РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2015Справа № 910/4949/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ОСОБА_2"

про визнання договору недійсним

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: не з'явились

від відповідача: ОСОБА_3

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ОСОБА_2" про визнання недійсним договору фінансового лізингу № LC5272-05/11 від 03.06.2011 р. Позовні вимоги обґрунтовані невідповідністю умов оспорюваного договору щодо коригування суми винагороди лізингодавця шляхом її збільшення на розмір курсової різниці між національною та іноземною валютою положення Закону України «Про фінансовий лізинг» та підписанням вказаного договору від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ОСОБА_2" особою без зазначення прізвища, посади та за відсутності підтвердження повноважень на укладення такого правочину.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2015 р. порушено провадження у справі № 910/4949/15-г та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 30.03.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У процесі провадження у справі відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, мотивуючи свої заперечення тим, що вимогами Закону України "Про фінансовий лізинг" не заборонено визначення у договорі фінансового лізингу можливості коригування суми винагороди лізингодавця шляхом її збільшення на розмір курсової різниці між національною та іноземною валютою.

Крім того, на думку відповідача, такі умови договору в повному обсязі відповідають принципу свободи договору.

Також відповідач зазначає, що оспорюваний договір та угода про внесення змін до нього з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ОСОБА_2" підписано повноважними особами.

Розгляд справи переносився в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У даному судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник позивача на виклик суду не з'явився.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками процесу, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 20.04.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.06.2011 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ОСОБА_2" укладено договір фінансового лізингу № LC5272-05/11, за умовами якого відповідач зобов'язався на умовах фінансового лізингу, без надання послуг з управління та технічної експлуатації, передати у тимчасове володіння та користування за плату майно, а позивач - прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах договору.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом лізингу за договором № LC5272-05/11 від 03.06.2011 р. виброкаток ґрунтовий BOMAG BW 219 , 2008 року випуску, номер кузова/шасі 02, який фактично переданий позивачу з актом приймання-передачі від 03.06.2011 р.

Відповідно до п. 1.7. договору строк лізингу складається з періодів лізингу у кількості 60 місяців, починаючи з першого періоду лізингу, визначеного за правилами додатку № 4 до договору.

Відповідно до п.п. 2.1., 2.2. договору вартість предмета лізингу на момент підписання договору становить 418 566, 53 грн. Перерахунок вартості предмета лізингу в грошовий еквівалент іноземної валюти здійснюється за формулою: вартість предмета лізингу/курс придбання на момент передачі предмета лізингу позивачу.

Згідно з п. п. 4.2. договору позивач сплачує відсотки за фінансування у період з моменту передачі предмета лізингу до повної виплати позивачем заборгованості відповідачу, визначеної за правилами договору за ставкою Libor плюс 7 % від всієї суми заборгованості./

Під ставкою Libor за умовами укладеного між сторонами правочину розуміється фіксована індикативна ставка, яка нараховується як середньоарифметичне значення індивідуальних процентних ставок пропозиції ресурсів банків-членів Британської банківської Асоціації (ВВА Libor Contributor Panel Banks), фіксується на 11 годину за Лондонським часом для пропозицій СПОТ (Т+2). При реалізації договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. ставка визначається за дату на підставі даних системи РЕЙТЕРС.

При цьому, курсом продажу у розумінні вказаного договору, є ринковий курс гривні (курс продажу валюти) до визначеної у п. 1.8 договору валюти, оприлюднений Акціонерним товариством "ОСОБА_1 ОСОБА_2" як курс для операцій лізингу на сайті банку.

Договір, відповідно до п. 8.1., набуває чинності з дня його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх обов'язків за ним.

Додатком № 1 до договору № LC5272-05/11 від 03.06.2011 р. сторонами встановлено графік розрахунку заборгованості.

Відповідно до угоди від 01.10.2011 р. про внесення змін до договору № LC5272-05/11 від 03.06.2011 р. сторонами погоджено внесення змін у графік розрахунку заборгованості.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначає, що умови договору № LC5272-05/11 від 03.06.2011 р. щодо коригування суми винагороди лізингодавця шляхом її збільшення на розмір курсової різниці між національною та іноземною валютою суперечить приписам ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та, відповідно, правовій природі договору фінансового лізингу.

