КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2015 р. Справа№ 910/20797/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Рябухи В.І.

Калатай Н.Ф.

за участю представників сторін:

від позивача: Шевченко О.М. - представник, дов. № 324 від 31.03.2015;

від відповідача: Сенчило В.В. - представник, дов. № 04 від 03.10.2014;

від третьої особи: Науменко С.В. - представник, дов. № 02-115 від 12.01.2015;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2014

у справі № 910/20797/14 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

до Житлово-будівельного кооперативу "Арсеналець-31"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача

Комунальне підприємство "Головний інформаційно-обчислювальний центр"

про стягнення 144 952,17 грн.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 18.02.2015 та 25.03.2015 розгляд апеляційної скарги у справі № 910/20797/14 відкладався на 25.03.2015 та 15.04.2015, відповідно.

Згідно із ст.ст. 69, 99 ГПК України строк розгляду апеляційної скарги у справі № 910/20797/14 продовжено.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.12.2014 у справі № 910/20797/14 позов задоволено частково; підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 40 034,89 грн. основного боргу, 1 854,98 грн. 3% річних, 5 482,96 грн. інфляційних втрат, 140,05 грн. пені, 950,26 грн. судового збору; в задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що актами про зняття показників водолічильників, розшифровками рахунків абонента, реєстрами дебетових повідомлень, розрахунком заборгованості підтверджується наявність заборгованості відповідача перед позивачем у період з вересня 2009р. по червень 2014р. за послуги з холодного водопостачання, прийняття стоків холодної води на суму 30 455,05 грн. та за послуги прийняття стоків гарячої води на суму 9 579,84 грн.; з пояснень відповідача вбачається, що він не заперечує проти обсягів спожитої холодної води та відповідно стоків води; контррозрахунку обсягів стоків гарячої води відповідач не надав, жодного спростування обсягів стоків під час розгляду справи відповідач не заявляв; доказів того, що відповідач звертався до позивача за врегулюванням розбіжностей з приводу визначення обсягів стоків, матеріали справи не містять; суд перевірив надані позивачем розрахунки 3% річних, інфляційних втрат та пені, у зв'язку із чим, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 1 854,98 грн., інфляційних втрат в розмірі 5 482,96 грн. та пені в розмірі 140,05 грн.; в частині позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за надані позивачем в період з вересня 2009р. по червень 2014р. послуги з постачання питної води на підігрів, суд зазначає, що із залучених до матеріалів справи письмових доказів та пояснень відповідача вбачається, що теплові пункти за адресами, на які позивачем постачається питна вода на підігрів для виготовлення гарячої води, та за якими позивач виставляє рахунки відповідачу, перебувають у обслуговуванні та на балансі ПАТ "Київенерго"; позивачем даний факт не спростовано належними засобами доказування; оскільки договір не регулює відносин постачання питної води для виготовлення гарячої, то підстав для стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з постачання такої води, суд не вбачає; нараховані на вказану суму заборгованості 3% річних, інфляційні втрати, пені та штраф також не підлягають стягненню; оскільки позивачем доказів того, що відповідач однобічно необґрунтовано відмовився від оплати наданих послуг, приймаючи до уваги, що оплата комунальних послуг здійснюється за рахунок грошових коштів, які надходять від споживачів житлово-комунальних послуг через КП ГІОЦ та частково перераховувалась позивачу, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу в розмірі 11 411,34 грн., нарахованому позивачем на підставі п. 4.1 договору.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2014 у справі № 910/20797/14 скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, порушення норм матеріального і процесуального права, в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача 74 078,52 грн. основного боргу та нарахованих на цю суму боргу 8 390,56 грн. інфляційних втрат, 3 155,40 грн. 3% річних, 403,46 грн. пені, а також 11 411,34 грн. штрафу та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що договором регулюються відносини сторін стосовно постачання питної води, якість якої відповідає вимогам чинних ДСанПІН 2.2.4-171-10, яка постачається до будинків, включених відповідачем до дислокації до договору без розподілу постачання питної води на категорії в залежності від того, для яких потреб ця послуга буде використана відповідачем в своїй господарській діяльності, в тому числі, надання послуг, що потребують використання питної води - гарячого водопостачання населенню; Господарським судом міста Києва не врахованого того факту, що спір у даній справі виник з приводу оплати послуг з постачання питної води та відведення стоків, обсяги яких сторонами визначено актами відповідно до умов договору, а не у зв'язку із оплатою обсягів води, яка йде на виготовлення гарячої води, як про це зазначив суд, при тому, що умовами укладеного між сторонами договору не встановлено звільнення абонента від сплати за надані йому послуги постачальником води, яка підігрівається в теплових пунктах, що не перебувають на балансі абонента, а відтак, правовідносини сторін регулюються умовами договору, виходячи зі складених двосторонніх актів; абонент про незгоду щодо кількості або вартості отриманих з 01.09.2011 по 30.06.2014 послуг не повідомляв, свого представника з необхідними обліковими документами для проведення звіряння та підписання акту не направляв, тому, в силу положень п. 3.7 договору, кількість та вартість наданих позивачем з 01.09.2011 по 30.06.2014 послуг з водопостачання та водовідведення вважаються прийнятими абонентом; Господарським судом міста Києва не були враховані надані позивачем до матеріалів справи копії зведених відомостей КП "ГІОЦ", з яких вбачається, що відповідач здійснював платежі за воду для підігріву, але не в повному обсязі.

