КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2015 р. Справа№ 911/5086/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Отрюха Б.В.

За участю представників:

від позивача: Петрук Я.Ю. - за дов.

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Валентина, ЛТД»

на рішення Господарського суду Київської області від 23.01.2015

у справі № 911/5086/14 (суддя Конюх О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»

до Товариства обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Валентина, ЛТД»

про стягнення 25 605 325, 75 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі, позивач або Банк) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом (із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 19.01.2015; том 2, а.с. 160-162) до Товариства обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Валентина, ЛТД» (далі, відповідач або ТОВ ВКФ «Валентина, ЛТД») про стягнення з відповідача заборгованості за Генеральною кредитною угодою від 17.08.2007 № 010/04/286.07К та укладеними в її межах кредитними договорами від 17.08.2007 № 010/04/287.07К, від 14.06.2011 № 010/42-0-1/750, від 21.05.2013 № 010/Р1-01-00-3-0/48 в сумі 26 556 291,41 грн., яка складається з: основної заборгованості в сумі 22 281 934,20 грн., заборгованості по відсоткам в сумі 3 383 786,13 грн., заборгованості за пенею по тілу кредиту в сумі 675 060,29 грн. та заборгованості за пенею по відсоткам в сумі 215 510,79 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до умов Генеральної кредитної угоди від 17.08.2007 № 010/04/286.07К із змінами та доповненнями до неї та укладених в її рамках кредитних договорів від 17.08.2007 №010/04/287.07К, від 14.06.2011 №010/42-0-1/750 та від 21.05.2013 № 010/Р1-01-00-3-0/48 із змінами та доповненнями Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником усіх прав якого є позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», надав, а відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Валентина, ЛТД» отримав кредит за кредитним договором від 17.08.2007 № 010/04/287.07К в розмірі 1 177 486,76 доларів США та 10 008 600,00 грн. з кінцевим терміном повернення не пізніше 16.08.2013, за кредитним договором від 14.06.2011 № 010/42-2-1/750 в розмірі 18 100 000,00 грн., за кредитним договором від 21.05.2013 № 010/Р1-01-00-3-0/48 в розмірі 6 000 000,00 грн. та з кінцевим терміном повернення не пізніше 19.05.2016. В порушення умов Генеральної кредитної угоди та кредитних договорів відповідач заборгованість по кредиту, проценти за користування кредитними коштами та штрафні санкції не сплатив, у зв'язку з чим заборгованість відповідача по тілу кредиту становить 22 281 934,20 грн., 3 383 786,13 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами, 675 060,29 грн. заборгованості за пенею по тілу кредиту, 215 510,79 грн. заборгованості за пенею по відсоткам.

Рішенням Господарського суду Київської області від 23.01.2015 у справі № 911/5086/14 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задоволено у повному обсязі.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «Валентина, ЛТД» на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 22 281 934, 20 грн. заборгованості за кредитом, 3 383 786, 13 грн. процентів за користування кредитом, 675 060, 29 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 215 510, 79 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів, 73 080, 00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, Товариство обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Валентина, ЛТД» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 23.01.2015 у справі № 911/5086/14, призначити судову бухгалтерсько-економічну експертизу кредитної заборгованості відповідача перед позивачем та прийняти нове рішення за результатами проведеної експертизи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що має сумніви щодо правильності нарахування заборгованості за кредитними договорами, адже розрахунки є об'ємними за кількістю сторінок та складними за розрахунками. Враховуючи зазначене, скаржник наголошує на тому, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про призначення у справі судової бухгалтерсько-економічної експертизи, оскільки висновок, наданий за результатами її проведення, став би належним та допустимим доказом, яким би підтвердилась чи спростувалась заявлена до стягнення позивачем сума заборгованості за кредитними договорами.

З огляду на доводи, викладені у апеляційній скарзі, відповідачем до останньої було додане клопотання про призначення у справі судової бухгалтерсько-економічної експертизи.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу відповідача у справі було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2015 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 16.04.2015.

16.04.2015 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

За результатами розгляду у судовому засіданні клопотання відповідача про призначення у справі судової бухгалтерсько-економічної експертизи, колегія суддів ухвалила відмовити у його задоволенні з підстав, які будуть викладені у мотивувальній частині постанови.

У судове засідання 16.04.2015 представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а саме повідомлення про вручення поштових відправлень, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника третьої особи.

