ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2015 р.Справа № 922/1593/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Буракової А.М.

при секретарі судового засідання Бабиніні Д.О.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ветсинтез", м. Харків
до Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство Дергачівської виправної колонії № 109 управління Державної пенітенціарної служби України в Харківської області", п. Дворічний Кут
про стягнення заборгованості в розмірі 4552,64 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Мойсеєва І.Ю. за довіреністю від 05.01.2015 року,

відповідача - Левченко Ю.О. за довіреністю від 06.10.2014 року,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ветсинтез", м. Харків (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство Дергачівської виправної колонії № 109 управління Державної пенітенціарної служби України в Харківської області", п. Дворічний Кут про стягнення заборгованості в розмірі 4552,64 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на неналежне виконання покладених на відповідача обов'язків за договором поставки №188 від 11.02.2013 року, в частині повної та своєчасної оплати за отриманий від позивача товар, з урахуванням чого та враховуючи приписи ст.ст. 525, 526, 530, 629 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу в розмірі 3459,06 грн., 3% річних в розмірі 108,32 грн., інфляційні нарахування в розмірі 985,26 грн. Крім того, до стягнення заявлені судові витрати.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.03.2015 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 06.04.2015 року о 12:00 годині.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06.04.2015 року розгляд справи було відкладено на 22.04.2015 року о 11:30 год.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Надав пояснення по суті справи.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечує частково з підстав викладених у наданому 22.04.2015 року відзиві на позовну заяву (вх. № 16269), зазначаючи при цьому, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 3459,06 грн., 3% річних в розмірі 107,78 грн., інфляційних нарахувань в розмірі 966,76 грн. - визнає, в решті позову просить суд відмовити. Надав пояснення по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення присутніх представників сторін, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані сторонами докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог учасників судового процесу, користуючись принципом об'єктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості суд, виходить з наступного.

11.02.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ветсинтез" (постачальник, позивач) та Державним підприємством "Сільськогосподарське підприємство Дергачівської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№109)" (покупець, відповідач) було укладено договір поставки №188 (Договір).

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 2 ст.712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до п.1.1. Договору, продавець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, передати, а Покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, прийняти та своєчасно оплатити медикаменти та препарати ветеринарного призначення (Товар).

Так, пунктом 1.2. Договору, сторони погодили, що у зв'язку з неможливістю наперед визначити кількість та асортимент Товару, Сторони домовились про те, що ціна, асортимент та кількість (об'єм) кожної партії Товару вказуються в рахунках, видаткових накладних, що є невід'ємною частиною цього Договору.

Згідно з п.1.3. - 1.4. Договору, доказом факту поставки Товару є оформлені належним чином видаткові документи (видаткові накладні та/або товарно-транспортні накладні, довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей). Товар повинен бути поставлений Покупцю протягом 7 робочих днів після замовлення Покупцем, за /мови наявності такого товару на складі та оплати товару у відповідності з умовами передбаченими розділом 3 даного Договору. Покупець відправляє факсимільним зв'язком або електронною поштою, або іншим засобом зв'язку замовлення з обов'язковим вказанням асортименту, кількості Товару, та бажаного строку поставки. Підтвердженням прийняття Продавцем до виконання замовлення Покупця, е повідомлення про це Покупця засобами електронного зв'язку, або телефонограмою.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Як вбачається із матеріалів справи, 29.01.2014 року, на підставі видаткової накладної за №372 від 29.01.2014 року позивачем було поставлено на адресу відповідача товар на суму 4 002,90 грн. Разом з цим Покупцю було видано податкову накладну №367 від 29.01.2014 року та рахунок на оплату №357 від 29.01.2014 року.

Судом встановлено, що відповідач отримав вищенаведений товар, що підтверджується підписом уповноваженого представника відповідача та печаткою підприємства відповідача. Крім того, відповідач не спростував той факт, що він не отримував товар.

26.11.2014 року на підставі накладною на повернення товару за №1264 від 26.11.2014 року, відповідачем було здійснено часткове повернення товару на суму 543,84 грн.

Відповідно до п.п. 3.3. Договору, покупець здійснює оплату поставленого Товару у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Продавця протягом 3-х банківських днів з дня надання рахунку-фактури у формі передоплати. За умови узгодження додаткових умов оплати можливе надання відстрочки платежу, але не більше, ніж 14 календарних днів від дати отримання Товару (п. 3.4. Договору). Датою оплати вважається дата надходження грошових коштів на банківський рахунок Продавця (п.3.5. Договору).

Пунктом 6.2. Договору передбачено, що покупець взяв на себе зобов'язання оплатити Товар згідно з умовами, визначеними в п.3 Договору.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач отримав товар на загальну суму 3 459,06 грн., однак доказів сплати поставленого товару не надав.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензією за вих.№1848 від 18.06.2014, яку було отримано відповідачем, проте доказів сплати наявної заборгованості останнім не надано.

В силу ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вказані обставини та те, що відповідач не надав суду жодного доказу, який би спростовував наявність заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача в частині стягнення заборгованості в сумі 3 459,06 грн. (сума основного боргу) правомірна та обґрунтована, така, що не спростована відповідачем, тому підлягає задоволенню.

Крім того, представник позивача просить суд стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 108,32 грн., інфляційні нарахування в розмірі 985,26 грн.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши нарахування 3% річних в розмірі 108,32 грн., інфляційні нарахування в розмірі 985,26 грн., суд приходить до висновку, що даний розрахунок не суперечить вимогам чинного законодавства, нарахований вірно, з урахуванням чого позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України та постановою № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції". Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати покладаються на відповідача в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 11, 509, 525, 526, 530, 549, 610, 625, 626, 662, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 173, 174, 193, Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 49, 75, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство Дергачівської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№109)" (62351, Харківська область, Дергачівський район, с. Дворічний Кут, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ветсинтез" (61001, м.Харків, вул. Смольна, 30, , р/р №7900 в АТ "УкрСиббанк" м.Харків, МФО 351005) суму основного боргу за Договором №188 від 11.02.2013 року в розмірі 3 459,06 грн., інфляційні нарахування в розмірі 985,26 грн., 3% річних в сумі 108,32 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 1 827,00 грн.

Видати відповідний наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 27.04.2015 р.

Суддя А.М. Буракова

922/1593/15