РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2015Справа №910/2833/15-г

За позовом Корпорації "Співдружність КОМП"
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "КРЕДО СОЛЮШНС" 2) Публічного акціонерного товариства "Омега Банк"
третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Автосервіс -Т"
третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький автоскладальний завод"
третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер-Авто"
про визнання договору недійсним

Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився
від відповідача -1Степаненко О. М. (дов. б/н від 22.04.2015 року)
від відповідача -2не з'явився
від третьої особи-1не з'явився
від третьої особи-2не з'явився
від третьої особи-3не з'явився

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 23 квітня 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Корпорація "Співдружність КОМП" (надалі по тексту - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КРЕДО СОЛЮШНС" (надалі по тексту - відповідач - 1) та Публічного акціонерного товариства "Омега Банк" (надалі по тексту - відповідач - 2) про визнання договору недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2015 року порушено провадження у справі № 910/2833/15-г, залучено до участі у справі у якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю "Автосервіс -Т", Товариство з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький автоскладальний завод", Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер-Авто" та призначено справу до розгляду на 19.03.2015 року.

19.03.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на часткове виконання вимог ухвали суду.

Представники відповідача-2 та третіх осіб в судове засідання 19.03.2015 року не з'явився, вимоги ухвали суду від 12.02.2015 року не виконав, про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

У судовому засіданні 19.03.2015 року представник відповідача-1 подав клопотання про припинення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.03.2015 року розгляд справи було відкладено на 09.04.2015 року, у зв'язку з неявкою учасників судового процесу та необхідністю подання додаткових доказів у справі.

Представники відповідача-2 та третіх осіб в судове засідання 09.04.2015 року не з'явився, вимоги ухвали суду від 19.03.2015 року не виконав, про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

09.04.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло заперечення на клопотання про припинення провадження у справі.

У судовому засіданні 09.04.2015 року представник відповідача підтримав подане ним клопотання про припинення провадження у справі та подав клопотання про передачу справи за підсудністю до господарського суду Харківської області.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти поданих клопотань про припинення провадження у справі, про передачу справи за підсудністю до господарського суду Харківської області та подав клопотання про продовження строків розгляду спору.

Відповідно до пункту 1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, в тому випадку коли спір врегульовано самими сторонами шляхом перерахування боргу (передачі майна чи усунення перешкод у користуванні ним) після звернення кредитора з позовом за умови подання доказів такого врегулювання.

У пункті 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 зазначається, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Суд, розглянувши подане відповідачем-1 клопотання про припинення провадження у справі дійшов висновку про відмову в його задоволенні, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження припинення існування спору станом на момент розгляду даної справи.

Розглянувши подане позивачем 09.04.2015 року клопотання про продовження строків розгляду спору, суд приходить до висновку про його задоволення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.04.2015 року строк розгляд спору продовжено на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 23.04.2015 року.

Через відділ діловодства Господарського суду міста Києва 22.04.2015 року від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю представника позивача бути присутнім у судовому засіданні 23.04.2015 року, та заперечення на клопотання відповідача - 1 про направлення справи за підсудністю.

Розглянувши у судовому засіданні 23.04.2015 року клопотання позивача про відкладення розгляду справи, суд відмовляє в його задоволенні, з огляду на наступне.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може не брати до уваги доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-четвертою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Зважаючи на необґрунтованість доводів позивача, суд відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглянувши подане клопотання про направлення справи до іншого суду за територіальною підсудністю та заслухавши думки сторін з цього приводу, господарський суд дійшов висновку, що вказане клопотання є необґрунтованим, у зв'язку з чим відмовляє позивачу у його задоволенні з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 15 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах про визнання договорів недійсними розглядаються господарським судом за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо.

З матеріалів справи вбачається, що місцезнаходженням відповідачів-1, 2 - Товариства з обмеженою відповідальністю "КРЕДО СОЛЮШНС" та Публічного акціонерного товариства "Омега Банк" є місто Київ, а, отже, позов має розглядатись за місцезнаходженням відповідачів-1, 2, тобто господарським судом міста Києва.