Представник позивача у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечував, просив у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзив на неї, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для скасування чи зміни судового рішення з огляду на наступне.

Згідно частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини 2 статті 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Як підтверджується матеріалами справи, 17.08.2007 між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є позивач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор), та ТОВ ВКФ «Валентина, ЛТД» (позичальник) укладено Генеральну кредитну угоду № 010/04/286.07К зі змінами та доповненнями, внесеними договорами про зміни від 28.07.2008, від 29.08.2008, від 31.07.2009, від 17.11.2009, додатковими угодами від 09.06.2011, № 010/04/286.07К-3 від 26.10.2011, № 010/04/286.07К/7 від 21.05.2013, № 010/04/286.07К/8 від 07.06.2013, № 010/04/286.07К/9 від 19.09.2013 (том 1, а.с. 28-46) (далі, Генеральна угода).

Так, згідно Генеральної угоди в редакції Додаткової угоди від 21.05.2013 № 010/04/286.07К/7 кредитор зобов'язується здійснювати на користь позичальника кредитні операції (кредитування, факторингове фінансування, документарні операції) у межах загального ліміту (максимальний розмір основної заборгованості позичальника за всіма кредитними операціями, що можуть здійснюватися за Генеральним договором) та сублімітів (визначений в межах загального ліміту максимальний розмір основної заборгованості позичальника за всіма кредитними операціями відповідного виду; сукупний розмір усіх сублімітів не може перевищувати загального ліміту), передбачених пунктами 1.2 та 1.3 Генерального договору, в порядку визначеному статтею 2 Генерального договору, а позичальник зобов'язаний виконати усі обов'язки, що витікають зі змісту кредитної операції, генерального договору, умов (документ, який є додатком до Генерального договору та його невід'ємною частиною, в якому визначено порядок та особливості здійснення кредитних операцій відповідного виду, а також додаткові права та обов'язки кредитора та позичальника, особливі умови та вимоги при здійснені кредитних операцій відповідного виду; умови проведення кредитних операцій можуть містити положення, які змінюють умови Генерального договору, якщо про це зазначено в Умовах) та договорів, і здійснити повне погашення заборгованості у межах строку кредитної операції. відповідно до умов Генеральної кредитної угоди.

Пунктом 1.2. Генеральної угоди в редакції Додаткової угоди від 21.05.2013 № 010/04/286.07К/7 визначено, що загальний розмір заборгованості позичальника за укладеними в рамках Генеральної кредитної угоди договорами не повинен перевищувати ліміт кредитування в розмірі 25 400 000,00 грн. Останній день строку дії Загального ліміту - 19 травня 2016 року або інша дата, визначена відповідно до статті 10 Генерального договору.

Відповідно до умов Генеральної угоди позичальник зобов'язується використати кредитні кошти і забезпечити повернення одержаних кредитів та сплату нарахованих відсотків відповідно до умов кредитних договорів, укладених в рамках цієї Генеральної угоди

Позичальник, на вимогу кредитора, сплачує останньому за кожен календарний день прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за договором - пеню, в відсотках річних від суми простроченого платежу, в розмірі: Sх2 (де «S» - облікова ставка Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня). Розрахунок пені здійснюється починаючи з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобов'язання мало бути виконаним (підпункт 13.3.1 пункту 13.3 Генеральної угоди);

Генеральна угода вступає в силу з моменту її підписання сторонами і скріплення печатками і діє до повного виконання ними прийнятих зобов'язань відповідно до Генеральної угоди (пункт 14.1. Генеральної угоди).

В рамках Генеральної угоди між Банком та ТОВ ВКФ «Валентина, ЛТД» були укладені наступні кредитні договори, які є його невід'ємними частинами, а саме:

1) Кредитний договір від 17.08.2007 № 010/04/287.07К (том 1, а.с. 182-186) із змінами та доповненнями до нього (далі, Кредитний договір № 1), згідно якого кредитор, на положеннях та на умовах Генеральної кредитної угоди від 17.08.2007 №010/04/286.07К та цього договору, відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію (надалі - кредит) у сумі 1 503 000,00 доларів США (ліміт кредитування), з яких: кредит в сумі 1 460 000,00 доларів США призначений для будівництва, придбання обладнання та будівельних матеріалів, оплату виконаних робіт, рефінансування кредитної заборгованості (підпункт 1.1.1. Кредитного договору № 1); кредит в сумі 43 000,00 доларів США призначений для сплати страхових платежів (премій) за договорами страхування, що укладаються позичальником відповідно до вимог пункту 2.2 цього договору. При цьому видача кредитних коштів в межах ліміту даного підпункту пункту 1.1. здійснюється лише після закінчення першого року з моменту укладання даного договору (підпункт 1.1.2. Кредитного договору).

