляду на те, що обставини даної справи суд може встановити самостійно в межах її розгляду, оскільки суд в даній ситуації жодним чином не обмежений ні своєю юрисдикцією, ні можливістю самостійно встановити обставини справи шляхом дослідження наявних у справі доказів, суд відмовив у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт" про зупинення провадження у справі.

Представники прокуратури та позивача за первісним позовом у судовому засіданні 24.04.2015 надали усні пояснення по суті спору; позовні вимоги за первісним позовом підтримали у повному обсязі; проти задоволення зустрічного позову заперечили.

Представник відповідача за первісним позовом у судовому засіданні 24.04.2015 надав усні пояснення по суті спору; проти задоволення первісного позову заперечив; позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав у повному обсязі.

Представник третьої особи у судове засідання 24.04.2015 не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 112.

У судовому засіданні 24.04.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Заслухавши пояснення представників прокуратури та сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

27.10.2010 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Астеліт" (орендар) укладено Договір оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно, загальною площею 15,00 кв.м. (частина даху, площею 4,80 кв.м. та 3 антеномісця на даху, площею 10,20 кв.м.), розміщене за адресою: м. Київ, просп. Глушкова, 6, що перебуває на балансі Українського фізико-математичного ліцею Київського національного університету імені Тараса Шевченка (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 30.04.2010 і становить 196000,00 грн. , з них 10400,00 грн. (4,80 кв.м.) та 1855600,00 грн. (з антено місця на площі 10,20 кв.м.) без урахування ПДВ.

Відповідно до п. 1.2 Договору, майно передається в оренду з метою розміщення оператора телекомунікацій, який надає послуги з рухомого (мобільного) зв'язку, площею 15,00 квм., в тому числі 3 антеномісця на площі 10,20 кв.м.

Відповідно до п. 2.1 Договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акта приймання-передавання майна.

Відповідно до п. 10.1 Договору, він укладається строком на 1 рік, що діє з 27.10.2010 до 27.10.2011 включно.

Відповідно до п. 10.4 Договору, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього Договору після закінчення строк його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього Договору.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди державного майна.

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Згідно з частиною 3 статті 283 Господарського кодексу України об'єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об'єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

Судом встановлено, що 27.10.2010 за актом приймання-передавання орендованого майна за адресою: м. Київ, просп. Глушкова, 6, Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Астеліт" прийняло в строкове платне користування державне нерухоме майно, частину даху, загальною площею 15,00 кв.м. (приміщення на даху, плошею 4,8 кв.м., та частину даху для розміщення антено-фідерних пристроїв під одну щоглу на три антено місця, площею 10,2 кв.м.) для розміщення обладнання стільникового зв'язку, розміщене за адресою: м. Київ, просп. Глушкова, 6, що перебуває на балансі Українського фізико-математичного ліцею Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Судом встановлено, що 23.12.2011 Договором № 5662/02 про внесення змін до Договору оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010 сторони продовжили строк дії договору оренди на один рік, з 27.10.2011 до 27.10.2012 включно (п. 2 договору).

07.12.2012 між сторонами укладено Додатковий договір № 5662/03 про внесення змін до Договору оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010, яким сторони продовжили строк дії договору оренди на один рік, з 28.10.2012 по 27.10.2013 (п. 1 договору).

Додатковим договором № 5662/04 від 18.04.2013 про внесення змін до Договору оренди № 5662 нерухомого майна, сторони замінили балансоутримувача об'єкта оренди з Українського фізико-математичного ліцею Київського національного університету ім. Тараса Шевченка на Київський національний університет імені Тараса Шевченка.

Нормами частини 2 статті 291 Господарського кодексу України та частини 2 статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації (викупу) об'єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об'єкта оренди; ліквідації юридичної особи, яка була орендарем або орендодавцем.

Відповідно до статті 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором (ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Відповідно до пункту 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" зі змісту статей 759, 763 і 764 Цивільного кодексу України, частини другої статті 291 Господарського кодексу України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов'язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Судом встановлено, що 29.08.2013 Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву (орендодавець) звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт" (орендар) із листом вих. № 30-06/9494 від 27.08.2013 «Про припинення дії Договору оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010 після його закінчення», який був отриманий відповідачем за первісним позовом 02.09.2013, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 490, належним чином засвідчена копія якого знаходиться в матеріалах справи, та факт отримання якого не оспорювався Товариством з обмеженою відповідальністю "Астеліт".

У відзиві на позовну заяву відповідач за первісним позовом зазначив, що лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву вих. № 30-06/9494 від 27.08.2013 «Про припинення дії договору оренди № 5662 від 27.10.2010 після його закінчення» не є запереченням щодо продовження строку дії договору оренди в розумінні статті 764 Цивільного кодексу України, оскільки у вказаному листі позивач зазначив, що відповідачу буде направлена заява про припинення дії договору оренди у зв'язку із закінченням строку його дії, однак, такої заяви від позивача не надходило.

