ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2015 р. Справа № 911/4648/14

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянувши матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кристал»

до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»

та відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт»

про визнання недійсним договору факторингу

За участю представників:

від позивача не з'явилися;

від відповідача 1 Косар Б.М. (дов. №1351 від 26.08.2014);

Дзюбко М.П. (дов. №1083 від 14.04.2014);

від відповідача 2 не з'явилися.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кристал» (далі - позивач) звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» (далі - відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» (далі - відповідач 2) про визнання недійсним договору факторингу № 01 від 03.06.2014.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір факторингу № 1 від 03.06.2014 був укладений з порушенням Цивільного кодексу України, а тому вказаний договір є недійсним.

Ухвалою господарського суду Київської області від 30.10.2014 порушено провадження у справі № 911/4648/14, розгляд справи призначено на 14.11.2014.

14.11.2014 до канцелярії господарського суду Київської області від Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» надійшло клопотання (вх. № 25474/14 від 14.11.2014), згідно якого останній просить зупинити провадження у справі 911/4648/14 до моменту вирішення пов'язаних з нею справ № 910/17276/14 та № 910/17462/14 про визнання недійсним договору факторингу № 01 від 03.06.2014.

14.11.2014 до канцелярії господарського суду Київської області від Товариства з обмеженою відповідальністю «Кристал» надійшло клопотання про зупинення провадження у справі (вх. № 25475/14 від 14.11.2014), згідно якого позивач просить зупинити провадження у справі 911/4648/14, оскільки існують обставини, що зумовлюють зупинення провадження у справі, а саме існує справа № 910/17462/14 за позовом ТОВ «Югранзитсервіс-Агропродукт» до ТОВ «Волари-Експорт» та ТОВ «Кредитні Ініціативи» про визнання недійсним договору факторингу, по якій господарським судом м. Києва 15.10.2014 було винесено рішення, яким позовні вимоги задоволено повністю, договір факторингу № 1 від 03.06.2014р., укладений між ТОВ «Волари-Експорт» та ТОВ «Кредитні Ініціативи», визнано недійсним, який є предметом розгляду справи № 911/4648/14.

Ухвалою господарського суду Київської області від 14.11.2014 розгляд справи відкладено на 28.11.2014.

Ухвалою господарського суду Київської області від 28.11.2014 зупинено провадження у справі №911/4648/14 до набрання рішеннями господарського суду міста Києва у справах № 910/17276/14 та №910/17462/14 законної сили.

17.02.2015 до канцелярії господарського суду Київської області від представника відповідача 1 надійшло клопотання про поновлення провадження по справі №911/4648/14 (вх. №3708/15 від 17.02.2015).

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Київської області №41-АР від 20.02.2015 у зв'язку з закінченням 21.01.2015 повноважень судді Горбасенка П.В. справу №911/4648/14 направлено на повторний автоматизований розподіл для визначення головуючого судді, згідно якого справу передано на розгляд судді Антоновій В.М.

Ухвалою господарського суду Київської області від 02.03.2015 поновлено провадження у справі №911/4648/14, розгляд справи призначено на 16.04.2015.

Представник позивача та відповідача 2 в судове засідання 16.04..2015 не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні 16.04.2015 заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві на позов.

Враховуючи, що неявка позивача та відповідача 2 в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України за відсутності представників позивача та відповідача 2.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, заслухавши пояснення представника відповідача 1, суд

ВСТАНОВИВ:

21.03.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кристал» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Волари експорт" було укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги №21/03-01 у розмірі 9 523 909,38 грн.

22.03.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кристал» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Волари експорт" було укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги №22/03-01 у розмірі 33 660 000,00 грн.

Позивач свої зобов'язання за зазначеними договорами не виконав, грошові кошти у встановлені договорами строки не повернув.

03.06.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Волари експорт" (далі-клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" (далі-фактор) було укладено договір факторингу №01 (далі-договір факторингу), за яким фактор зобов'язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язався відступити факторові свої права грошової вимоги до боржників за основними договорами в розмірі та на умовах передбачених договором.

Відповідно до п. 2.2. договору факторингу опис, характеристики, обсяг та розмір прав вимоги до боржників за основними договорами, що відступаються відповідно до умов договору, визначені в додатку № 1 до договору.