Кредит надається кредитором позичальнику траншами, в порядку, передбаченому цим договором, та повинен бути повернутий позичальником у строк по 31.12.2013 (пункт 1.2. Кредитного договору №1 в редакції пункту 1 Додаткової угоди від 07.06.2013 № 010/04/287.07К-5).

Згідно пункту 1.3. Кредитного договору № 1 за користування кредитними коштами позичальник сплачує кредитору проценти 12,5 процентів річних (далі - проценти); розмір процентів може змінюватись в порядку, передбаченому цим договором.

Кредитор надає позичальнику кредит на умовах його забезпечення, цільового використання, строковості, повернення та плати за користування (пункт 3.1. Кредитного договору № 1).

Проценти за користування кредитом нараховуються виходячи з розміру процентної ставки, встановленої цим договором, з дня перерахування коштів з позичкового рахунку позичальника до моменту фактичного повернення (погашення) кредиту кредитору ( в тому числі і за період прострочення погашення кредиту. Сторони встановлюють, що нарахування та сплата процентів за користування кредитом по договору здійснюється за фактичне число календарних днів користування кредитом, виходячи з фактичної кількості календарних днів у місяці та році. При цьому, проценти за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості за кредитом, починаючи з дня надання кредиту (часткового надання кредиту), до дня повного погашення заборгованості за кредитом (день надання кредиту та день погашення заборгованості за кредитом вважаються одним днем) (пункт 3.6. Кредитного договору № 1).

Позичальник зобов'язаний здійснювати повернення основної заборгованості за кредитом (позичкова заборгованість у строки, визначені графіком погашення кредитної заборгованості (невід'ємний додаток № 1 до цього договору) рівними щомісячними платежами, починаючи з сьомого місяця користування кредитом. Позичальник зобов'язаний щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом на рахунок нарахованих процентів №3336 в Васильківській філії Райффайзен Банк Аваль МФО321994, не пізніше останнього робочого дня кожного місяця шляхом перерахування позичальником коштів платіжним дорученням з поточного рахунку, а у випадку повного погашення кредиту - не пізніше дня такого погашення (пункт 3.7. Кредитного договору № 1).

Пунктом 3.8. Кредитного договору № 1 сторони встановили порядок погашення заборгованості позичальника за Кредитним договором № 1.

Договір набуває чинності з дати його укладання та діє до часу повного погашення позичальником заборгованості за цим договором (позичкової заборгованості, процентів за користування кредитом, штрафів та пені, відшкодування витрат та збитків кредитора) (пункт 9.1. Кредитного договору № 1).

Згідно пункту 10.2. Кредитного договору № 1 за порушення строків повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню від суми простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період існування заборгованості, за кожний день прострочення.

2) Кредитний договір від 14.06.2011 № 010/42-0-1/750 «Інвестиційний кредит суб'єктам мікро та малого бізнесу (на придбання обладнання тощо)» (том 1, а.с. 196-204) із змінами та доповненнями до нього (далі, Кредитний договір № 2), згідно якого кредитор з 14.06.2011 надає позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії, а позичальник зобов'язується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, провернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісій, а також виконати інші обов'язки, визначені цим договором.

Відповідно до пунктів 1.1.1., 1.1.2. Кредитного договору № 2 сума кредитного ліміту та валюта кредиту: 18 100 000,00 грн., який призначений на фінансування інвестиційних витрат, а саме: будівництво цеху вирощування грибів.

Дата остаточного погашення кредиту: 19.05.2016 (пункт 1.1.4. Кредитного договору № 2).

Відповідно до пункту 1.2. Кредитного договору № 2 в редакції пункту 1 Додаткової угоди від 29.04.2013 № 010/42-0-1/750/3 плата за користування кредитом розраховується на основі процентної ставки в розмірі: з 14.06.2011 по 28.04.2013 - 18,5% річних, з 29.04.2013 - 19,5% річних. Розмір процентної ставки може змінюватися у випадках та на умовах, передбачених договором.