Втім, суд не погоджується з такими твердженнями відповідача з огляду на наступне.

Як вбачається з назви вказаного листа - він є листом про припинення дії Договору оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010.

При цьому, у вказаному листі Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву повідомило орендаря про неможливість продовження Договору оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010 після його закінчення на наступний строк.

Тобто, суд дійшов висновку, що лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву вих. № 30-06/9494 від 27.08.2013 «Про припинення дії договору оренди № 5662 від 27.10.2010 після його закінчення» є саме тими запереченнями орендодавця, факт існування яких в силу положень статті 764 Цивільного кодексу України унеможливлює поновлення договору оренди на той самий строк.

Разом з тим, суд не приймає до уваги твердження Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, викладені у письмових поясненнях, поданих до суду 21.04.2015, що лист Міністерства освіти та науки вих. № 1/11-11861 від 22.07.2013 про незгоду на продовження терміну дії Договору оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010, який також було направлено відповідачу за первісним позовом, є запереченням щодо продовження дії договору оренди після закінчення строку його дії, оскільки в силу положень статті 764 Цивільного кодексу України, таким правом наділений лише орендодавець, тобто Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву.

При цьому, суд зазначає, що твердження позивача за первісним позовом у листі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву вих. № 30-06/9494 від 27.08.2013 (так само як і твердження відповідача за первісним позовом), що відповідачу за первісним позовом буде направлена заява про припинення дії договору у зв'язку із закінченням строку його дії жодним чином не спростовує встановленого судом факту, що вказаним листом позивач чітко виразив волевиявлення щодо припинення дії Договору оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010 та неможливості продовження Договору після його закінчення на новий строк.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, суд дійшов висновку, що лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву вих. № 30-06/9494 від 27.08.2013 «Про припинення дії договору оренди № 5662 від 27.10.2010 після його закінчення» є запереченням позивача щодо продовження строку дії договору оренди (односторонньою відмовою від продовження строку дії договору, право на яку встановлено законом, правочином, який спрямовано на припинення прав та обов'язків сторін за договором), з огляду на що укладений між сторонами Договір оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010 припинив свою дію 27.10.2013.

Водночас, суд не приймає до уваги лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву № 30-06/13931 від 09.12.2013 «Про припинення дії Договору оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010).

Вказаний лист був відправлений відповідачу за первісним позовом 13.12.2013 та отриманий ним 16.12.2013, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 891, тобто, після спливу місячного строку, в межах якого орендодавець має право висловити свої заперечення щодо продовження строку дії договору оренди.

Однак, з огляду на встановлений судом факт закінчення строку дії Договору оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010 у зв'язку із запереченнями Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, викладеними у листі вих. № 30-06/9494 від 27.08.2013 «Про припинення дії договору оренди № 5662 від 27.10.2010 після його закінчення», розгляд листа № 30-06/13931 від 09.12.2013 не має значення для вирішення спору.

При цьому, відповідачем за первісним позовом були надані суду належним чином засвідчені копії платіжних доручень про сплату орендної плати за період з 09.12.2013 по 10.03.2015, Договору № 082-О про відшкодування орендної плати, податку на додану вартість, витрат на земельний податок та спожиті комунальні і експлуатаційні послуги від 26.04.2013, платіжних доручень про сплату вказаних послуг за період з 07.11.2013 по 29.01.2015 та актів здачі-прийому виконаних робіт за період з 08.11.2013 по28.02.2015, які, на думку відповідача за первісним позовом, є доказом підтвердження продовження строку дії Договору оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010 з 27.10.2013.

Однак, суд зазначає, що вище перелічені документи не вказують на вираження волі орендодавця (Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву) щодо продовження дії Договору оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010, оскільки акти здачі-прийому виконаних робіт були складені з Київським національним університетом імені Тараса Шевченка та всі платежі здійснювались відповідачем за первісним позовом саме на рахунок третьої особи.

При цьому, суд зазначає, що з урахуванням положень ст. ст. 653, 759 Цивільного кодексу України та умов п. 3.11 Договору оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010, нарахування орендної плати здійснюється до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно.

З огляду на те, що акт приймання-передавання повернення майна сторонами не складався, платежі, які сплачує відповідач за первісним позовом за користування об'єктом оренди, який він отримав за Договором оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010, є платежами за фактичне користування об'єктом оренди, а не доказами, що підтверджують вираження волі орендодавця на продовження строку його дії.

Крім того, належне виконання обов'язків орендарем щодо своєчасної сплати орендних та інших платежів не обмежує право орендодавця на відмову від продовження договору оренди, оскільки таке право є абсолютним правом власника майна.

