РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2015№910/5457/15-г

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В., при секретарі судового засідання Грабовській А.С., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/5457/15-г

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест", м. Дружківка Донецької області,

до товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль", м. Київ,

про визнання договору недійсним,

за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - Семеняки М.В. (довіреність від 23.12.2014 №23-12/14-5).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Карпатибудінвест» (далі - ТОВ «Карпатибудінвест») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсним укладеного товариством з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» (далі - ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль») та ТОВ «Карпатибудінвест» договору фінансового лізингу від 03.06.2011 №LC5296-05/11 (далі - Договір).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.03.2015 порушено провадження у справі №910/5457/15-г.

20.04.2015 від ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що суми, які складають відшкодування вартості предмету лізингу, розраховані у національній валюті в залежності від вартості предмету лізингу станом на момент підписання Договору (з урахуванням угоди від 01.10.2011 про внесення змін до Договору), а відтак, твердження позивача про зростання суми, що становить відшкодування вартості предмету лізингу залежно від курсу доллара США, не відповідає дійсності; ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» не здійснювало самовільне коригування лізингових платежів; лізингові платежі за Договором розраховувалися виключно з дотриманням умов Договору за відповідними формулами розрахунку, які повністю були погоджені з боку позивача шляхом підписання Договору та додатків до нього.

Разом з тим, відповідач зазначає, що Договір з боку ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» було підписано виконавчим директором Василенком Юрієм Івановичем та головним юристом Федоровою Тетяною Володимирівною; угоду від 01.06.2011 про внесення змін до Договору було підписано начальником відділу супроводження продажу лізингових послуг Савченком Костянтином Григоровичем та в.о. начальника управління продажу Тітовим Володимиром Івановичем, довіреності підписантів долучені до матеріалів справи. Таким чином, відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 20.04.2015 представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечив, наголошуючи на доводах, зазначених у відзиві на позовну заяву; представник позивача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

З метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в судовому засіданні 20.04.2015 без участі представника позивача за наявними в ній матеріалами.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представника відповідача, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

03.06.2011 ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» (лізингодавець) та ТОВ «Карпатибудінвест» (лізингоодержувач) укладено Договір, за умовами якого:

- лізингодавець зобов'язується передати на умовах фінансового лізингу без надання послуг з управління та технічної експлуатації у тимчасове володіння та користування за плату майно, найменування, технічний опис, модель, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого зазначається в специфікації (додаток №2 до Договору) (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах Договору (пункт 1.1 Договору);

- лізингоодержувач самостійно та на власний ризик обрав предмет лізингу (пункт 1.2 Договору);

- на підставі частини другої статті 524 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) сторони погодили додатково до визначення зобов'язання у гривні визначити зобов'язання в грошовому еквіваленті іноземній валюті - долар США. Зобов'язання за Договором попередньо визначається в грошовому еквіваленті іноземної валюти та перераховуються у гривню в порядку, визначеному окремими положеннями Договору (пункт 1.8 Договору);

- вартість предмета лізингу на момент підписання Договору становить 137 555,32 грн. (в тому числі 20% ПДВ) (пункт 2.1 Договору);

- лізингоодержувач за Договором сплачує відсотки за фінансування та поточні лізингові платежі (пункт 4.1 Договору);

- лізингоодержувач сплачує відсотки за фінансування у період з моменту передачі предмету лізингу до повної виплати лізингоодержувачем заборгованості лізингодавцю, визначеної за правилами Договору за ставкою Libor плюс 7% від всієї суми заборгованості, визначеної в порядку пункту 3.1 Договору. Сума відсотків в грошовому еквіваленті іноземної валюти підлягає перерахунку у гривню за курсом продажу (розділ 1 «визначення» загальних умов додатку №4 до Договору), крім того ПДВ (пункт 4.2 Договору);

- лізингоодержувач протягом строку лізингу щомісяця сплачує лізингодавцю авансом поточні лізингові платежі, які розраховуються на перший робочий день кожного лізингового періоду за поточний місяць та складаються з суми, що ставиться в погашення вартості предмета лізингу та комісії лізингодавця. До настання першого періоду лізингу, визначеного за правилами пункту 5.4 загальних умов (додаток №4 до Договору), лізингоодержувач сплачує тільки відсотки за фінансування, розраховані від заборгованості лізингоодержувача згідно з пунктом 3.1 Договору в гривні та за ставкою, визначеною в пункті 4.2 Договору (пункт 4.3 Договору);

- Договір набирає чинності з дня його підписання обома сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх обов'язків за Договором (пункт 8.1 Договору).

Сторонами також було підписано та скріплено печатками юридичних осіб додаток №1 «Графік розрахунку заборгованості» до Договору та додаток №4 «Загальні умови фінансового лізинг» до Договору.

Відповідно до частини першої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною другою статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Судом встановлено, що ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» належним чином було виконані умови Договору та надано ТОВ «Карпатибудінвест» у володіння та користування напівпричіп Yuksel ST_DT3АР3501, 2008 року випуску (предмет лізингу), у зв'язку з чим сторонами підписано та скріплено печатками юридичних осіб акт приймання-передачі предмета лізингу від 03.06.2011.