Сплата позичальником щомісячного платежу: розмір та строк сплати щомісячного платежу визначаються графіком повернення кредиту та сплати інших платежів (додаток № 1 до цього договору). Застереження: розмір щомісячного платежу змінюється відповідно до умов цього договору у випадку часткового дострокового погашення кредиту та коригувань процентної ставки за користування кредитом (пункт 1.3.2. Кредитного договору № 2).

Протягом всього строку фактичного користування кредитом позичальник зобов'язаний сплачувати кредитору проценти, розмір яких розраховується на основі процентної ставки в розмірі, визначеному пунктом 1.2.1. договору (пункт 2.1. Кредитного договору № 2).

Проценти за користування кредитом нараховуються згідно внутрішніх положень кредитора, але не рідше одного разу на місяць на суму кредиту, включаючи день надання та день, що передує даті повного погашення кредиту, виходячи з фактичної кількості днів в місяці та році (метод факт/факт) (пункт 2.3. Кредитного договору № 2).

Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути змінено кредитором в односторонньому порядку (пункт 3.1. Кредитного договору в редакції пункту 2 Додаткової угоди від 27.06.2012 № 010/42-0-1/750/2).

Згідно пункту 5.1. Кредитного договору № 2 позичальник здійснює погашення частини кредиту щомісячними платежами, розміри та строки сплати яких визначаються графіком погашення заборгованості (додаток № 1 до цього договору), починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено видачу кредитних коштів або закінчено термін відстрочки сплати основної суми боргу. Проценти за користування кредитом позичальник сплачує щомісяця не пізніше останнього робочого дня кожного місяця та остаточно при погашенні кредиту: в першому календарному місяці користування кредитом - за період з дня видачі кредиту по день що передує передостанньому робочому дню місяця; в наступних календарних місяцях - з передостаннього робочого дня попереднього календарного місяця (включно) по день, що передує передостанньому робочому дню поточного місяця; в останній календарний місяць користування кредитом - з передостаннього робочого дня попереднього календарного місяця (включно) по день, що передує даті повного погашення кредиту.

Позичальник зобов'язується здійснювати погашення кредиту та процентів на рахунки кредитора для погашення кредиту та процентів у валюті кредиту кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту шляхом: перерахування коштів платіжним дорученням з будь-якого поточного рахунку позичальника. Якщо графік містить лише місяць здійснення платежу, вважається, що платіж повинен бути здійсненим не пізніше передостаннього робочого дня зазначеного графіком календарного місяця. Якщо дата сплати визначена графіком не є банківським днем, платіж здійснюється не пізніше останнього банківського дня, що передує даті, визначеній графіком погашення кредиту та інших платежів (пункт 5.2. Кредитного договору № 2).

При простроченні погашення кредиту проценти нараховуються за весь строк фактичного користування кредитом на суму фактичної заборгованості, в тому числі, протягом строку такого прострочення, та підлягають сплаті додатково до сум, передбачених графіком (пункт 5.4. Кредитного договору № 2).

У пункті 5.6. Кредитного договору № 2 сторони погодили черговість задоволення вимог кредитора позичальником.

Відповідно до пункту 13.4. Кредитного договору № 2 за прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за цим договором позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,04% за кожен календарний день прострочення. Нарахування пені здійснюється починаючи з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобов'язання мало бути виконаним, і по день виконання позичальником простроченого зобов'язання включно. Сплата пені не звільняє позичальника від виконання простроченого грошового зобов'язання.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання ними прийнятих відповідно до цього договору зобов'язань (пункт 14.1. Кредитного договору № 2).

3) Кредитний договір від 21.05.2013 № 010/Р1-01-00-3-0/48 (том 1, а.с. 218-225) із змінами та доповненнями (далі, Кредитний договір № 3), згідно якого кредитор зобов'язується надати кредит в формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 6 000 000,00 грн., а позичальник зобов'язується використати його за цільовим призначенням, виконати усі обов'язки, що витікають із умов договору, і здійснити повне погашення заборгованості у межах строку кредиту відповідно до умов договору.

Кінцевий термін погашення кредиту позичальником - 19.05.2016 (останній день строку кредиту) (пункт 1.2. Кредитного договору № 3).

