КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2015 р. Справа№ 911/165/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Рябухи В.І.

Калатай Н.Ф.

за участю представників:

від позивача: Сіндряков О. В. - представник, дов. № 14-104 від 18.04.2014;

від відповідача: Кашуба Л. Г. - представник, дов. № 56 від 21.01.2015;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства "Васильківтепломережа"

на рішення Господарського суду Київської області від 03.02.2015

у справі № 911/165/15 (суддя Рябцева О. О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Васильківтепломережа"

про стягнення 619 357,17 грн.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України у судовому засіданні 01.04.2015 було оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги у справі № 911/165/15 до 22.04.2015.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача пені в сумі 132 943,75 грн., 7% штрафу в сумі 171 246,33 грн., 3% річних в сумі 74 151,51 грн. та збитків від інфляції в сумі 241 015,58 грн., нарахованих в зв'язку з несвоєчасним виконанням обов'язку по оплаті поставленого за договором купівлі-продажу природного газу № 12/947-ТЕ-17 від 28.09.2012 природного газу.

Рішенням Господарського суду Київської області від 03.02.2015, повний текст якого підписаний 05.02.2015, у справі № 911/165/15 позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено пеню в розмірі 132 057,12 грн., штраф в сумі 171 246,33 грн., 3% річних в сумі 73 862,25 грн. та збитки від інфляції в сумі 201 532,81 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що матеріалами справи підтверджений факт невиконання відповідачем свого обов'язку по оплаті отриманого за спірним договором товару у періоди, за які нараховуються пеня, штраф, 3% річних та збитки від інфляції.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення 3% річних, пені та збитків від інфляції, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем при розрахунку вказаних вимог допущені помилки, які полягають у тому, що позивачем збитки від інфляції нараховано за періоди, в яких заборгованість існувала менше місяця та на суми заборгованості, на які вже були нараховані інфляційні втрати, а при розрахунку 3% річних та пені позивач неправомірно включав до періоду, за який нараховуються пеня та 3% річних, день фактично сплати відповідачем заборгованості.

Крім того, під час розгляду справи по суті, суд першої інстанції розглянув та відмовив у задоволенні заявленого відповідачем у відзиві на позов (а.с. 49-51) клопотання про зменшення сум пені та штрафу на 50%, виходячи з того, що судом не встановлено виняткових обставин, які могли б стати підставою для зменшення судом неустойки.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Комунальне підприємство "Васильківтепломережа" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду Київської області від 03.02.2015 у справі № 911/165/15 в частині стягнення пені та штрафу, зменшивши їх розмір на 50 % та, відповідно, стягнути з відповідача 66 028,56 грн. пені та 85 623,16 грн. штрафу.

В апеляційній скарзі Комунальне підприємство "Васильківтепломережа" послалось на те, що суд першої інстанції, відмовляючи у зменшенні розміру пені та штрафу, не встановив дійсних обставин справи щодо підстав порушення відповідачем свого грошового зобов'язання та інших інтересів сторін та зробив передчасні висновки про відсутність виняткових обставин та, відповідно, про відсутність підстав для зменшення розміру неустойки.

Так, відповідач зазначив про те, що він є виробником теплової енергії, а газ, що постачається за спірним договором, використовується виключно для надання населенню послуг з опалення та гарячого постачання і опалювальний сезон потребує вкладення значних коштів та про те, що існує значна заборгованість населення за відпущену теплову енергію, яка станом на 01.01.2013 становить 5 350 300 грн.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Скаржник до апеляційної скарги додав копію звіту про фінансові результати за 2012 рік.

Представник позивача заперечує проти прийняття зазначеного документу в якості додаткового доказу в суді апеляційної інстанції.

Згідно із ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Враховуючи те, що скаржником не обґрунтовано неможливість подання додаткового доказу суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього, зазначений додатковий доказ не приймається судом апеляційної інстанції.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

28.09.2012 позивач, як продавець, та відповідач, як покупець, уклали договір купівлі-продажу природного газу №12/947-ТЕ-17 (далі Договір) (а.с. 35-40), відповідно до умов якого позивач зобов'язався передавати у власність відповідачу у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України позивачем за кодом згідно із УКТ ЗЕД , а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах Договору

Відповідно до п.1.2 Договору газ, що продається за Договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями.