01.10.2011 сторонами було укладено угоду про внесення змін до Договору, відповідно до якої внесено зміни до пункту 1.7 Договору та до додатку №1 «Графік розрахунку заборгованості» до Договору.

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «Карпатибудінвест» посилається на те, що умови Договору про оплату курсової різниці як додаткової винагороди є такими, що суперечать вимогам чинного законодавства України, а тому Договір має бути визнаний недійсним.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

За приписами частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України передбачено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Частиною першою статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої та третьої статті 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Статтею 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Судом встановлено, що відповідно до додатку №4 «Графік розрахунку заборгованості» до Договору з урахуванням угоди про внесення змін до Договору сторонами було погоджено, зокрема, вартість предмету лізингу для податкового обліку - 137 555,32 грн.

У частині першій статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини четвертої статті 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (частина сьома вказаної статті).

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

За приписами частини першої та другої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частин першої та другої статті 189 ГК України ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування. Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Таким чином, законодавство України не встановлює вичерпного переліку платежів, які можуть включати лізингові платежі; сторони укладаючи Договір самостійно визначили склад лізингових платежів.

Крім того, як було встановлено пункту 1.8 Договору на підставі частини другої статті 524 ЦК України сторони погодили додатково до визначення зобов'язання у гривні, визначити зобов'язання в грошовому еквіваленті іноземній валюті - долар США.

Разом з тим, судом встановлено, що у додатку №4 «Графік розрахунку заборгованості» сторонами було узгоджено, що розмір лізингових платежів у гривні розраховується за курсом Національного банку України до долару США на перший робочий день першого лізингового періоду.

Таким чином, є неправильними твердження позивача, що порядок визначення лізингових платежів, визначених Договором, безпідставно призводить до зростання незмінної у правовідносинах між лізингодавцем та продавцем вартості предметів лізингу та запроваджується винагорода, яка перебуває в залежності від зростання валютних курсів, а не від передання майна в лізинг.

Крім того, позивач у позовній заяві посилається на те, що Договір, додатки до Договору та угоду про внесення змін до Договору з боку лізингодавця було підписано особою без зазначення прізвища, посади, а також без підтвердження повноважень. У зв'язку з цим листами від 27.10.2014 №27/10-14/4 та від 14.11.2014 №14/11-14/4 позивач звернувся до відповідача, в якому просив останнього надати ТОВ «Карпатибудінвест» відомості щодо особи, яка підписала, зокрема, Договір, з наданням відповідних документів, що підтверджують її повноваження.

Так, судом встановлено, що ні Договір, ані додатки до нього та угода про внесення змін до Договору не містять прізвища і посади відповідача.

Проте до матеріалів справи долучено довідку від 17.03.2015 №465-03/15 ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» за підписом генерального директора Спихальського М.В. та комерційного директора Міцура О.І., з якої вбачається, що Договір з боку відповідача підписано уповноваженою посадовою особою ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль», а укладення Договору є схваленим відповідачем, при цьому сторони приступили до виконання такого Договору.

Разом з тим, відповідач підтверджує, що Договір з боку ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» було підписано виконавчим директором Василенком Ю.І. на підставі статуту товариства, а також довіреності від 27.12.2010 №27-12/10-29 та головним юристом Федоровою Т.В. на підставі довіреності від 27.12.2010 №27-12/10-29, вказані довіреності наявні в матеріалах справи.

Угоду від 01.06.2011 про внесення змін до Договору з боку ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» було підписано начальником відділу супроводження продажу лізингових послуг Савченком К.Г. на підставі довіреності від 01.08.2011 №01-08/11-1 та в.о. начальника управління продажу Тітовим В.І. на підставі довіреності від 01.08.2011№01-08/11-1. Разом з цим, відповідачем подано витяг з книги обліку зразків підписів ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль».

Відповідно до пункту 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Згідно з частиною третьою статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Крім того пунктом 3.3 пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" також встановлено, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Позивач в момент підписання (укладення) Договору та угоди про внесення змін до Договору був ознайомлений з їх редакцією, а отже був обізнаний про відсутність зазначення в них прізвищ та посад осіб, підписантів з боку відповідача.

Згідно з пунктом 3.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України).

При підписанні Договору позивач мав можливість відмовитися від підписання Договору, однак питання про визнання недійсним останнього виникли у лізингоодержувача більш чим через три роки після його укладення (Договір було укладено 03.06.2011).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підписуючи Договір, позивач фактично погодився з передбаченими таким Договором умовами. Позивач на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом за наявності заперечень щодо окремих умов договору скласти протокол розбіжностей (частина четверта статті 181 ГК України).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (частина перша статті 32 ГПК України).

Позивач не надав до суду жодних доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів належними доказами, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були не додержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, та не довів обставин, передбачених частиною першою статті 230 ЦК України, з наявністю яких закон пов'язує визнання правочину недійсним, а відтак суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо визнання Договору недійсним задоволенню не підлягають.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи покладаються на позивача.

Керуючись статтями 49, 80, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 24.04.2015.

Суддя О. Марченко