ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2015 р. Справа № 908/1599/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І., суддя Істоміна О.А.

при секретарі Криворученко О.І.

за участю представників сторін:

позивача - Білий В.Л.

відповідача - Кузнєцов Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №1986 З/3) на рішення господарського суду Запорізької області від 29.05.14 р. у справі № 908/1599/14

за позовом ТОВ "Завод низьковольтної апаратури "Лідер Електрик"

до ТОВ "Південна Промислова Компанія"

про визнання додаткової угоди та договору купівлі-продажу недійсними

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю ЗНА "Лідер Електрик" звернулося до господарського суду Запорізької області з позовною заявою, в якій просило визнати додаткову угоду б/н від 01.10.2013 р. до договору купівлі-продажу № 17/09-10/03 від 17.09.2010 р. недійсною у зв'язку з тим, що вона була підписана на вкрай не вигідних умовах для нього, під тиском непостачання продукції з боку відповідача.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 29.05.2014 р. у справі № 908/1599/14 (суддя Мойсеєнко Т.В.) в позові відмовлено.

Рішення мотивоване з тих підстав, що позивачем не надано доказів того, що спірна додаткова угода в момент її підписання не вигідна для позивача та суперечить будь-яким нормам законодавства, а відповідач, у свою чергу, отримав неправомірну вигоду від її підписання, також позивачем не доведено правових підстав визнання спірної додаткової угоди недійсною відповідно до ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України. Посилання позивача на норми ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України є безпідставним, оскільки вони регулюють порядок зміни чи розірвання договору, що не є предметом позову у даній справі, та ін.

Позивач не погодився з рішенням, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 29.05.2014 р. у справі № 908/1599/14, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги та визнати додаткову угоду б/н від 01.10.2013 р. до договору купівлі - продажу № 17/09-10/03 недійсною, з мотивів та підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, зокрема, про те, що підписання додаткової угоди б/н від 01.10.2014 р. здійснено під впливом тяжкої обставини (застосування значних санкцій, завдання збитків підприємству та й інших обставин) і на вкрай невигідних для нього умовах та ін..

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, з мотивів викладених у відзиві та ін.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, 17.09.2010 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Південна Промислова Компанія" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю ЗНА "Лідер Електрик" (покупець) укладений договір купівлі-продажу № 17/09-10/03.

Відповідно до п. 1.1., 1.2. договору в порядку та на умовах, визначених договором та специфікаціями, продавець зобов'язався поставити і передати у власність покупця продукцію (далі - товар), а покупець зобов'язався придбати товар і оплатити його вартість. Найменування, кількість, одиниці виміру, ціни за одиницю товару, загальна вартість партії товару визначаються в погоджених сторонами специфікаціях (далі - специфікація), що є невід'ємними частинами договору.

Згідно з п. 2.1. договору, умови поставки (місце та порядок поставки, строк поставки та інші умови) зазначаються сторонами у специфікації.

У п. 2.2. договору сторони домовились, що датою поставки вважається дата передачі товару, зазначена у первинних документах, підписаних уповноваженими представниками сторін.

Пунктом 2.4. договору сторони передбачили, що у зв'язку із специфікою виробництва кабельно-провідникової продукції продавець має право поставити покупцю товар в кількості більшій чи меншій на 5% від кількості кожного маркорозміру товару, погодженого сторонами в специфікації.

Згідно з п. 3.1., 3.2. договору, ціна товару сформована в національній валюті України та зазначається в погодженій сторонами специфікації, рахунку-фактурі. Загальна вартість договору визначається сторонами шляхом підсумовування загальної вартості товару, наведеної у специфікаціях, з урахуванням умов п. 2.4 договору.

Пунктом 5.1. договору обумовлено, що оплата за кожну партію товару здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця у строки, зазначені у погодженій сторонами специфікації.

Даний договір відповідно до п. 9.2. договору вважається укладеним та вступає в силу з моменту його оформлення згідно з п. 9.1. договору та діє до 31 грудня 2010 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. Якщо жодна із сторін після закінчення строку дії даного договору не заявила про його розірвання, договір вважається пролонгованим на один рік.

В додатку № 3/2013 від 01.10.2013 р. до договору сторони узгодили специфікацію до договору: на наступну продукцію: кабелі на суму 1602412,31 грн., самовивіз зі складу продавця в м. Запоріжжя, передоплата - 20%, 80% - за фактом поставки протягом 30 календарних днів.

