РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2015Справа № 910/1740/15-г

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовомПублічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк»
до1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Прайм Кепітал Груп»
2) Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк»
провизнання недійсним нікчемного правочину, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності
Представники:
від позивача: Смелянський Р.І. - представник за довіреністю № 15 від 02.02.2015
від відповідача-1: Мустя С.О. - представник за довіреністю від 12.01.2015
від відповідача-2: Масеха Б.О. - представник за довіреністю від 04.11.2014

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

29.01.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Прайм Кепітал Груп» та Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» про визнання недійсним нікчемного правочину, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що договір іпотеки від 09.09.2014, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О. та зареєстрований в реєстрі за № 859, є нікчемним в силу частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та звернувся до суду з вимогою про визнання його недійсним, оскільки зміст даного договору суперечить нормам Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2015 позовну заяву та додані до неї матеріали повернути без розгляду.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2015 ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.02.2015 скасовано, а справу № 910/1740/15-г направлено на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду мста Києва від 16.03.2015 порушено провадження у справі № 910/1740/15-г та справу призначено до розгляду на 16.04.2015.

20.03.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву.

20.03.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

16.04.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, заява про долучення документів до матеріалів справи та додаткове обґрунтування позовних вимог.

У судове засідання 16.04.2015 з'явились представники сторін та надали пояснення по суті заявлених позовних вимог.

У судовому засіданні 16.04.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

09.09.2014 між Публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» (кредитодавець за договором) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк» (позичальник за договором) укладено кредитний договір № 0909/14-1, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику міжбанківський кредиту національній валюті у сумі 51 500 000 грн 00 коп. терміном до 08.10.2014, а позичальник зобов'язується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, платити плату за кредит та повернути кредит в повному обсязі в порядку та у терміни (строки), встановлені даним договором.

За користування кредитом позичальник зобов'язується сплачувати кредитодавцю фіксовану процентну ставку, розмір якої встановлено на рівні 28% річних (пункт 4.1. договору).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного договору, суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є кредитним договором.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з нормами частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до норм статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

09.09.2014 між Публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» (іпотекодержатель за договором) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк» (іпотекодавець за договором) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О. та зареєстрований в реєстрі за № 859, відповідно до умов якого іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору № 0909/14-1 від 09.09.2014, а саме повернення фактично отриманого кредиту у розмірі 51 500 000 грн 00 коп., сплати відсотків за користування кредитом, сплати неустойки та відшкодування збитків, завданих порушенням обов'язків за кредитним договором, передає в іпотеку іпотекодержателю належні йому на праві власності нежилі приміщення (в літ. Д), загальною площею 811,00 кв.м., що складає 24/1000 нежилих приміщень, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Малевича Казимира (Боженко), будинок 86.

Відповідно до пункту 1.4 договору іпотеки узгоджена сторонами вартість іпотеки становить 3 100 000 грн 00 коп.

Згідно з пунктом 7.1. договору іпотеки іпотекодержатель має право отримати задоволення вимог за зобов'язанням за рахунок предмету іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язання в цілому або в тій чи іншій його частині(в тому числі й у випадках невиконання (неналежного виконання) зобов'язання при реалізації іпотеко держателем права вимоги дострокового виконання зобов'язання) та (або) у випадку, якщо іпотеко держатель порушив будь-які з обов'язків, що зазначені в п. 5.3.1 - п. 5.3.10 договору та (або) у випадку, якщо іпотекодавець порушив будь-яку з гарантій (запевнень) іпотекодавця, що зазначені в статті 2 даного договору, а також у випадку, якщо заставодержателю стане відомо про факт введення тимчасової адміністрації у іпотекодавця.

Відповідно до пункту 7.5 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за даним договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного Кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до положень статті 514 Цивільного Кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

09.09.2014 між Публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Прайм Кепітал Груп» (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № 1/09092014 від 09.09.2014, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає новому кредитору своє право вимоги за кредитним договором № 0909/14-1 від 09.09.2014 з усіма додатковими угодами та додатками до нього, що є його невід'ємною частиною, укладеним між первісним кредитором та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк» .

