РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2015Справа №910/5844/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль"

про визнання недійсним договору фінансового лізингу №LC5293-05/11 від 03.06.2011 р.

Суддя Гумега О.В.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Семеняка М.В., довіреність № 23-12/14-5 від 23.12.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" (відповідач) про визнання недійсним Договору фінансового лізингу № LC5293-05/11 від 03.06.2011 р. (надалі - Договір).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що умови наведеного договору фінансового лізингу не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому договір має бути визнаний недійсним. Зокрема, на думку позивача, визначення у Договорі можливості коригування суми винагороди лізингодавця шляхом збільшення її на розмір курсової різниці між національною валютою (гривня) та іноземною валютою (долар США) суперечить правовій природі договору фінансового лізингу, зокрема, ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг". Одночасно, як зазначив позивач, Договір та Угода про внесення змін до нього від 01.10.2011 р. з боку лізингодавця (відповідача) підписано особою без зазначення прізвища, посади, а також без підтвердження повноважень, що надали право на підписання зазначених договорів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 р. порушено провадження у справі № 910/5844/15-г та призначено розгляд справи на 30.03.2015 р. о 10:05 год.

24.03.2015 р. через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов супровідний лист з документами на виконання вимог ухвали суду від 16.03.2015 р., серед яких: копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" станом на 22.12.2014 р., письмове підтвердження про відсутність аналогічної справи з даного спору, копія довіреності № 23-12/14-5 від 23.12.2014 р. на представника відповідача.

24.03.2015 р. через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує посилаючись на наступне. Стаття 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" не встановлює вичерпного переліку платежів, які можуть включати лізингові платежі. Сторони при укладенні договору відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України та ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" самостійно визначили склад лізингових платежів. Відповідач звертає увагу, що суми, які складають відшкодування вартості предмету лізингу, розраховані у національній валюті в залежності від вартості предмету лізингу станом на момент підписання договору (з урахуванням Угоди від 01.10.2011 р. про внесення змін до Договору). А відтак, твердження позивача про зростання суми, що становить відшкодування вартості предмету лізингу залежно від курсу долара США, не відповідає дійсності. ТОВ "Райффайзен Лізинг Аваль" не здійснювало самовільне коригування лізингових платежів. Лізингові платежі за договором фінансового лізингу розраховувалися виключно з дотриманням умов договору фінансового лізингу за відповідними формулами розрахунку, які повністю були погоджені з боку позивача, шляхом підписання договору фінансового лізингу та додатків до нього. Відповідач заявляє, що всі договірні документи з боку ТОВ "Райффайзен Лізинг Аваль" підписані уповноваженими на те особами, що підтверджується письмовою довідкою № 465-03/15 від 17.03.2015 р., Статутом, довіреностями № 27-12/10-29 від 27.12.2010 р., № 01-08/11-1 від 01.08.2011 р. Відповідач зазначає, що позивач погодив договір без жодних застережень, питання щодо ідентифікації осіб, які підписали договір виникли у позивача лише після винесення рішення Господарського суду Запорізької області про стягнення з останнього заборгованості за договором фінансового лізингу. Відповідач зазначає, що позивач виконував умови договору та сплачував лізингові платежі, що свідчить про розуміння та узгодження всіх умов договору.

В судове засідання, призначене на 30.03.2015 р., представники сторін з'явились.

Представник позивача в судовому засіданні 30.03.2015 р. надав усні пояснення щодо заявлених позовних вимог, позов підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 30.03.2015 р. заперечував проти заявлених позовних вимог та просив суд відмовити позивачу в задоволені позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, поданому 24.03.2015 р. через відділ діловодства суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 77 ГПК України, суд оголосив перерву в судовому засіданні 30.03.2015 р. до 27.04.2015 р. об 10:15 год.

В судове засідання, призначене на 27.04.2015 р., з'явився представник відповідача.

Представник позивача в судове засідання, призначене на 27.04.2015 р., не з'явився, про час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, зокрема, представник позивача був присутнім в судовому засіданні 30.03.2015 р., в якому суд оголосив перерву до 27.04.2015 р. об 10:15 год., що підтверджується протоколом судового засідання від 30.03.2015 р. та розпискою сторін про оголошення перерви.