Скаржник вважає, що Господарським судом міста Києва було безпідставно відмовлено у стягненні штрафу, оскільки споживачі (фізичні особи) не є стороною договору і не можуть нести відповідальність за невиконання його умов.

На думку скаржника, зазначені у апеляційній скарзі обставини не були враховані Господарським судом міста Києва, що призвело до порушення загальних принципів судочинства, закріплених в ст. 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7, 43 ГПК України.

Як зазначає скаржник, у рішенні суду першої інстанції не було надано правового обґрунтування наведених позивачем доводів і наданих доказів.

У письмовому поясненні позивач зазначає, що договір № 9417/4-13 на послуги водопостачання та водовідведення, укладений 18.05.2001 між позивачем та відповідачем, встановлює обов'язок першого не лише надавати питну воду, а й приймати каналізаційні стоки від останнього, а відповідач зобов'язався розраховуватись за вищезазначені послуги на умовах, які визначені договором, Правилами користування № 190 та Правилами № 37.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти доводів апеляційної скарги, вказує на те, що при здійсненні розрахунків між сторонами, позивачем за позовний період з 01.09.2011 по 30.06.2014 не була врахована частина оплати відповідача на суму всього у розмірі 8 381,06 грн.; відповідач заперечує факт зняття в присутності абонента показників лічильників води, що йде на підігрів, а також заперечує факт існування цих актів з підписом представника абонента, тому що договір, в межах якого ведеться спір, не передбачає такої послуги і як наслідок, відсутність на таку послугу зареєстрованих лічильників, розташованих на межі балансової належності водопровідних мереж споживача, згідно п. 3.13 Правил № 190; звертаючись із позовом, позивач не надав доказів, відповідно до яких на відповідача покладався обов'язок сплачувати за постачання питної води, що йде на підігрів за кодом № 3-50513; матеріали справи не містять належних доказів наявності на балансі відповідача теплових пунктів (бойлерів), на які постачалась питна вода для підігріву, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції встановлено, що забезпечення відповідача питною водою, яка йде на виготовлення гарячої води, здійснюється від бойлеру, що знаходиться на балансі ПАТ "Київенерго"; відповідач не є суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання відповідних житлово-комунальних послуг та який може забезпечити виконання обов'язків, визначених у ч. 2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", таким чином, відповідач не може створювати послугу гарячого водопостачання, складовою частиною якої є предмет даного спору - питна холодна вода для підігріву; підстави для застосування відповідальності у вигляді нарахування пені, інфляційної складової боргу та 3% річних за прострочення виконання грошових зобов'язань по коду 5-513 у розмірі, визначеному позивачем, були відсутні; неврахування позивачем у розрахунку показників про дефляцію є безпідставним.