Плата за користування кредитом розраховується на основі фіксованої процентної ставки в розмірі 22,0% річних. Під фіксованою процентною ставкою сторони розуміють процентну ставку, яка не може змінюватись в односторонньому порядку протягом дії договору (пункт 2.1. Кредитного договору № 3).

Нарахування процентів за кредитом здійснюється щомісячно, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та році. Проценти нараховуються на залишок основної заборгованості позичальника протягом всього строку її наявності. При розрахунку процентів враховується день виникнення основної заборгованості, день повного погашення основної заборгованості не враховується (пункт 2.3. Кредитного договору № 3).

Позичальник зобов'язаний здійснювати погашення основної заборгованості у відповідності до графіка (додаток № 1 до договору) (пункт 6.1. Кредитного договору № 3).

У пункті 6.3. Кредитного договору № 3 сторони погодили черговість задоволення вимог кредитора позичальником.

Позичальник, на вимогу кредитора, сплачує останньому за кожен календарний день прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за договором - пеню, в відсотках річних від суми прострочення платежу, в розмірі: S х 2 (де «S2 - облікова ставка Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня). Розрахунок пені здійснюється починаючи з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобов'язання мало бути виконаним (пункт 13.3.1. Кредитного договору № 3).

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і скріплення печатками і діє до повного виконання ними прийнятих зобов'язань відповідно до договору (пункт 14.1. Кредитного договору № 3).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як підтверджується наявними у матеріалах справи меморіальними ордерами (том 1, а.с. 92-102), позивач належним чином виконав свої зобов'язання за Кредитними договорами, укладеними в рамках Генерального договору, щодо надання відповідачу кредитних коштів в розмірі 1 177 486,76 доларів США та 34 108 600,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Пунктом 3.2. Генерального договору, що узгоджується з умовами кредитних договорів до Генерального договору, визначено, що при здійсненні кредитних операцій позичальник сплачує проценти в порядку, визначеному умовами, на рахунки, що зазначаються в Генеральному договорі або в договорах, або на інші рахунки, повідомлені кредитором позичальнику.

Так, графіки погашення заборгованості по кредиту визначені Додатками № 1 до відповідних кредитних договорів з подальшим їх корегуванням, шляхом укладення додаткових угод до кредитних договорів.

Як стверджує позивач та вбачається з матеріалів справи, відповідач вимоги Кредитних договорів, укладених в рамках Генерального договору, щодо обов'язку забезпечувати повернення кредиту у строки, визначені відповідними графіками погашення заборгованості по кредиту, та сплачувати проценти за користування кредитними коштами належним чином не виконав. Так, відповідач здійснював часткову сплату грошових коштів за кредитом та нарахованих процентів за користування кредитом, що підтверджується відповідними виписками ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» по особовому рахунку відповідача за період з 17.08.2007 по 30.10.2014 (том 1, а.с. 103-140), а також наданими відповідачем копіями платіжних доручень (том 2, а.с. 12-155).

У своїх запереченнях на позовну заяву відповідач стверджував, що позивачем здійснено неправильний розрахунок заборгованості за Кредитними договорами. В обґрунтування своїх доводів та заперечень відповідач наголошував на тому, що підприємством сплачувались кошти по відсоткам за користування кредитом в більшому розмірі, ніж належало за графіком, при цьому переплата банком зараховувалась в погашення процентів за майбутні періоди. На твердження відповідача, якщо б банк зараховував переплату в рахунок погашення тіла кредиту, заборгованість була б значно меншою (погашалося б тіло кредиту, відповідно нарахування процентів здійснювалось би виходячи з меншої суми).

Судом першої інстанції вірно не взяті до уваги вищезазначені твердження відповідача з огляду на наступне.