За наведених обставин, судом були враховані роз'яснення, надані Вищим господарським судом України у п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", згідно яких розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Як зазначено в абз. 1, 2 п.п. 3.9.1 п. 3.9 вищезазначеної постанови Пленуму ВГСУ, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Отже, з огляду на присутність представника відповідача в судовому засідання 30.03.2015 р., останній вважається належним чином повідомленими про оголошену в судовому засіданні 30.03.2015 р. перерву до 27.04.2015 р. об 10:15 год.

При цьому судом встановлено, що після судового засідання 30.03.2015 р. позивач не подавав та не надсилав до суду клопотань (заяв) про зміну позовних вимог або про відмову від позову, а таке свідчить про те, що позивач підтримує позовні вимоги в редакції позовної заяви № 11/03-93 від 11.03.2015 р., поданої до суду 12.03.2015 р.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні. Такими обставинами, зокрема, є нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу

Наразі, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що у випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для такого всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 27.04.2015 р. без участі представника позивача, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору.

В судовому засіданні 27.04.2015 р. представник відповідача заперечував проти заявлених позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, поданому 24.03.2015 р. через відділ діловодства суду.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 27.04.2015 р. було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

03.06.2011 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" (лізингодавець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест" (лізингоодержувач, позивач) укладено Договір фінансового лізингу LC5293-05/11 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору лізингодавець зобов'язався передати на умовах фінансового лізингу без надання послуг з управління та технічної експлуатації, у тимчасове володіння та користування за плату майно, найменування, технічний опис, модель, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого зазначаються в Специфікації (Додаток № 2 до цього договору) (надалі - предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору.

Згідно Специфікації (Додатку № 2 до Договору), предметом лізингу за цим Договором визначено: напівпричіп Yuksel ST_ DT3AP3501, 2008 р.в., серійний номер NP12134, 1 одиниця, ціна (з ПДВ) 137555,32 грн.

Пунктом 2.1 Договору узгоджено, що вартість предмета лізингу на момент підписання Договору становила 137555,32 (в тому числі ПДВ).

У Додатку № 1 до Договору сторонами погоджено графік розрахунку заборгованості.

Угодою від 01.10.2011 р. про внесення змін до Договору сторони дійшли згоди внести зміни до Додатку № 1 ("Графік розрахунку заборгованості") та виклали його в новій редакції.

Загальні умови фінансового лізингу сторони передбачили в Додатку № 4 до Договору, пунктом 1.2 якого визначили, що приймання та передача предмета лізингу оформляється Актом приймання-передачі.

Згідно Акту приймання-передачі предмета лізингу від 03.06.2011 р. лізингодавець (відповідач) передав, а лізингоодержувач (позивач) прийняв у користування предмет лізингу згідно Специфікації (Додаток № 2 до Договору) з наступними характеристиками: напівпричіп Yuksel ST_ DT3AP3501, 2008 р.в., № шасі/кузову NP12134.

Договір набуває чинності з дня його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх обов'язків за ним (п. 8.1 Договору).

Спір виник внаслідок того, що позивач вважає, що умови Договору не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому договір має бути визнаний недійсним. На думку позивача, визначення у Договорі можливості коригування суми винагороди лізингодавця шляхом збільшення її на розмір курсової різниці між національною валютою (гривня) та іноземною валютою (долар США) суперечить правовій природі договору фінансового лізингу, зокрема, ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг". Крім того позивач зазначає, що Договір та Угода про внесення змін до нього від 01.10.2011 р. з боку лізингодавця (відповідача) підписано особою без зазначення прізвища, посади, а також без підтвердження повноважень, що надали право на підписання зазначених договорів.

Відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись у своєму відзиві на позовну заяву на відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки вимогами Закону України "Про фінансовий лізинг" не заборонено визначення у договорі фінансового лізингу можливості коригування суми винагороди лізингодавця шляхом її збільшення на розмір курсової різниці між національною та іноземною валютою, до того ж, на думку відповідача, такі умови договору в повному обсязі відповідають принципу свободи договору. Одночасно відповідач стверджує, що Договір та Угода про внесення змін до нього від 01.10.2011 р. з боку лізингодавця (відповідача) були підписані повноважними особами.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінюючи подані сторонами суду докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України (надалі - ГК України).

Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої - статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною третьою статті 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відтак, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; вчинення правочину у формі, встановленій законом; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 7 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9 (надалі - постанова Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. № 9), правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно п.п. 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами, внесеними постановою Пленуму Вищого господарського суду України № 13 від 17.12.2013 р.) (надалі - постанова Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 р.) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (абз. 5 п.п. 2.10 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11).