Також позивач стверджує, що договір фінансового лізингу № LC5272-05/11 від 03.06.2011 р. та угода від 01.11.2011 р. від імені Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ОСОБА_2" підписані собою без зазначення прізвища, посади та без підтвердження повноважень на підписання вказаних правочинів, що, на думку позивача свідчить про недодержання вимог, встановлених ст. 203 Цивільного кодексу України та є підставою для визнання його недійсним в порядку ст. 215 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України також передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені цим кодексом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Тобто, в силу вищенаведених приписів чинного законодавства України, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За загальним правилом Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно зі ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

У відповідності до ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

За змістом ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014 р. № 7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відтак, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним має бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Відповідно до ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Статтею 524 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

За приписами ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Тож, виходячи з аналізу наведених правових норм, положення чинного законодавства України хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у разі зміни Національним банком України курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Аналогічну правова позиція викладена у Висновках Верховного Суду України, що викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 11116 Господарського процесуального кодексу України за 2010- 2011 рр. та постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 р. у справі № 3-62гс11 та від 26.12.2011 р. у справі № 3-141гс11.

Тож, виходячи з вищенаведеного, умови договору фінансового лізингу № LC5272-05/11 від 03.06.2011 р. щодо коригування лізингових платежів в залежності від зміни курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України, а відтак не тягне насадко м визнання вказаного договору недійсним.

Стосовно доводів позивача про підписання договору фінансового лізингу № LC5272-05/11 від 03.06.2011 р. та угоди від 01.11.2011 р. неуповноваженими особами, сул відзначає, що відповідно до ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Як стверджує відповідач, договір фінансового лізингу № LC5272-05/11 від 03.06.2011 р. підписана виконавчим директором Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ОСОБА_2" ОСОБА_5 на підставі статуту та довіреності № 27-12/10-29 від 27.12.2010 р. та головним юристом Федоровою Т.В. на підставі довіреності № 27-12/10-29 від 27.12.2010 р.; угода від 01.11.0211 р. підписана начальником відділу супроводження продажу лізингових послуг ОСОБА_6 на підставі довіреності № 01-08/11-1 від 01.08.2011 р. та виконуючим обов'язки начальника управління продажу ОСОБА_7 на підставі довіреності № 01-08/11 від 01.08.2011 р.

Відповідно до ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 238 Цивільного кодексу України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

За змістом ст. 244 Цивільного кодексу України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

В матеріалах справи міститься засвідчена копія довіреності № 2712/10-29 від 27.10.2010 р. з терміном дії до 31.12.2011 р., відповідно до якої ОСОБА_5 та ОСОБА_8 уповноважено від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ОСОБА_2" укладати та підписувати, в тому числі, договори фінансового лізингу.

Крім того, у справі наявна засвідчена копія довіреності № 01-08/11-1 від 01.08.2011 р., яка діяла з 01.08.2011 р. по 31.12.2011 р. про надання повноважень ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладати та підписувати, договори фінансового лізингу від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ОСОБА_2".

При цьому, належність підписів, якими скріплено договір фінансового лізингу № LC5272-05/11 від 03.06.2011 р. та угода від 01.10.2011 р. представникам Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ОСОБА_2" також підтверджується представленим відповідачем до матеріалів справи витягом з книги зразків підписів.

Документально підтверджений відомостей щодо оспорення, визнання недійсним, відкликання чи скасування вищевказаних довіреностей матеріали справи не містять.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, приймаючи до уваги вищенаведені обставини, оцінку яких здійснено судом за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, виходячи зі змісту норм Цивільного кодексу України, Господарського суду України та прийнятих у відповідності до них нормативних актів, суд дійшов висновку що договір № LC5272-05/11 від 03.06.2011 р. та угода від 01.10.2011 р. підписано повноважними представниками Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ОСОБА_2".

Водночас, суд відхиляє доводи позивача про наявність сумнівів щодо дійсності волевиявлення відповідача на укладення та виконання оспорюваного договору, що, в мсвою чергу, спростовується фактичним його виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ОСОБА_2" шляхом передачі позивачу предмету лізингу

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що доводи позивача щодо невідповідності договору № LC5272-05/11 від 03.06.2011 р. та угоди від 01.10.2011 р. вимогам чинного законодавства України не знайшли свого підтвердження та спростовуються вищевикладеними обставинами, а відтак - суд відмовляє у задоволенні позову із наведених позивачем підстав.

Витрати по сплаті судового бору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 27.04.2015 р.

Суддя Пригунова А.Б.