У запереченні на відзив на апеляційну скаргу позивач зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази сплати відповідачем 8 381,06 грн.; відсутність підписів відповідача на актах про зняття показань з приладу обліку, який встановлений на водопровідному вводі до водопідігрівача, не означає, що послуги не були надані, а лише доводить той факт, що відповідач не скористався своїм правом бути присутнім при знятті показників з приладу обліку, в той же час позивач не може змусити відповідача бути присутнім та поставити підпис; у матеріалах справи міститься лист ПАТ "Київенерго", в якому зазначено, що при перевірці відділом розрахунків зі споживачами теплової енергії договорів по ОСББ та ЖБК, оплат з призначенням платежу: "за холодну воду, яка йде на приготування гарячої", не виявлено; твердження відповідача щодо того, що позивачем не було враховано дефляцію у розгорнутому розрахунку позовних вимог не відповідає дійсності.

У письмових поясненнях третя особа зазначає, що надані до суду відомості про рух коштів на рахунок позивача, стосуються лише платежів, які були виконані власниками та квартиронаймачами житлових приміщень відповідача; третя особа не володіє відомостями про кошти, що сплачувались на рахунок позивача відділом пільг та субсидій, власниками нежитлових приміщень та відповідачем самостійно із свого рахунку.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, третьої особи, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, письмового заперечення на апеляційну скаргу та письмових пояснень, колегія суддів встановила наступне.

Позивач подав до Господарського суду міста Києва позовну заяву про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення в розмірі 114 113,41 грн., інфляційних втрат в розмірі 13 873,53 грн., трьох процентів річних в розмірі 5 010,38 грн., пені в розмірі 543,51 грн., штрафу в розмірі 11 411,34 грн.; судових витрат.

Як вбачається із матеріалів справи, 18.05.2001 між Державним комунальним об'єднанням "Київводоканал" та відповідачем укладено договір № 9417/4-13 на послуги водопостачання та водовідведення.

На підставі наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 20.07.2001 № 359 Державне комунальне об'єднання "Київводоканал" було перетворено у Відкрите акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал".

Із Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи № 768385 вбачається, що Відкрите акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" ідентифікаційний код 03327664 було перетворене на Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" ідентифікаційний код 03327664.

Відповідно до п. 1 договору № 9417/4-13 позивач, за договором постачальник, зобов'язується надавати відповідачу, за договором абоненту, послуги з постачання питної води та прийняти від відповідача каналізаційні стоки, а відповідач зобов'язується розрахуватися за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором та Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 № 65.

В п.п. 2.1, 2.2 договору № 9417/4-13 сторонами погоджено, що позивач забезпечує постачання питної води, якість якої відповідає ДОСТу 2874-82 "Вода питна"; приймає каналізаційні стоки, які не перевищують гранично допустимі концентрації шкідливих речовин (2.1); відповідач сплачує вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством; у разі зміни тарифів оплата послуг відповідачем здійснюється за новими тарифами з часу їх введення в дію без внесення змін до цього договору (2.2).

Згідно із п.п. 3.1, 3.4, 3.6, 3.7 договору № 9417/4-13 кількість води, що подається позивачем та використовується відповідачем, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих позивачем; зняття показань водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником позивача (3.1); кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно із показниками водолічильника (3.4); відповідач розраховується за надані послуги у порядку, встановленому органами виконавчої влади у п'ятиденний термін з дня представлення позивачем платіжних документів до банківської установи (3.6); у разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг відповідач зобов'язаний у п'ятиденний термін з дня представлення позивачем платіжних документів до банківської установи, направити повноважного представника з обгрунтовуючими документами для проведення звірки розрахунків та підписання відповідного акту в цей же термін; при невиконанні цієї умови дані позивача вважаються прийнятими відповідачем (3.7).