Предметом спору в даній справі є вимога про визнання недійсним Договору фінансового лізингу № LC5293-05/11 від 03.06.2011 р. з підстав його не відповідності вимогам чинного законодавства.

За змістом п. 2.6 Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 р. не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, ст. 180 ГК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст. 638 ЦК України, ст. 180 ГК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п. 3 ст. 180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлює, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізинг" предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Стаття 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлює, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Частина 2 наведеної статті визначає істотні умовами договору лізингу: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як свідчать матеріали справи, 03.06.2011 р. між сторонами укладено Договір фінансового лізингу LC5293-05/11, предметом лізингу за яким є напівпричіп Yuksel ST_ DT3AP3501, 2008 р.в., № шасі/кузову NP12134, який було передано лізингодавцем (відповідачем) лізингоодержувачу (позивачу) на підставі Акту приймання-передачі предмета лізингу від 03.06.2011 р.

За умовами п. 2.1 Договору вартість предмета лізингу на момент підписання договору становила 137555,32 грн. (в тому числі ПДВ).

У Додатку № 1 до Договору №LC5293-05/11 від 03.06.2011 р. сторонами було погоджено графік розрахунку заборгованості, до якого в подальшому були внесені зміни Угодою від 01.10.2011 р.

Відповідно до п. 8.1 Договору встановлено, що Договір набуває чинності з дня його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх обов'язків за ним.

Як встановлено судом, оспорюваний Договір було підписано виконавчим директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" Василенко Ю.І. та директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест" Молош В.О.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання Договору фінансового лізингу LC5293-05/11 від 03.06.2011р. недійсним, керуючись приписами чинного на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору фінансового лізингу, а отже, спірний правочин було вчинено 03.06.2011 р.

За приписами ч. 1 ст. 203 Цивільний кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Пунктом 2.1 Договору (в редакції Угоди від 01.10.2011 р. про внесення змін до Договору) передбачено, що вартість предмету лізингу на момент підписання цього договору становить 137555,32 грн. (в т.ч. 20% ПДВ).

У п.1.8 договору зазначено, що на підставі ст. 254 Цивільного Кодексу України сторони погодили додатково до визначення зобов'язання у гривні, визначити його в грошовому еквіваленті іноземної валюти - доларі США.

Згідно з п. 3.2 Договору, розрахований у грошовому еквіваленті іноземної валюти розмір заборгованості лізингоодержувача зазначається у графіку розрахунку заборгованості (Додаток № 1 до цього договору).

Угодою від 01.10.2011 р. про внесення змін до Договору сторони дійшли згоди внести зміни до Додатку № 1 "Графік розрахунку заборгованості" та виклали його в новій редакції.

Відповідно до п. 4.1 Договору лізингоодержувач за цим договором сплачує відсотки за фінансування та поточні лізингові платежі.

Згідно з п. 4.2 Договору лізингоодержувач сплачує відсотки за фінансування у період з моменту передачі предмета лізингу до повної виплати лізингоодержувачем заборгованості лізингодавцю, визначеної за правилами цього договору за ставкою LIBOR плюс 7% від всієї суми заборгованості, визначеної в порядку п. 3.1. цього Договору. Сума відсотків в грошовому еквіваленті іноземної валюти підлягає перерахунку у гривню за курсом продажу (Розділ 1 "Визначення" Зальних умов Додатку № 4 до Договору), крім того ПДВ.

Під ставкою Libor за умовами укладеного між сторонами Договору розуміється фіксована індикативна ставка, яка нараховується як середньоарифметичне значення індивідуальних процентних ставок пропозиції ресурсів банків-членів Британської банківської Асоціації (ВВА Libor Contributor Panel Banks), фіксується на 11.00 (одинадцяту годину рівно) за Лондонським часом для пропозицій СПОТ (Т+2). При реалізації цього Договору ставка визначається за дату на підставі даних системи РЕЙТЕРС (Розділ 1 "Визначення" Додатку № 4 до Договору).

Одночасно, у розумінні Договору курсом продажу є ринковий курс гривні (курс продажу валюти) до визначеної у п. 1.8 цього Договору валюти, оприлюднений Акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" як "курс для операцій лізингу" на сайті за адресою: http://www.aval.ua.