23.09.2014 між Публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» (первісний іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія «Прайм кепітал груп» (новий іпотекодержатель) укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 09.09.2014, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О. за реєстровим № 859, відповідно до умов якого первісний іпотеко держатель відступає новому іпотекодержателю своє право вимоги за договором іпотеки, з усіма додатковими угодами та змінами до нього, що є його невід'ємними частинами, укладеним між первісним іпотекодержателем та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк».

Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Прайм кепітал груп» звернулось до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» 01.10.2014 з іпотечним повідомленням (вимогою) вих. № 011014/8 про виконання умов кредитного договору № 0909/14-1 від 09.09.2014, та попередило що у випадку не виконання вимог, викладених у даному іпотечному повідомлені, після спливу тридцяти денного строку з моменту надіслання даного іпотечного повідомлення, буде здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки, у порядку встановленому іпотечним договором та чинним законодавством України.

Позивач стверджує, що договір іпотеки від 09.09.2014, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О. та зареєстрований в реєстрі за № 859, є нікчемним в силу частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та звернувся до суду з вимогою про визнання його недійсним, оскільки зміст даного договору суперечить нормам Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 71 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою

За приписами пункту 8 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Частиною 1 статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що НБУ зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами НБУ; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Частиною 1 статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ФГВФО. Так, НБУ має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.

Судом встановлено, що постановою Правління Національного банку України № 597 від 24.09.2014 Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» віднесено до категорії неплатоспроможних.

25.09.2014 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте Рішення № 97 про запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в АТ «КБ «Експобанк».

Постановою Правління Національного банку України № 41 від 22.01.2015 АТ «КБ «Експобанк» відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації.

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті ФГВФО (http://www.fg.gov.ua) та НБУ (http://www.bank.gov.ua), тому в розумінні статті 35 Господарського процесуального кодексу України є загальновідомою і не потребує доказуванню.

Частинами 1, 2, 4 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

22.01.2015 уповноваженою особою ФГВФО на тимчасову адміністрацію в банку позивача Публічному акціонерному товариству «Діамантбанк» направлено повідомлення №1101/194 про нікчемність договорів іпотеки від 09.09.2014 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорчук К.О., зареєстрованих в реєстрі за № 855, № 857, № 859, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 22.01.2015 та фіскальним чеком № 1712 від 22.01.2015. Крім того, 22.01.2015 уповноваженою особою ФГВФО та тимчасову адміністрацію в банку позивача Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Прайм Кепітал Груп» направлено повідомлення № 1101/195 про нікчемність договорів іпотеки від 09.09.2014 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорчук К.О., зареєстрованих в реєстрі за № 855, № 857, № 859 та договорів відступлення права вимоги від 23.09.2014 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазановою О.М, зареєстрованих в реєстрі за № 1429, № 1428, № 1427 та правочинів щодо звернення стягнення шляхом прийняття у власність майна від 03.12.2014, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 22.01.2015 та фіскальним чеком № 1713 від 22.01.2015.

Нікчемність договорів позивач обґрунтовує тим що:

- вартість переданого в іпотеку за договорами іпотеки майна є значно вищою від отриманої банківської послуги (оплата на 20 і більше відсотків відрізнялася від розміру банківської послуги);

- договори іпотеки укладені на умовах, гірших за звичайні з огляду на наявність в умовах договорів іпотеки згадки про можливість звернення стягнення на підставі позасудового застереження;

- на підставі договорів іпотеки Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» відмовилося від власних майнових прав;

- грошові кошти за кредитним договором були перераховані на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» всупереч встановленої Національним банком України заборони використовувати Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк» для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки;

- окрема пільга (перевага) іпотекодержателю під час дії тимчасової адміністрації.