Посилання відповідача - 1 на частину 4 статті 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції від 19.01.2013 року) суд не приймає, оскільки відповідно до частини 1 пункту 1-1 прикінцевих та перехідних положень даного Закону (в редакції від 19.01.2013 року), його положення застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою господарського суду Харківської області у справі № 5023/7064/11 Корпорацію "Співдружність Комп" визнано банкрутом та відкрито щодо неї ліквідаційну процедуру 14.05.2012 року, тобто до набрання чинності редакції Закону від 19.01.2013 року, а тому положення частини 4 статті 10 вказаного Закону України (в редакції від 19.01.2013 року) не підлягають застосуванню.

Представники позивача, відповідача - 2 та третіх осіб в судове засідання 23.04.2015 року не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Представник відповідача - 1 у судовому засіданні 23.04.2015 року надав усні пояснення по справі, в яких заперечив проти задоволення позову.

Зважаючи на те, що неявка представників учасників судового процесу не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд -

ВСТАНОВИВ:

04.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Сведбанк" , правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Омега Банк" (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "КРЕДО СОЛЮШНС" (фактор) було укладено договір факторингу № 39 Ф-Н (надалі по тексту - Договір), за умовами якого клієнт передає(відступає) на користь фактора, а фактор набуває право вимоги до боржника за Кредитним договором і зобов'язується оплатити клієнту суму визначену в пункті 4.1 Договору на умовах, визначених цим Договором.

Згідно з пунктом 1.1. Договору термін Кредитний договір - означає спільно наступні кредитні договори:

- Кредитний договір № 54/07 від 05.12.2007 року з Додатковими угодами до нього, укладений між клієнтом та Товариством з обмеженою "Кременчуцький автоскладальний завод";

- Кредитний договір № 65/59765-КЛ від 05.12.2007 року з Додатковими угодами до нього, укладений між клієнтом та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтер-Авто".

Згідно з пунктом 3.3. Договору сторони домовились, що разом з відступленням права вимоги за Кредитним договором клієнт відступає факторові права вимоги за договорами забезпечення, якими забезпечується виконання боржником своїх зобов'язань за Кредитним договором, зокрема:

- - Іпотечним договором, укладеним з Корпорацією "Аис", посвідчений 05.12.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., реєстровий номер 11709;

- Іпотечним договором, укладеним з Корпорацією "Аис", посвідчений 05.12.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., реєстровий номер 11707;

- Договором застави, укладеним з Корпорацією "Аис", посвідчений 05.12.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., реєстровий номер 11712;

Договором застави, укладеним з Корпорацією "Аис", посвідчений 03.04.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., реєстровий номер 11983.

Відповідно до пункту 4.3. Договору загальний розмір заборгованості боржників, право вимоги повернення якої відступається клієнтом фактору становить 19 671 563,46 доларів США та 180 425 982,54 грн., що у гривневому еквіваленті складає суму 337 660 789,28 грн.

Пунктом 4.1. Договору факторингу встановлено, що за відступлене право вимоги до боржника за Кредитним договором Фактор сплачує Клієнтові суму у розмірі 30 776 250,00 грн. без ПДВ у день укладення цього договору.

Відповідно до пункту 9.1. Договору факторингу цей договір набуває чинності після його підписання уповноваженими представниками сторін, причому право вимоги переходить до Фактору після здійснення розрахунків за договором, як передбачено п.4.1., 4.2. цього договору та укладення сторонами Акту приймання - передачі (додаток №1) та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Як вбачається з матеріалів справи, Корпорація "Співдружність Комп" є правонаступником корпорації "АИС", яка у свою чергу є правонаступником Корпорації "Автоінвестстрой".

14.05.2012 року постановою господарського суду Харківської області у справі № 5023/7064/11 Корпорацію "Співдружність Комп" визнано банкрутом та відкрито щодо неї ліквідаційну процедуру.