Пунктом 5.1 договору № 9417/4-13 сторони погодили умову про те, що цей договір є безстроковим, діє на весь час надання послуг до моменту його розірвання і набуває чинності з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до п. 12.17 Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України № 65 від 01.07.1994, розрахунки за воду, яка відпускається для централізованого гарячого водопостачання, та за відповідний обсяг стічних вод здійснюються з підприємствами, які споживають воду; порядок взаємовідносин встановлюється Водоканалом.

18.10.2008, у зв'язку з набуттям чинності Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 № 190 (далі - Правила № 190) втратили чинність Правила користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджені наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 № 65.

Пунктами 3.1, 3.7 Правил № 190 встановлено, що розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюється на основі показів засобів обліку; розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору.

Як вказує позивач у позовній заяві, позивачем за період з 01.09.2011 по 30.06.2014 відповідачеві було надано послуг на загальну суму 337 817,10 грн., що підтверджується актами про зняття показників водолічильників, розшифровками рахунків абонента, в яких вказані об'єми спожитих послуг, тарифи, за якими проводилися нарахування та вартість наданих послуг, реєстрами дебетових повідомлень, що підтверджують виставлення рахунків до банківської установи відповідача, наявними у матеріалах справи.

Однак, за отримані послуги сплачено частково, на суму 222 793,72 грн., в результаті чого, як стверджує позивач у позовній заяві, у відповідача виникла заборгованість в розмірі 114 113,41 грн.

Як вбачається із розгорнутого розрахунку позовних вимог до відповідача (а.с. 224-228, т. І) за відповідачем обліковується заборгованість за холодну воду, стоки холодної води (код 3-513) у розмірі 30 455,05 грн. та стоки гарячої води у розмірі 9 579,84 грн. (код 3-50513).

Згідно із ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Апеляційний господарський суд, враховуючи викладене, погоджується із доводами господарського суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту наявності у відповідача боргу у розмірі 74 078,52 грн., який обліковується за кодом 3-50513 (постачання питної води, що використовується для підігріву) та про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вартості холодної води, яка йде на підігрів.

Згідно із ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Така ж норма закріплена і в ст. 526 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 19 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" від 10.01.2002 № 2918-ІІІ послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору.

З приводу постачання відповідачеві холодної води для виготовлення гарячої води, слід зазначити, що матеріали справи не містять інших договорів, які б регулювали такі відносини між сторонами.

Пунктом 3.13 Правил № 190 визначено, що суб'єкти господарювання, у яких теплові пункти (котельні) перебувають на балансі або яким вони передані в управління, повне господарське відання, користування, концесію, здійснюють розрахунки з виробником на основі укладених договорів за весь обсяг питної води, яка відпущена з систем водопостачання і використана на потреби гарячого водопостачання та інші потреби, а також розраховуються за власний обсяг водовідведення; обсяг питної води, поданої до теплових пунктів (котелень), фіксується засобами обліку, які встановлені на межі балансової належності; обсяг гарячого водопостачання, переданий споживачам виконавцем послуг з постачання гарячої води, ураховується в загальному обсязі стічних вод споживачів і оплачується ним за договором з виробником на підставі показників засобів обліку або в порядку, обумовленому договором.

За приписами ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується; відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається; предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у державних стандартах або технічних умовах.

Тобто, обрахунок обсягів спожитої води має здійснюватися на підставі показів приладів обліку, встановлених на межі балансової належності теплового пункту, та сплачуватись балансоутримувачем теплових пунктів на підставі укладеного договору.

Чинне законодавство України не розділяє послугу з постачання споживачам гарячої води (гарячого водопостачання) на окремі частини з постачання окремо теплової енергії та окремо холодної води, а встановлює, що енерговиробник та/або енергопостачальник виробляє та постачає гарячу воду; тобто, саме гаряча вода є товаром, продуктом енерговиробника та/або енергопостачальника, яку отримує споживач; при цьому, саме енерговиробник та/або енергопостачальник споживає холодну воду для вироблення гарячої води, а споживач оплачує холодну воду, яка йде на підігрів, лише у тому випадку, якщо він отримує від водопостачальника холодну воду та самостійно підігріває її до стану гарячої води.