Так, за умовами кредитних договорів для здійснення розрахунків по процентам позичальнику відкривались окремі рахунки. Крім того, як вбачається з поля «призначення платежу» поданих відповідачем платіжних доручень, позичальником за кожним платежем зазначалося конкретне призначення платежу - номер кредитного договору, погашення тіла або процентів тощо. За таких обставин, зарахування банком переплати по процентам в погашення тіла кредиту, на інші рахунки, ніж ті, що зазначалися в платіжних дорученнях позичальником, та всупереч визначеному позичальником призначення платежу не відповідало б чинному законодавству.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, перевіривши правильність запропонованого позивачем розрахунку, згідно представлених банківських виписок та платіжних доручень, прийшла до висновку, що позивачем обґрунтовано проводилося зарахування перерахованих відповідачем грошових коштів, а розрахунок виконаний у відповідності до умов договору, вимог чинного законодавства та є арифметично вірним.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що станом на 16.01.2015 заборгованість позичальника ТОВ ВКФ «Валентина, ЛТД» складала:

- за кредитним договором від 17.08.2007 № 010/04/287.07К: 259348,00 грн. по тілу кредиту та 21 912,46 грн. по процентам за користування кредитом;

- за кредитним договором від 14.06.2011 № 010/42-0-1/750: 16 602 529,76 грн. по тілу кредиту та 2 456 946,97 грн. по процентам за користування кредитом;

- за кредитним договором від 21.05.2013 № 010/Р1-01-00-3-0/48: 5 420 056,44 грн. по тілу кредиту та 904 926,70 грн. по процентам за користування кредитом, а всього 25 665 720,33 грн. в тому числі 22 281 934,20 грн. основного боргу та 3 383 786,13 грн. процентів.

У разі настання обставин дефолту (обставини невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань (обов'язків) за Генеральним договором, обставини, які свідчать про те, що зобов'язання позичальника за Генеральним договором не будуть виконані, а також інші обставини, визначені статтею 10 Генерального договору та/або Умовами як обставини дефолту), кредитор має безумовне право на власний розсуд без необхідності укладення будь-яких додаткових угод/договорів про зміни вимагати дострокового повного/часткового погашення заборгованості (пунктом 10.1.4 Генерального договору).

Пунктом 10.3 Генерального договору сторони додатково погодили, що якщо кредитор вирішив скористатися правами, визначеними пунктом 10.1 даного договору, він (кредитор) повідомляє про це позичальника шляхом направлення письмового повідомлення. У цьому разі зобов'язання кредитора є припиненими, а ліміти скасованими або встановленими в розмірі фактичної заборгованості позичальника за всіма або окремими кредитними операціями з дати направлення кредитором відповідного повідомлення або з іншої дати, визначеної кредитором самостійно.

Так, у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов Кредитних договорів, 08.10.2014 позивач звернувся до ТОВ ВКФ «Валентина, ЛТД» з претензію № 140-0-0-00/8/2042 (том 1, а.с. 89-91) з вимогою про повне дострокове погашення заборгованості на суму 25 195 326,82 грн. Зазначена претензія надіслана відповідачу 13.10.2014, про що свідчать залучені до матеріалів справи копії опису вкладення у цінний лист та фіскальний чек УЛППЗ «Укрпошта» від 13.10.2014 № 104.

Згідно пункту 10.3. Генерального договору позичальник зобов'язаний виконати вимогу, зазначену в письмовому повідомленні кредитора, і здійснити погашення заборгованості негайно, але не пізніше 30 (тридцятого) календарного дня з дня направлення кредитором позичальнику відповідного повідомлення (якщо у відповідному повідомленні не зазначений менший строк). У разі невиконання позичальником зазначеної вимоги, кредитор має право звернути стягнення за договором забезпечення, пред'явити вимогу поручителям та вжити інші заходи для стягнення заборгованості позичальника за Генеральним договором або окремими договорами, які не суперечать законодавству України.

Відповідач не подав суду жодних доказів на підтвердження того, що надав відповідь на зазначену претензію та/або задовольнив вимогу банку та сплатив нараховану станом на 06.10.2014 заборгованість за Кредитними договорами.

За таких обставин, станом на день розгляду справи заборгованість відповідача за кредитом, враховуючи реалізоване право банку вимагати дострокового погашення кредиту та сплати процентів, а також збільшення періоду, за який належать до сплати проценти за користування кредитом, становить 25 665 720,33 грн., з яких: 22 281 934,20 грн. заборгованості за кредитом та 3 383 786,13 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом.

Документів, які б підтверджували безпідставність нарахування позивачем вказаної суми заборгованості, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду не надано.