Згідно зі статтею 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймачеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Нормами частини 1 статті 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди. Якщо орендар допустив погіршення стану орендованого майна або його загибель, він повинен відшкодувати орендодавцеві збитки, якщо не доведе, що погіршення або загибель майна сталися не з його вини.

Згідно з п. 5.10 Договору, у разі припинення або розірвання Договору орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві/балансоутримувачу орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцеві збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Згідно з п. 10.6.1 Договору, чинність цього Договору припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно з п. 10.9 Договору, у разі припинення або розірвання цього Договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем орендодавцю/балансоутримувачу.

Відповідно до п. 10.10 Договору, майно вважається поверненим орендодавцю/балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання. Обов'язок щодо складання акту приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря.

Відповідно до норм статей 2 та 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" правовою підставою користування комунальним майном є договір оренди.

З огляду на те, що суд дійшов висновку, що укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Товариством з обмеженою відповідальністю "Астеліт" Договір оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010 припинився у зв'язку із закінченням строку його дії та наявністю заперечень орендодавця щодо продовження строку його дії, у відповідача відсутні правові підстави для подальшого користування займаним приміщенням.

Таким чином, позовні вимоги Заступника прокурора Голосіївського району м. Києва в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву до Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт" про виселення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо заявлених Товариством з обмеженою відповідальністю "Астеліт" зустрічних позовних вимог про визнання Договору оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010 продовженим на новий строк, суд зазначає наступне.

З огляду на те, що судом встановлено факт припинення дії Договору оренди № 5662 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 27.10.2010 у зв'язку із закінченням строку його дії та наявністю заперечень орендодавця щодо продовження користування орендованим майном та продовження строку дії договору, суд вважає доводи позивача за зустрічним позовом необґрунтованими та зустрічні позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 ЦК України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

В даному випадку, положеннями ст. 16 ЦК України (ст. 20 ГК України) визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зміна правовідношення та установлення, зміна і припинення господарських правовідносин.

Відповідно до п. 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» від 29.05.2013 № 12, господарським судам слід відмовляти в позові про визнання договору оренди продовженим (пролонгованим), оскільки така позовна вимога (без подання доказів наявності спору стосовно такого продовження), є, по суті, вимогою про встановлення юридичного факту, а це не відповідає передбаченим законом (стаття 20 ГК України, стаття 15, частина друга статті 16 ЦК України) способам захисту порушеного права.

Нормами частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Отже, із приписів вищенаведених правових норм випливає, що захист прав особи та законних інтересів здійснюється способом, що визначений законом або договором.

Водночас, у відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосудді, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Суд зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Тобто, суд зазначає, що у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що обраний позивачем за зустрічним позовом спосіб захисту прав та інтересів не є належним, так як не забезпечує їх реального захисту, з огляду на відсутність ефективності його дії як основного елементу функціонального призначення будь-якого способу захисту. Захисту підлягають тільки порушені права, а не ті, які можуть бути порушені або в майбутньому.

Таким чином, з огляду на те, що суд дійшов висновку про відсутність порушення прав позивача за зустрічним позовом відповідачем та необґрунтованість зустрічних позовних вимог про визнання договору продовженим, суд відмовляє у позові Товариству з обмеженою відповідальністю "Астеліт" до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву про визнання договору продовженим.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до частини 3 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п. 4.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору, та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду.

Згідно з пунктом 2 частиною 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 2 відсотків ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальної заробітної плати у місячному розмірі; за подання позовної заяви немайнового характеру судовий збір встановлюється у розмірі мінімальної заробітної плати.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" з 1 січня 2015 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1218 грн.

Нормами частини 11 статті 5 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що від сплати судового збору звільняються органи прокуратури - при здійсненні своїх повноважень.

Беручи до уваги, що прокурором було заявлено одну немайнову вимогу про виселення відповідача, яка задоволена судом, судовий збір у розмірі 1218 грн. 00 коп. підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт" в дохід Державного бюджету України.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт" за зустрічним позовом, судовий збір покладається на позивача за зустрічним позовом.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч.ч. 1, 3 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Заступника прокурора Голосіївського району м. Києва в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву до Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт" задовольнити повністю.

2. Виселити Товариство з обмеженою відповідальністю "Астеліт" (03110, м. Київ, вул. Солом'янська, буд. 11, літ. А; ідентифікаційний код: 22859846) із займаного приміщення, загальною площею 15,00 кв.м. (частина даху, площею 4,80 кв.м. та 3 антеномісця на даху, площею 10,20 кв.м.), яке знаходиться за адресою: м. Київ, просп. Глушкова, 6, та перебуває на балансі Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт" (03110, м. Київ, вул. Солом'янська, буд. 11, літ. А; ідентифікаційний код: 22859846) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп.

4. У зустрічному позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт" до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 29.04.2015

Суддя І.М. Отрош