В пункті 2.1 Договору сторони погодили як загальний, так і помісячний обсяг природного газу, який має бути поставлений за Договором, а саме те, що з 01.09.2012 по 31.12.2012 позивач зобов'язався передати відповідачу газ обсягом до 3 176,2 тис. куб.м, у тому числі по місяцях кварталів (тис.куб.м): ІV кв. - 3 176,2 (жовтень - 496,5; листопад - 1 202,2; грудень - 1 477,5).

В розділі 5 Договору сторонами визначена ціна природного газу і, зокрема, те, що ціна за 1 000 куб.м природного газу з ПДВ становить 1 309,20 грн., з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом.

У разі зміни НКРЕ ціни на газ та/або тарифів на його транспортування, розподіл і постачання, вони є обов'язковими для сторін за договором з моменту введення їх в дію (п. 5.3 Договору).

Пунктом 5.5. Договору сторони погодили, що загальна сума вартості природного газу за Договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

В розділі 3 Договору сторони погодили порядок та умови передачі природного газу.

Так, згідно з п. 3.3 Договору приймання-передача газу, переданого позивачем відповідачу у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу відповідачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу відповідача.

На виконання умов Договору позивач протягом жовтня-грудня 2012 року поставив відповідачу природний газ загальним обсягом 2 725,549 тисяч куб.м загальною вартістю 3 568 288,74 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями підписаних сторонами та скріплених їх печатками актів приймання-передачі природного газу від 27.11.2012 на суму 411 001,08 грн., від 30.11.2012 на суму 1 071 912,73 грн. та від 31.12.2012 на суму 2 085 374,93 грн. (а.с. 41-43) та не заперечується сторонами.

Згідно з п. 6.1 Договору оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач за спірний природний газ розрахувався повністю, проте з порушенням встановленого п. 6.1 Договору строку, що підтверджується наданою позивачем довідкою: "Операції по підприємству "Васильківтепломережа КП" з 01.09.2012 по 26.11.2014 (а.с. 59).

Викладені вище обставини, зокрема, несвоєчасний розрахунок за поставлений за Договором природний газ, відповідачем не заперечуються.

З огляду на несвоєчасне виконання відповідачем свого обв'язку по оплаті природного газу, позивач звернувся до суд з даним позовом.

Суд першої інстанції позовні вимоги позивача задовольнив частково, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст.11 ЦК України).

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст.626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

В силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Як було встановлено вище, матеріалами справи підтверджується факт виконання відповідачем свого обов'язку оплатити поставлений за договором природний газ з порушенням передбаченого договором строку, тому є підстави для застосування встановленої Договором відповідальності.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 132 943,75 грн., 7% штрафу в сумі 171 246,33 грн. слід зазначити таке.

Пунктом 7.2. Договору встановлено, що у разі невиконання відповідачем умов п.6.1 Договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач при розрахунку пені неправомірно включав до періоду, за який нараховуються пеня, день фактично сплати відповідачем заборгованості, з огляду на що суд першої інстанції правомірно здійснив перерахунок вказаних вимог позивача та частково задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 132 057,12 грн.

Правова позиція щодо невключення до періоду прострочення дня фактично сплати суми заборгованості викладена й в п. 1.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013.

Перевіривши виконаний позивачем розрахунок штрафу, колегія суддів визнала його вірним, а відтак суд першої інстанції правомірно визнав вимоги позивача про стягнення з відповідача 7% штрафу в сумі 171 246,33 грн. доведеними та задовольнив їх.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 74 151,51 грн. та збитків від інфляції в сумі 241 015,58 грн. слід зазначити таке.

Частина 2 ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при розрахунку 3 % річних позивачем були допущені помилки, аналогічні помилкам, який він припустився при розрахунку пені, а збитки від інфляції позивачем нараховано за періоди, в яких заборгованість існувала менше місяця та на суми заборгованості, на які вже були нараховані інфляційні втрати, що не є вірним.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно здійснив перерахунок вказаних вимог та частково задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 73 862,25 грн. та збитки від інфляції в сумі 201 532,81 грн.

Щодо заявленого відповідачем у відзиві на позов клопотання про зменшення суми пені та штрафу на 50% слід зазначити таке.