Ухвалою Господарського суду Харківської області у справі № 5023/7064/11 від 22.04.2013 року замінено кредитора Корпорації "Співдружність КОМП" - Публічне акціонерне товариство "Сведбанк" на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредо Солюшнс" на підставі правовідносин сторін, що виникли з оспорюваного Договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за спірний договір порушує порядок заміни сторони на стадії виконання рішення у межах справи про банкрутство Корпорації "Співдружність Комп", яка має відбуватись не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному статтею 115 Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про виконавче провадження".

На думку позивача, Договір факторингу № 39 Ф-Н від 04.12.2012 року, укладений між Публічним акціонерним товариством " Сведбанк" , правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Омега Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Товариства з обмеженою відповідальністю "КРЕДО СОЛЮШНС" суперечить статтям 203, 215, 512-515, 517, 526 Цивільного кодексу України, оскільки уступка прав стягувача за рішенням суду, шляхом укладення цивільно-правової угоди, чинним законодавством не передбачена, що є підставою для визнання його недійсним.

Відповідачі не скористались своїм процесуальним правом, передбаченим статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, на подання письмового відзиву та заперечень на позов.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору факторингу № 39 Ф-Н від 04.12.2012 року.

Відповідно до статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:

1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);

2) правонаступництва;

3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);

4) виконання обов'язку боржника третьою особою.

Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Згідно з пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В обґрунтування підстав позову позивач посилається, зокрема, на те, що спірний Договір порушує порядок заміни сторони на стадії виконання рішення у межах справи про банкрутство Корпорації "Співдружність Комп", яка має відбуватись не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному статтею 115 Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини 2 пункту 1-1 прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції від 19.01.2013 року) положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Відповідно до частин 1, 3 пункту 4 статті 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" на час винесення постанови про визнання банкрутом Корпорації "Співдружність Комп" - 14.05.2012 року) мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється, зокрема, стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства.

Враховуючи викладене, посилання позивача на Закон України "Про виконавче провадження" під час провадження справи про банкрутство боржника - Корпорації "Співдружність Комп" суперечить нормам Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який є спеціальним у вказаних правовідносинах.

Щодо посилань позивача на заміну кредитора - Публічне акціонерне товариство "Сведбанк" на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредо Солюшнс" у межах справи про банкрутство за цивільно-правовою угодою, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 25 Господарського процесуального кодексу України у разі заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з частиною 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до пункту 51 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судову практику в справах про банкрутство" встановлено, що Законом не передбачено заборони на перехід прав кредиторів за грошовими зобов'язаннями до іншої особи у провадженні у справі про банкрутство. Тому арбітражні керуючі мають вносити до реєстру відомості про заміну кредиторів за грошовими зобов'язаннями у разі переходу їх права вимоги відповідно до правил ЦК, а господарські суди - зобов'язувати арбітражних керуючих вносити відповідні зміни до реєстру в разі оскарження необґрунтованої відмови арбітражних керуючих у внесенні відомостей про заміну кредитора. Особа, до якої перейшли права кредитора під час провадження у справі про банкрутство, отримує статус учасника провадження відповідно до абзацу двадцять другого статті 1 Закону. Заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на права та обов'язки боржника і не потребує його згоди, якщо така згода не передбачена договором або законом.

Окрім того, як вже зазначалось судом, ухвалою Господарського суду Харківської області у справі № 5023/7064/11 від 22.04.2013 року замінено кредитора Корпорації "Співдружність КОМП" - Публічне акціонерне товариство "Сведбанк" на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредо Солюшнс" на підставі правовідносин сторін, що виникли з оспорюваного Договору.

Таким чином, заміна кредитора, а саме -Публічного акціонерного товариства "Сведбанк" на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредо Солюшнс" у спірному договорі факторингу не впливає на права та обов'язки боржника - Корпорації "Співдружність Комп".

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частиною 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Суд приходить до висновку, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких договір факторингу № 39 Ф-Н від 04.12.2012 року має бути визнаний недійсним.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги Корпорація "Співдружність КОМП" про визнання договору факторингу № 39 Ф-Н від 04.12.2012 року задоволенню не підлягають.

Витрати з судового збору покладаються на позивача, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 4, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові Корпорації "Співдружність КОМП" відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.04.2014 року

Суддя С.В. Стасюк