Пунктом 4.3 Договору сторони передбачили, що лізингоодержувач протягом строку лізингу щомісяця сплачує лізингодавцю авансом поточні лізингові платежі, які розраховуються на перший робочий день кожного лізингового періоду за поточний місяць та складаються з суми, що ставиться в погашення вартості предмета лізингу та комісії лізингодавця (далі - комісія лізингодавця).

Відповідно до п. 4.4 Договору розмір комісії для кожного періоду лізингу розраховується за ставкою, визначеною в п. 4.2 цього Договору, від заборгованості лізингоодержувача у грошовому еквіваленті іноземної валюти для відповідного періоду лізингу згідно Графіку (Додаток 1 до Договору). Розрахована таким чином сума комісії перераховується у гривні за курсом продажу з дотриманням умов ч. 2 цього пункту.

Комісія лізингодавця розрахована у гривнях не може бути менше різниці між поточним лізинговим платежем у гривні та граничною сумою, яка ставиться в погашення заборгованості лізингоодержувача згідно даних колонки D Графіку (Додаток 1 до Договору).

З Графіку, в редакції Угоди від 01.10.2011 р про внесення змін до Договору, вбачається, що у графі 5 вартість предмету лізингу виражена у гривнях в розмірі 137555,32 грн. та є сумою, що сплачується в погашення вартості предмета лізингу протягом 60 місяців, а отже є незмінною і не свідчить про зростання вартості предмета лізингу.

Отже, посилання позивача на зростання вартості предмета лізингу залежно від курсу долара США не відповідає дійсності.

Згідно ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Коригування лізингових платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці, а саме - зміна курсу гривні по відношенню до долару США, прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України, що підтверджується наступними нормами.

Згідно ч. 1 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України).

Наведені приписи законодавства знайшли своє відображення в п. 1.8 Договору, згідно якого на підставі ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України сторони погодили додатково до визначення зобов'язання у гривні, визначити зобов'язання у грошовому еквіваленті іноземної валюті - долар США.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 189 ГК України ціна (тариф) у цьому Кодексі є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб'єкти господарювання.

Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна визначається в договорі у гривнях (ч. 2 ст. 189 ГК України).

В п. 1 постанови Кабінету міністрів України "Про удосконалення порядку формування цін" від 18.12.1998 р. № 1998 встановлено, що формування, встановлення та застосування суб'єктами підприємництва вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці. Вважати під час формування цін обґрунтованим врахування витрат у доларовому еквіваленті лише в частині імпортної складової структури ціни.

Згідно п. 1 Класифікатор іноземних валют та банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 04.02.1998 р. № 34 (зі змінами і доповненнями), валюта долари США, віднесена до вільно конвертованої валюти, яка широко використовується для здійснення платежів за міжнародними операціями та продається на головних валютних ринках світу і дозволяється для здійснення інвестицій в Україну, та банківські метали (1 група).

Водночас, жодних обмежень можливості використовувати співвідношення курсу іноземної валюти при проведенні індексації плати за надання майна в користування ані вказаною постановою, ані іншими чинними нормами законодавства, не передбачено.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у разі зміни Національним банком України курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Відтак, коригування лізингових платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні по відношенню до долару США), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України, а отже не є підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним. Вказаної правової позиції дотримується і Верховний Суд України у постанові від 07.10.2014 р. по справі № 3-133гс14.

Одночасно суд зазначає, що відповідно до приписів ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, а відповідно до ст. 627 ЦК України - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач підписав Договір фінансового лізингу № LC 5293-05/11 від 03.06.2011 р. без жодних застережень, що свідчить про розуміння останнім на момент укладення договору про можливі наслідки виконання та порушення зобов'язань.

Тобто, умови Договору фінансового лізингу № LC5293-05/11 від 03.06.2011 р. та Графік сплати лізингових платежів (в редакції Угоди від 01.10.2011 р. про внесення змін до Договору) щодо коригування процентів за фінансування на розмір курсової різниці фактично відповідають загальним засадам цивільного законодавства щодо свободи договору, положенням щодо вільного встановлення у договорі ціни як його умови та внутрішній волі обох сторін.