Також, позивач просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 890 571,08 грн. (із урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог):

- за кредитним договором від 17.08.2007 № 010/04/287.07К: 28 389,54 грн. пені, нарахованої за прострочення тіла кредиту та 1 636,19 грн. пені за прострочення процентів;

- за кредитним договором від 14.06.2011 № 010/42-0-1/750: 422 066,30 грн. пені, нарахованої за прострочення тіла кредиту та 133 966,95 грн. пені за прострочення процентів;

- за кредитним договором від 21.05.2013 № 010/Р1-01-00-3-0/48: 224 604,45 грн. пені, нарахованої за прострочення тіла кредиту та 79 907,65 грн. пені за прострочення процентів.

Тобто, всього 890 571,08 грн., з яких 675 060,29 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту та 215 510,79 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача у частині стягнення пені з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Нарахування пені є штрафною санкцією та, відповідно, окремим видом господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно частини 6 статті 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Колегія суддів, з огляду на зміст пунктів 13.3.1. Генеральної угоди; 10.2. та 12.6. Кредитного договору від 17.08.2007 № 010/04/287.07К; 13.4. та 13.6. Кредитного договору від 14.06.2011 № 010/42-0-1/750; 13.3.1. та 13.6. Кредитного договору від 21.05.2013 № 010/Р1-01-00-3-0/48, приходить до висновку, що заявлена позивачем до стягнення з відповідача сума пені є обгрунтованою, а позовні вимоги у цій частині такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач на власний розсуд не скористався своїм правом на нарахування пені за Кредитним договором від 14.06.2011 № 010/42-0-1/750 за весь час прострочення кожного простроченого платежу, у зв'язку з чим позовні вимоги у частині стягнення пені за Кредитним договором від 14.06.2011 № 010/42-0-1/750 були задоволені у заявленому позивачем розмірі.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, вважає його арифметично вірним, а належна до стягнення на користь позивача пеня за трьома кредитними договорами становить всього 890 571,08 грн., з яких 675 060,29 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту та 215 510,79 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів. Доказів протилежного відповідачем суду не надано.

У апеляційній скарзі відповідач зазначив, що має сумніви щодо правильності нарахування заборгованості за кредитними договорами з огляду на те, що розрахунки є об'ємними за кількістю сторінок та складними, з огляду на що наголосив на тому, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотання про призначення у справі судової експертизи та просив суд призначити у справі судову бухгалтерсько-економічну експертизу.

Заявлене відповідачем клопотання про призначення у справі судової бухгалтерсько-економічної експертизи не підлягає задоволенню, а викладені скаржником у апеляційній скарзі доводи є необгрунтованими та не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на наступне.

Вказане клопотання відповідач мотивує тим, що для встановлення фактичних даних, що входять до предмету доказування, а саме щодо виникнення та обрахування заборгованості відповідача за кредитними договорами необхідні спеціальні знання.

Відповідно до статті 1 Закону «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас, і згідно з частиною першою статті 41 Господарського процесуального кодексу України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування (пункт 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» № 4 від 23.03.2012).

Відповідно до частини 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, представник відповідача у апеляційній скарзі не зазначає, у якій саме частині розрахунків Банком були допущені помилки чи невірно застосовано умови кредитних договорів, не надано жодного контррозрахунку заборгованості.

Водночас, аналіз долучених до матеріалів справи кредитних договорів та додаткових угод до них, меморіальних ордерів, виписок по рахункам, платіжних доручень тощо надає змогу встановити хронологію, розмір та порядок надання кредитних коштів, а також хронологію та розмір погашення відповідачем своїх зобов'язань за кредитними договорами.

Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість заявленого відповідачем клопотання про призначення експертизи, враховуючи, що питання, надані для експертизи відповідачем, входять до компетенції суду та можуть бути вирішені на підставі документів, які містяться у матеріалах справи, а дослідження наявних у матеріалах справи доказів для повного, об'єктивного розгляду справи не потребують спеціальних знань. З огляду на це, судом першої інстанції було правомірно відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи.

Отже, факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений, у зв'язку з чим колегія суддів вважає висновки Господарського суду міста Києва щодо стягнення з відповідача визначеної грошової суми обґрунтованими.

Сплату вказаної суми заборгованості відповідачем не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, документів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду також не надано.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Валентина, ЛТД» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Валентина, ЛТД» на рішення Господарського суду Київської області від 23.01.2015 у справі № 911/5086/14 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 23.01.2015 у справі № 911/5086/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 911/5086/14 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

Б.В. Отрюх