Пунктами 10, 11 додатку № 1 до договору факторингу від 03.06.2014 визначено, що в порядку та на умовах, визначених договором факторингу, відступаються права вимоги за:

1) договором про надання поворотної фінансової допомоги № 22/03-01з від 22.03.2013 (основний договір), укладеним між відповідачем 2 та позивачем, а саме:

- право вимоги повернення фінансової допомоги в сумі 33 660 000,00 грн;

- право вимоги сплати неустойки (пені, штрафів) у випадку невиконання чи неналежного виконання позивачем зобов'язань за основним договором;

- інші, крім зазначених вище, права грошової вимоги, строк платежу за якими настав (наявна вимога), а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (майбутня вимога) на підставі основного договору;

- інші, будь-які права вимоги до позивача за основним договором 7, що існують на момент укладення цього договору та/або виникнуть в майбутньому відповідно до умов основного договору;

2) договором про надання поворотної фінансової допомоги № 21/03-01з від 21.03.2013 (основний договір), укладеним між відповідачем 2 та позивачем, а саме:

- право вимоги повернення фінансової допомоги в сумі 9 523 909,38 грн;

- право вимоги сплати неустойки (пені, штрафів) у випадку невиконання чи неналежного виконання позивачем зобов'язань за основним договором;

- інші, крім зазначених вище, права грошової вимоги, строк платежу за якими настав (наявна вимога), а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (майбутня вимога) на підставі основного договору;

- інші, будь-які права вимоги до позивача за основним договором, що існують на момент укладення цього договору та/або виникнуть в майбутньому відповідно до умов основного договору.

Згідно з п. 2.3. договору факторингу права вимоги вважаються відступленими фактору в день підписання договору. Додаткового оформлення відступлення прав вимоги не вимагається. Після переходу прав вимоги до фактора останній стає кредитором по відношенню до боржників та набуває відповідні права вимоги. Таке відступлення не потребує вчинення будь-яких додаткових дій з боку фактора чи клієнта або підписання будь-яких документів.

Пунктом 4.4.1. договору факторингу передбачено, що клієнт зобов'язується передати фактору в день укладення договору шляхом підписання акта приймання-передачі за формою, встановленою в додатку № 2, оригінали всіх документів, що свідчать про право вимоги, перелік яких міститься в пунктах 1.2., 2.2., 3.2., 4.2., 5.2., 6.2., 7.2., 8.2., 9.2., 10.2., 11.2. додатку № 1 до цього договору, а також довідку про заборгованість боржників за основними договорами станом на дату укладення цього договору з зазначенням виду такої заборгованості (по кожному боржнику).

Відповідно до п. 4.4.3. договору факторингу клієнт зобов'язався протягом 5 календарних днів з моменту відступлення права вимоги відповідно до умов договору повідомити боржників про укладення договору та відступлення права на користь фактора.

Згідно з п. 10.1. договору факторингу договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором.

Листом №31/01 від 10.06.2014 відповідач 2 повідомив позивача про укладення договору факторингу № 01 від 03.06.2014 та відступлення на користь відповідача 1 зобов'язання ТОВ «Кристал» за договорами про надання поворотної фінансової допомоги № 21/03-01 від 21.03.2013 та № 22/03-01 від 22.03.2013.

В обґрунтування недійсності укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2 договору факторингу № 01 від 03.06.2014 позивач посилається на те, що при укладенні договору факторингу № 01 від 03.06.2014 його сторонами, ТОВ «Волари Експорт» та ТОВ «Кредитні Ініціативи», не було додержано вимог, встановлених ч. 1 та ч. 2 ст. 203 ЦК України, оскільки особи, які від імені сторін договору підписали зазначений договір, не мали необхідних повноважень на його укладення, а докази, які б підтверджували право ТОВ «Кредитні Ініціативи» на заняття факторинговими операціями та факт проведення розрахунків між сторонами договору, відсутні.

Відповідач 1, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилається на те, що вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки договір факторингу № 01 від 03.06.2014 був підписаний директорами товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» та товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», які мали для цього необхідний обсяг повноважень, оскільки жодних обмежень повноважень директорів щодо укладення договорів, сума яких перевищує 156 млн. грн., положеннями статутів ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «Волари Експорт» не передбачено. При цьому, відповідачем 1 зазначено, що згідно з додатком до свідоцтва серії ФК № 214 ТОВ «Кредитні ініціативи» має право здійснювати факторингові операції без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства, а чинним законодавством не передбачено обов'язку фактора надавати боржнику дозволи, ліцензії та інші документи, що підтверджують право на зайняття факторинговою діяльністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2).

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (абз. 4 п. 2.1. постанови № 11 від 29.05.2013 пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

У господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, необхідно враховувати, що письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена уповноваженим органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності (п. 3.3. постанови № 11 від 29.05.2013 пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Як вбачається з договору факторингу № 1 від 03.06.2014, вказаний договір з боку товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» підписаний директором Гордейчуком Юрієм Антоновичем, а з боку товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - директором Коньком Андрієм Олеговичем, які діяли на підставі статутів.