При цьому суд зазначає, що посилання позивача на приписи ч. 3 ст. 632 ЦК України як на підставу позовних вимог є також необґрунтованими, оскільки вказаною нормою визначено, що не допускається зміна ціни в договорі після його виконання, тоді як зміни до Графіку розрахунку заборгованості шляхом укладання Угоди від 01.10.2011 р. про внесення змін до Договору було вчинено до повного виконання сторонами своїх обов'язків за Договором.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що положення оспорюваного Договору фінансового лізингу № LC5293-05/11 від 03.06.2011 р. та Графік сплати лізингових платежів (в редакції Угоди від 01.10.2011 р. про внесення змін до Договору) щодо коригування процентів за фінансування на розмір курсової різниці не суперечать вимогам законодавства України, а отже не свідчать про наявність підстав для визнання наведеного договору фінансового лізингу недійсним.

Посилання відповідача на відсутність у представників відповідача повноважень на підписання Договору фінансового лізингу № LC5293-05/11 від 03.06.2011 р., Угоди від 01.10.2011 р. про внесення змін до цього Договору також є безпідставними з огляду на наступне.

Суд зазначає, що у Договорі та Угоді від 01.10.2011 р. про внесення змін до Договору не вказано прізвищ та посад осіб, якими від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" підписано спірні правочини.

При цьому у відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що Договір було підписано виконавчим директором Василенко Ю.І. (на підставі Статуту, довіреності № 27-12/10-29 від 27.12.2010 р.) та головним юристом Федоровою Т.В. (на підставі довіреності № 27-12/10-29 від 27.12.2010 р.), а Угоду від 01.010.2011 р. про внесення змін до Договору було підписано Начальником відділу супроводження продажу лізингових послуг Савченко К.Г. (на підставі довіреності № 01-08/11-1 від 01.08.2011 р.) та В.о. Начальника управління продажу Тітовим В.І. (на підставі довіреності № 01-08/11-1 від 01.08.2011 р.).

На підтвердження зазначеного відповідач долучив до матеріалів справи копії довіреностей № 27-12/10-29 від 27.12.2010 р. та № 01-08/11-1 від 01.08.2011 р., згідно з якими Товариство з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" уповноважило виконавчого директора Василенко Ю.І. та головного юриста Федорову Т.В., начальника відділу супроводження продажу лізингових послуг Савченко К.Г. та В.о. Начальника управління продажу Тітова В.І. на укладення та підписання від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль", зокрема, договорів фінансового лізингу, відповідно до яких загальна вартість предмету лізингу по одному договору не перевищує 7 500 000,00 грн.

Належність підписів, якими скріплено Договір фінансового лізингу № LC5293-05/11 від 03.06.2011 р. та Угоду від 01.10.2011 р. про внесення змін до цього Договору, представникам Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" підтверджується залученим відповідачем до матеріалів справи витягом з Книги обліку зразків підписів ТОВ "Райффайзен Лізинг Аваль".

Пунктом 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена уповноваженим органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Пунктом 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. також встановлено, якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Позивач в момент підписання (укладення) оспорюваного Договору та Угоди від 01.10.2011 р. про внесення змін до Договору був ознайомлений з їх редакцією, а отже був обізнаний про відсутність зазначення в них прізвищ та посад осіб, якими вони підписані з боку відповідача.

Згідно з п. 3.4 вищенаведеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р., наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини.

Позивач виконував умови Договору та здійснював оплату лізингових платежів, які приймались відповідачем, що не заперечувалось позивачем та відповідачем.

При цьому суд зазначає, що при підписанні Договору позивач мав час та можливість відмовитися від його підписання, однак, як свідчать матеріали справи, питання про визнання недійсним цього договору виникли у відповідача (лізингоодержувача) більш чим через три роки після його укладення.

Відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підписуючи редакцію Договору фінансового лізингу № LC5293-05/11 від 03.06.2011 р. та Угоду від 01.10.2011 р. про внесення змін до нього позивач фактично погодився з передбаченими цим правочинами умовами. При цьому позивач на момент укладення Договору та Угоди не скористався наданим йому законом правом за наявності заперечень щодо окремих умов договору скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України).

За таких обставин, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, господарський суд дійшов висновку, що Договір фінансового лізингу № LC5293-05/11 від 03.06.2011 р. та Угоду від 01.10.2011 р. про внесення змін до нього було підписано повноважними представниками Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль".

З огляду на вищенаведене, суд прийшов до висновку, що позивач не надав до суду належних і допустимих доказів в розумінні ст. 34 ГПК України, які б підтверджували той факт, що умови оспорюваного договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що правові підстави для визнання Договору фінансового лізингу № LC5293-05/11 від 03.06.2011 р. недійсним відсутні, а отже позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 32, 33, 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо останню не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 28.04.2015 р.

Суддя Гумега О.В.