01.10.2013 р. сторонами укладена додаткова угода б/н до договору купівлі-продажу № 17/09-10/03 від 17.09.2010 р., в якій у новій редакції викладено п. 7.2 договору, а саме, у випадку, коли затримка в оплаті поставленого товару перевищує 30 днів, покупець зобов'язаний виплатити продавцю штраф у розмірі 20% від суми поставленого, але неоплаченого товару.

Позивач зазначає, що додаткова угода підписана позивачем на невигідних умовах для нього, під тиском непостачання продукції з боку відповідача, і ставить покупця в нерівні умови порівняно із продавцем щодо відповідальності за договором.

Зазначені обставини стали підставою звернення позивача до суду з позовною заявою, в якій він просить визнати дану додаткову угоду недійсною на підставі ч. 3 ст. 215, ч. 1 ст. 233, ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що господарський суд приймаючи оскаржуване рішення крім іншого виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що спірна додаткова угода в момент її підписання була невигідною для позивача та суперечила будь-яким нормам законодавства, а відповідач, у свою чергу, отримав неправомірну вигоду від її підписання, також позивачем не доведено правових підстав для визнання спірної додаткової угоди недійсною відповідно до ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України. Посилання позивача на норми ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України є безпідставним, оскільки вони регулюють порядок зміни чи розірвання договору, що не є предметом позову в даній справі, та ін.

Викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів, повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм надана правильна та належна правова оцінка, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятого у справі рішення.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України, визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Як свідчить договір № 17/09-10/03 від 17.09.2010 р., який за своєю правовою природою є договором купівлі - продажу (поставки), правовідносини при його виконанні регулюються гл. 54 ЦК України.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як свідчать матеріали справи у додатковій угоді у наступній редакції викладений пункт 7.2 договору, який стосується відповідальності покупця, а саме: у випадку, якщо затримка в оплаті поставленого товару перевищує 30 днів, покупець зобов'язаний виплатити продавцю штраф у розмірі 20% від суми поставленого, але неоплаченого товару. Інші умови договору залишаються без змін, сторони підтверджують свої зобов'язання за ними.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбачені статтею 203 ЦК України, а саме :

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Приписами постанови Пленуму Верховного Суду України " від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом; в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

З наведених норм вбачається, що для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні порушено господарську компетенцію.

Частиною 1 статті 233 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Пунктом 3.10. постанови пленуму Вищого господарського суду від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Доводи позивача, що підписання додаткової угоди б/н від 01.10.2014 р. здійснено під впливом тяжкої обставини (застосування значних санкцій, нанесення збитків підприємству та й інші обставини) і на вкрай невигідних для нього умовах, є безпідставними та не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідач не надав доказів що його примусили до підписання цієї додаткової угоди. А отже, волевиявлення сторін під час підписання цієї додаткової угоди було вільним.

Більше того зазначена (спірна) умова договору стосується відповідальності сторони за прострочення виконання зобов'язання. А отже, застосування відповідних підстав забезпечення виконання зобов'язання існує для захисту інтересів кредитора від порушення боржником зобов'язання, шляхом настання невигідних для останнього умов у разі його порушення та, як наслідок застосування державно - примусових заходів впливу для захисту інтересів добросовісної сторони.

Таким чином, погодження сторонами зазначеної умови не може встановлювати заздалегідь передбачуваною обставину невиконання відповідачем його зобов'язання наперед, тобто, як таку, що неминуче має настати.

Після підписання зазначеної додаткової угоди, а саме 02.10.2013 р. позивачем здійснена передоплата у сумі 320482,46 грн. з зазначенням підстави перерахування - сплата за кабель зг. рах. 9181 від 25.09.13 в. т. ч. ПДВ 53413,74 грн. (а. с. 62, 115).

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правомірно зазначив, що при укладанні додаткової угоди від 01.10.2013 р. до договору № 17/09-10/03 від 17.09.2010 р. відсутні підстави передбачена ч. 1 ст. 233 ЦК України.

Крім того, посилання позивача на приписи ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України є безпідставним, оскільки вони регулюють порядок зміни чи розірвання договору, що не є предметом позову у даній справі.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновками господарського суду про відмову у позові.

На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Запорізької області від 29.05.14 р. у справі № 908/1599/14 прийнято з урахуванням фактичних обставин справи та чинного законодавства.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. ст. 105 ГПК України, судова колегія -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Запорізької області від 29.05.14 р. у справі № 908/1599/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу -без задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 23.04.2015 р.

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.

Суддя Істоміна О.А.