Відповідно до розрахунку позовних вимог, позивачем до вартості наданих послуг включено вартість холодної води, яка йде на виготовлення гарячої води.

Однак, відповідач заперечує знаходження на його балансі, в управлінні, повному господарському віданні, користуванні, концесії, тощо теплових пунктів (бойлерів) для підігріву води за лічильниками, по яких позивач просить суд стягнути кошти.

Позивачем не доведено того, що теплові пункти, з яких здійснено постачання гарячої води, перебувають на балансі відповідача.

Отже, позивач не має правових підстав для виставлення рахунків за холодну воду, яка йде на підігрів за лічильником, вказаним позивачем, оскільки цей лічильник знаходиться у тепловому пункті (бойлері), який не належить відповідачу на праві власності та не перебуває у нього на балансі, а договір № 9417/4-13, який визначений підставою позову, не регулює відносини сторін з приводу постачання відповідачу холодної води для виготовлення гарячої води, облік якої здійснюється за приладом обліку, встановленим на водопровідному вводі до бойлеру. Також матеріали справи не містять інших договорів, які б регулювали такі відносини між сторонами.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України, зокрема, від 24.04.2014 у справі № 910/12471/13, від 25.04.2013 у справі № 5011-71/4847-2012, від 22.07.2013 у справі № 5011-65/18027-2012, від 29.05.2013 у справі № 5011-38/18011-2012.

Надання послуг із приймання стічних вод (у тому числі, гарячого водопостачання) регулюється умовами укладеного сторонами договору № 9417/4-13, вартість таких послуг підлягає оплаті абонентом (яким є відповідач) на користь Водоканалу (позивача).

Зазначена правова позиція відповідає судовій практиці (постанови Вищого господарського суду України від 19.03.2014 у справі № 910/13220/13, від 17.04.2014 у справі № 910/13142/13).

Пунктом 3.7 Правил № 190 встановлено, що розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору.

Отже, враховуючи норму ч. 1 ст. 193 ГК України, ст. 526 ЦК України, п. 3.7 Правил № 190, у відповідача, як споживача послуг за договором № 9417/4-13, був обов'язок оплачувати послуги щомісячно, тобто, за спожиті послуги у поточному місяці - не пізніше кінця місяця наступного за звітним.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У статті 549 ЦК України зазначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно із п.п. 4.1-4.2 договору № 9417/4-13 за відмову від оплати наданих послуг, відповідач сплачує штрафні санкції у розмірі 10 відсотків від несплаченої суми; за несвоєчасну оплату послуг відповідач сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення.

Апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 11 411,34 грн. штрафу, нарахованого позивачем відповідно до п. 4.1 договору № 9417/4-13, оскільки позивачем матеріалами справи не доведено факту відмови відповідача від оплати наданих позивачем послуг згідно із договором № 9417/4-13.

Однак, враховуючи те, що заборгованість відповідача перед позивачем є підтвердженою матеріалами справи саме у розмірі 40 034,89 грн., беручи до уваги п. 4.2 договору № 9417/4-13, апеляційний господарський суд перевіривши розгорнутий розрахунок, наявний у матеріалах справи, дійшов висновку, що розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь відповідача становить суму 140,05 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання за договором № 9417/4-13, апеляційний господарський суд, здійснивши перерахунок інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму заборгованості за холодну воду та стоки холодної води (код 3-513) та за стоки гарячої води (код 3-50513), вважає, що правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача, є суми у розмірі 5 482,96 грн. та 1 854,98 грн., відповідно.

Апеляційний господарський суд не вбачає порушень і неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, на які посилається скаржник.

Також доводи відповідача щодо неврахування у розрахунку інфляційних нарахувань дефляції та часткових сплат, не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи, відповідачем не обґрунтовано наявності підстав для врахування зазначених ним платежів та компенсації, у рахунок заборгованості за спірний період.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення господарського суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2014 у справі № 910/20797/14 залишити без змін, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" без задоволення.

2. Справу № 910/20797/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 24.04.2015.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді В.І. Рябуха

Н.Ф. Калатай