Пунктом 3 частини 1 ст. 83 ГПК України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 2.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" встановлено, що у вирішенні пов'язаних зі зменшенням розміру неустойки питань господарському суду слід враховувати викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з подальшими змінами), а також в абзацах першому - четвертому пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами).

Згідно з п.п. 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідач в обґрунтування наявності підстав для зменшення судом розміру нарахованих позивачем штрафних санкцій у відзиві на позов послався на те, що він є виробником теплової енергії, а газ, що постачається за спірним договором, використовується виключно для надання населенню послуг з опалення та гарячого постачання і опалювальний сезон потребує вкладення значних коштів та про те, що існує значна заборгованість населення за відпущену теплову енергію. На підтвердження вказаних обставин відповідачем до відзиву на позов додано звіт про фінансові результати відповідача за 9 місяців 2014р.

Враховуючи обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, вказаний звіт не може бути прийняти до уваги, оскільки наданий відповідачем звіт відображає фінансові результати діяльності відповідача за 2014 рік, в той час як спірна заборгованість відповідача за отриманий природний газ виникла ще в 2012 і погашена відповідачем у 2014 році, в той час як доказів поважності причин невиконання відповідачем свого обов'язку по оплаті спірного газу з 2012 по 2014 роки відповідачем суду не надано.

Також, відповідач, стверджуючи у відзиві на позовну заяву про значну заборгованість населення за відпущену теплову енергію, не надав доказів такої обставини, чим унеможливлено визначення міри впливу такої обставини на непогашення відповідачем боргу в 2013р .

Однією із підстав зменшення суми стягуваних санкцій відповідач зазначив потребу вкладення значних коштів для надання населенню послуг з опалення та гарячого водопостачання, проте, не надано доказів того, що така обставина є винятковим випадком.

Прострочення боржника було тривалим, більше 1,5 року.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що матеріалами справи не підтверджується наявність підстав для зменшення фінансових санкцій, що їх заявив позивач до стягнення з відповідача за порушення договірних зобов'язань.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Комунального підприємства "Васильківтепломережа" задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду Київської області від 03.02.2015 у справі № 911/165/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Щодо витрат Комунального підприємства "Васильківтепломережа" за подачу апеляційної скарги слід зазначити наступне.

Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 № 3674-VI встановлені ставки судового збору в таких розмірах:

- за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат;

- за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру 1 розмір мінімальної заробітної плати;

- за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду 50 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, а у разі подання позовної заяви майнового характеру - 50 відсотків ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми.

Загальна сума заявлених майнових вимог становить 619 357,17 грн.

Відповідачем рішення суду першої інстанції фактично оскаржено в частині задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача пені та штрафу (загальна сума таких майнових вимог становить 303 303,45 грн.). На думку відповідача суд першої інстанції мав вказані вимоги задовольнити частково присудивши до стягнення з відповідача 66 028,56 грн. пені та 85 623,16 грн. штрафу, тобто загалом 151 651,72 грн.

Отже, відповідачем рішення суду першої інстанції оскаржено в частині майнових вимог на загальну суму 151 651,72 грн. (85 623,16+66 028,56).

З урахуванням положень Закону України "Про судовий збір" відповідно до підпункту 4 п. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", відповідач при зверненні до суду з апеляційною скаргою мав сплатити судовий збір в сумі 1 516,52 грн. (151 651,72/100).

Відповідачем при зверненні з апеляційною скаргою сплачено судовий збір у розмірі 3 033,03 грн. (платіжне доручення № 216 від 10.02.2015), що на 1 516,51 грн. більше за встановлений законодавством розмір (3 033,03-1 516,52).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

За таких обставин, судовий збір в сумі 1 516,51 грн. підлягає поверненню заявникові.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Васильківтепломережа" на рішення Господарського суду Київської області від 03.02.2015 у справі № 911/165/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 03.02.2015 у справі № 911/165/15 залишити без змін.

3. Повернути Комунальному підприємству "Васильківтепломережа" (08600, Київська область, м. Васильків, вул. Декабристів, 60-А, ідентифікаційний код 31916457) судовий збір в сумі 1 516 (одна тисяча п'ятсот шістнадцять) грн. 51 коп., перехований за платіжним дорученням № 216 від 10.02.2015, оригінал якого міститься в матеріалах справи.

4. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/165/15.

Повний текст постанови складено 29.04.2015.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді В.І. Рябуха

Н.Ф. Калатай