Відповідно до п. 9.1. статуту товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» у товаристві виконавчим органом, що здійснює управління його поточною діяльністю, є генеральний директор. Генеральний директор здійснює керівництво і управління поточною господарсько-фінансовою та іншою діяльністю товариства, а також організовує виконання рішень загальних зборів учасників товариства.

Згідно з п. 9.7 статуту товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» генеральний директор має право без довіреності представляти товариство та діяти від його імені.

Пунктом 9.8 статуту товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» встановлено повноваження генерального директора, зокрема передбачено, що генеральний директор укладає будь-які договори (угоди) в тому числі, але не виключно щодо: отримання чи ненадання кредитів (позик); розпорядження основними фондами товариства та цінними паперами (корпоративними фондами); видачі, анулювання, акцепту, індосування векселів; ведення спільної діяльності; передачі майна товариства в управління, оренду, лізинг, ренту чи заставу (іпотеку); видачі чи отримання поручительств (гарантій), а також вчиняє будь-які угоди з нерухомим майном, або інші юридичні дії, результатом яких можуть бути відчуження, придбання бо надання в оренду нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, на дату укладення договору факторингу № 01 від 03.06.2014 обов'язки генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» виконував Гордейчук Юрій Антонович, що підтверджується протоколом № 31/05/13 від 31.05.2013 загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт», наказом № 31/05 від 31.05.2013 та витягом № 18281179 від 04.03.2014 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

При цьому, як вбачається з витягу № 18281179 від 04.03.2014 р. з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, обмежень повноважень директора товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» щодо представництва від імені юридичної особи не зареєстровано.

Відповідно до п. 9.10. статуту товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» виконавчим органом товариства є директор, який призначається загальним зборами учасників та здійснює керівництво поточною діяльністю товариства в межах компетенції, визначеної статутом товариства.

Згідно з п. 9.12. статуту товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» директор товариства має право укладати від імені товариства будь-які договори, угоди, контракти та вчиняти інші правочини.

З матеріалів справи вбачається, що на дату укладення договору факторингу № 01 від 03.06.2014 обов'язки директора товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» виконував Конько Андрій Олегович, що підтверджується протоколом № 24/01/14 від 24.01.2014 загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», наказом (розпорядженням) № 11/02/14 від 11.02.2014 про прийняття на роботу та витягом № 18664140 від 14.05.2014 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

При цьому, як вбачається з витягу № 18664140 від 14.05.2014 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, обмежень повноважень директора товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» щодо представництва від імені юридичної особи не зареєстровано.

Таким чином, з вищезазначеного вбачається, що статутами відповідачів не встановлено обмежень повноважень їх виконавчих органів (директорів) на укладення оспорюваного договору та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців такі обмеження також не зареєстровані.

Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Як зазначено в абз. 6 п. 3.3. постанови № 11 від 29.05.2013 пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК Українизобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

З огляду на викладене, наявні у матеріалах справи докази та встановлені фактичні обставини справи підтверджують повноваження відповідачів на укладення оспорюваного договору та відсутність будь-яких обмежень повноважень їх виконавчих органів (директорів) на підписання вказаного договору.

Щодо посилань позивача в обґрунтування позовних вимог на відсутність у відповідача 1 права на зайняття факторинговими операціями, то вони є безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 1079 Цивільного кодексу України передбачено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України № 2664-III від 12.07.2001 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Згідно з ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами-підприємцями. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Відповідно до п. 1 Положення про Державний реєстр фінансових установ (Положення), затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг № 41 від 28.08.2003, свідоцтво про реєстрацію фінансової установи - документ установленого зразка, який засвідчує факт набуття юридичною особою статусу фінансової установи та внесення фінансової установи до Реєстру.

Пунктами 7 та 8 Положення передбачено, що документом, що підтверджує статус фінансової установи, є Свідоцтво. Фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва. Якщо відповідно до нормативно-правових актів для надання певної фінансової послуги необхідно мати ліцензію та/або дозвіл, фінансова установа має право на надання такої послуги лише після отримання відповідної ліцензії та/або дозволу.

З наявного в матеріалах справи Свідоцтва ФК № 214 про реєстрацію фінансової установи товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», виданого 22.09.2008 Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, невід'ємною частиною якого є додаток, вбачається, що товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» має право здійснювати наступні види фінансових послуг без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства: фінансовий лізинг; надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів; надання поручительств; надання гарантій; факторинг.

Таким чином, з вищезазначеного вбачається, що відповідач 1 є фінансовою установою, яка має право відповідно до законодавства здійснювати факторингові операції без отримання ліцензій та/або дозволів.

