ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2015 р.Справа № 922/1478/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Присяжнюка О.О.

при секретарі судового засідання

розглянувши справу

за позовом Публічного АТ "НАК "Нафтогаз України" м. Київ
до КП теплових мереж Харківського району Харківської РДА
про стягнення коштів
за участю :

позивача -Єфременко О.О. , дов. № 14-88 від 18.04.2014р.

відповідача - Литвиненко Ю.О., дов. № 7/17 від 05.01.2015р.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (позивач) звернулось до господарського суду з позовом до відповідача - Комунального підприємства теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації м. Харків про стягнення з останнього суму на який збільшився борг в наслідок інфляційних процесів у розмірі 256 002,39 грн. та 3 % річних в розмірі 87 556,67 грн., також просить суд стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 13.03.2015року порушено провадження у справі№922/1478/15, розгляд справи призначено на 02.04.2015року.

Представник позивача в судовому засіданні просив суд відкласти розгляд справи на іншу дату для надання можливості ознайомитись з відзивом відповідача та надати пояснення по справі.

Представник відповідача, через канцелярію господарського суду Харківської області, супровідним листом (вх. № 12922 від 01.04.2015р.) на виконання вимог ухвали суду надав витребувані документи та відзив на позовну заяву (вх. № 12921 від 01.04.2015р.), в якому заперечував проти заявлених позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні 02.04.2015року оголошено перерву до 28.04.2015року.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи в їх сукупності, надаючи правову оцінку позовним вимогам, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача , суд встановив наступне.

30 вересня 2011 року між позивачем НАК "Нафтогаз України" (продавцем) та відповідачем - Комунальним підприємством теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 14/2527/11, відповідно до умов якого позивач (продавець) зобов'язався передати у власність відповідача (покупця) у ІV кварталі 2011 року та у 2012 році імпортований природний газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", далі-газ), для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами, а відповідач (покупець) зобов'язався приймати та оплачувати газ на умовах цього договору.

Відповідно до п. 2.1 спірного Договору від 30.09.2011 року, встановлено, що позивач (продавець) передає відповідачу (покупцеві) з 01 жовтня 2011 року по 31 грудня 2012 року газ в обсязі до 13 339,000 тис. куб. м.

Як свідчать матеріали справи, позивач свої зобов'язання за Договором від 30.09.11р. виконав в повному обсязі та поставив відповідачу природний газ за період з жовтня - грудень 2011 року всього на загальну суму 8361259,00 грн., що підтверджуються наявними в матеріалах справи складеними між сторонами Актами приймання-передачі природного газу з посиланням на спірний договір купівлі-продажу природного газу № 14/2527/11 від 30.09.2011 року.

Вищенаведені Акти приймання-передачі природного газу підписані уповноваженими особами підприємств позивача та відповідача та скріплені печатками.

Пунктом 6.1. спірного Договору сторони погодили порядок та умови проведення розрахунків, а саме, оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Проте відповідач, в порушення взятих на себе договірних зобов'язань, оплату в строки, встановлені п. 6.1 договору купівлі-продажу природного газу № 14/2527/11 від 30.09.2011року не провів, сплативши позивачу частину суми боргу в розмірі 6929645,89 грн.

Заборгованість відповідача перед позивачем становить 1431613,11 грн.

У зв'язку з існуючою заборгованістю, позивач направив на адресу відповідача вимогу від 12.09.2012р. за вих. № 26/2-21-12, в якій звертається з проханням до відповідача належним чином виконати умови договору, а саме п. 6.1 та 7.2. договору купівлі-продажу природного газу № 14/2527/11 від 30.09.2011 року та просить відповідача у триденний термін провести оплату суми основного боргу за отриманий природний газ.

Проте відповідач оплати за природний газ не здійснив, що й змусило позивача звернутись з даним позовом до господарського суду.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Харківської області у справі№5023/5223/12, було стягнуто з відповідача 431613,11 грн. основного боргу, 74273,47 грн. пені, 60606,46 грн. штрафу, 19486,28 грн. інфляційних витрат, 35927,33 грн. 3 % річних, 35135,73 грн. судового збору.

Враховуючи, що погашення заборгованості відповідач проводилось не вчасно, відповідач звернувся до суду з позовною вимогою - стягнути з відповідача суму 256 002,39 грн. та 3 % річних в розмірі 87 556,67 грн.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 509 Цивільного зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Наведені норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Суд, перевіривши розрахунок Позивача, перевіривши період нарахування останнім вказаної суми 3% річних, дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок є вірним, та відповідає нормам чинного законодавства, а тому підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі в сумі 87 556,67 грн.

Що стосується заявленої вимоги Позивача про стягнення з відповідача 256 002,39 грн. суми інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

В інформаційному листі від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським суд України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

Індекс інфляції - це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов'язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України. Відповідні індекси щомісячно розраховуються і публікуються в офіційних виданнях ЗМІ, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр".

З матеріалів справи вбачається, що при здійсненні позивачем розрахунку інфляційних витрат, позивач здійснив розрахунок без урахування періодів, коли індекс інфляції складав менше одиниці.

Статтею 625 ЦК України передбачений розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення, і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю і може мати при цьому економічну назву "дефляція", то це не змінює її правову природу. Є цілком неприпустимим при розрахунку пропуск жодного місяця, бо при цьому руйнується весь ланцюг розрахунків.

Отже, якщо кредитор звертається за стягненням суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Така правова позиція розрахунку інфляційних витрат, повністю узгоджується з позицією Вищого господарського суду України, викладеною, зокрема, в постановах від 13.08.2012 р. у справі № 5023/1235/12 та від 03.12.2012 р. у справі №5023/129/12, та у пункті 3 роз'яснень Вищого господарського суду № 02-5/223 від 12.05.1999 р.

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат встановив, що їх нараховано невірно.

Крім того, відповідно до п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 11.04.2005 р. №01-8/344 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" господарський суд у розгляді справи не зобов'язаний здійснювати "перерахунок" замість позивача розрахованих останнім сум штрафних санкцій, річних тощо. Однак, з огляду на вимоги частини 1 статті 4-7 ГПК щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого позивачем нарахування таких сум, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Здійснивши розрахунок інфляційних втрат, відповідно до чинного законодавства, судом встановлено, що Індекс інфляції за листопад 2012 року та липні 2013 року становив 99,9 %, серпні 2013року- 99,9%, а отже за цей період індекс інфляції становив менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), тому нараховані позивачем інфляційні втрати, визнаються судом такими, що розраховані з порушенням діючого законодавства, тому суд приходить до висновку про часткове задоволення інфляційних втрат в сумі 236 533,75грн, в іншій частині інфляційних нарахувань в сумі 19 468,64грн. відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується положеннями ст.ст.44, 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6,8,19,124,129 Конституції України; ст.ст. 509, 526, 549, 598, 610-612, 625 Цивільного кодексу України; ст.ст. 173, 174, 179, 193, 197, 232 Господарського кодексу України; ст.ст.1, 4, 12, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації, (62466, Харківська область, смт. Хорошеве, вул. Горького, 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) - 3% річних в сумі 87 556,67грн., інфляційних нарахувань в сумі 236 533,75грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 6 481,83грн.

В іншій частині позовних вимог щодо інфляційних нарахувань в сумі 19 468,64грн. відмовити.

Повне рішення складено 29.04.2015 р.

Суддя О.О. Присяжнюк