З огляду на викладене, суд не приймає до уваги посилання позивача на відсутність у сторін договору факторингу № 01 від 03.06.2014 необхідних повноважень на його укладення, як такі, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами справи.

Разом з тим, чинне законодавство не зобов'язує сторін договору факторингу надавати боржнику підтвердження повноважень представників, які підписали договір, а договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження (ч. 1 ст. 1080 Цивільного кодексу України).

Щодо твердження позивача про відсутність доказів проведення розрахунків між сторонами оспорюваного договору та невідповідність п. 3.2. договору факторингу вимогам цивільного законодавства, зокрема вимогам ст.ст. 1077, 1081 ЦК України, суд зазначає наступне.

Пунктом 3.1. договору факторингу № 01 від 03.06.2014 передбачено, що загальна сума прав грошової вимоги, що відступаються відповідно до умов даного договору становить 156 497 140,49 грн.

Відповідно до п. 3.2. договору факторингу відповідач 1 зобов'язаний передати в розпорядження відповідачу 2 шляхом перерахування на рахунок відповідача 2, зазначений в п. 12.1. цього договору, грошові кошти в гривнях в загальній сумі, що є еквівалентом 1000,00 доларів США по курсу НБУ на дату перерахування відповідачу 2 в строки, передбачені в наступному абзаці цього пункту, за умови отримання відповідачем 1 від боржника (боржників) повної суми (її частини) його (їх) заборгованості за основними договорами (в тому числі в результаті проведення претензійно-позовної роботи та/або примусового стягнення).

Не пізніше третього робочого дня, наступного за днем отримання відповідачем 1 від боржника (боржників) суми (її частини) його (їх) заборгованості за основним(и) договором(и) (в тому числі в результаті проведення претензійно-позовної роботи та/або примусового стягнення), відповідач 1 перераховує відповідачу 2 отриману суму від боржника за основним(и) договором(и), при цьому, загальна сума всіх грошових коштів, що будуть перераховані відповідачем 1 на користь відповідача 2 за цим договором не повинна перевищувати еквівалент 1000,00 доларів США по курсу НБУ на дату перерахування відповідачу 2.

Згідно з п. 3.3. договору за передані відповідачем 1 в розпорядження відповідача 2 грошові кошти, відповідач 2 сплачує відповідачу 1 плату (комісійну винагороду) в розмірі 1000,00 гривень (без ПДВ), шляхом перерахування в день укладення цього договору на рахунок відповідача 1.

Таким чином, положеннями п. 3.2. договору сторонами встановлено залежність сплати фактором грошових коштів за договором факторингу від факту отримання фактором від боржника (боржників) повної суми (її частини) його (їх) заборгованості за основними договорами (в тому числі в результаті проведення претензійно-позовної роботи та/або примусового стягнення).

При цьому, зазначений пункт договору встановлює лише порядок розрахунків між сторонами.

Статтею 1077 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно з ст. 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Отже, законодавством передбачено як можливість пов'язати передання права грошової вимоги з певною подією, так і можливість виникнення такої вимоги в майбутньому.

Крім того, відповідно до ст. 1081 Цивільного кодексу України клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред'явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Із припису вказаної статті слідує, що нормами чинного законодавства передбачено можливість встановлення сторонами договору факторингу інших умов.

Водночас, сторонами в договорі факторингу № 1 від 03.06.2014 відповідно до ст. 1081 Цивільного кодексу України було встановлено залежність сплати фактором грошових коштів за договором факторингу від факту отримання фактором від боржника повної суми (її частини) його (їх) заборгованості за основними договорами.

Положеннями ст. 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

З огляду на вищезазначене, господарський суд дійшов висновку, що п. 3.2. договору факторингу № 1 від 03.06.2014 р. відповідає положенням цивільного законодавства України.

Водночас, суд звертає увагу, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним (пп. 2.2. п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Отже, оскільки невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним, то посилання позивача на відсутність доказів здійснення між сторонами договору факторингу № 01 від 03.06.2014 р. розрахунків не є підставою для визнання вказаного договору недійсним.

Крім того, Постановами Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2014 та 10.02.2015, які набрали законної сили, у справах №910/17276/14 та №910/17462/14 відповідно, предметом спору яких було визнання недійсним спірного договору факторингу №01 від 03.06.2014, скасовані рішення господарського суду міста Києва від 15.10.2014 та прийнято нові рішення, якими в позові відмовлено.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору факторингу № 01 від 03.06.2014, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», в зв'язку з чим вимоги позивача про визнання недійсним договору факторингу №01 від 03.06.2014 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, у разі відмови у задоволенні позову, покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено: 21.04.2015

Суддя В.М. Антонова