Позивач зазначає, що вартість предметів іпотеки, зазначена сторонами в договорі іпотеки від 09.09.2014, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О. за реєстровим № 859, складає 3 100 000 грн 00 коп.; в договорі іпотеки від 09.09.2014, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О. за реєстровим № 857, складає 64 700 000 грн 00 коп.; в договорі іпотеки від 09.09.2014, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О. за реєстровим № 855, складає 14 700 000 грн 00 коп. Загальна вартість предметів іпотеки в договорах іпотеки складає 82 500 000 грн 00 коп., а за оцінкою, замовленою позивачем в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Експертна компанія «Професіаонал» вартість предметів іпотеки складає 97 583 984 грн 00 коп.

На думку позивача загальна вартість предметів іпотеки в договорах іпотеки від 09.09.2014 є оплатою за отриманий кредит у сумі 51 500 000 грн 00 коп. за кредитним договором № 0909/14-1 від 09.09.2014. І вказана оплата більш ніж на 20% вища від розміру отриманого кредиту. А при укладенні договорів іпотеки, майно було передано в іпотеку за ціною, більш ніж на 20 відсотків нижчою від звичайних. Що на думку позивача, у відповідності до пункту 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є підставою для нікчемності договорів іпотеки, оскільки за ними було відчужено майно за цінами значно нижчими від звичайних.

Суд не погоджується з вищезазначеними твердженнями позивача та зазначає наступне.

Як вбачається з кредитного договору № 0909/14-1 від 09.09.2014, позивачем крім повернення кредиту в розмірі 51 500 000 грн 00 коп., необхідно було сплачувати відповідачу проценти за користування кредитом на рівні 28 %.

А, як вбачається з договорів іпотеки, ними забезпечені виконання зобов'язання щодо повернення фактично отриманого кредиту у розмірі 51 500 000 грн 00 коп., сплати відсотків за користування кредитів, сплати неустойки у розмірі і випадках, передбачених кредитним договором та відшкодування збитків, завданих порушенням обов'язків за кредитним договором.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору.

Таким чином, суд не вважає, що загальна вартість предметів іпотеки в розмірі 82 500 000 грн. є більш ніж на 20 % вища від розміру отриманого кредиту в розмірі 51 5000 000 грн 00 коп., оскільки іпотекою забезпечується не тільки повернення кредитних коштів, а всіх можливих нарахованих процентів, штрафів, збитків та інших витрат.

Щодо заниження ціни іпотеки, суд зазначає, оскільки вартість предмету іпотеки вказана в договорах іпотеки носить лише довідковий характер та не являється ціною, за якою предмет іпотеки може відчужуватися та переходити у власність іпотекодержателя по договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

У відповідності до частини 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Тому ціна, на яку посилається позивач, жодним чином не стосується відчуження майна Публічним акціонерним товариством «Акціонерний банк «Експобанк». Перехід права власності відбувався за ціною, визначеною незалежним експертом на момент набуття предмету іпотеки у власність.

Орієнтовна ж вартість предметів іпотеки у договорах іпотеки, так само як і оцінка предметів іпотеки, замовлена позивачем станом на дату укладення договорів іпотеки, не має жодного практичного значення для вирішення спору, та не є ціною в розумінні частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Як вбачається з наданих позивачем у додатках 17 - 19 до позовної заяви інформаційних довідках з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, набуття Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Прайм Кепітал Груп» нерухомого майна у власність відбулося 03.11.2014. Враховуючи що у відповідності до частини 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, значення для прав та законних інтересів сторін та правові наслідки має саме оцінка предметів іпотеки на дату набуття їх у власність Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Прайм Кепітал Груп - тобто на 03.11.2014, а не на дату укладення договорів іпотеки від 09.09.2014, на яку посилається позивач.

Однак ні розрахунку суми основного зобов'язання за кредитним договором станом на 03.11.2014, ні оцінки предметів іпотеки на цю дату позивач не надав.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, обов'язок доказування та подання доказів, відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Суд не погоджується з твердженням позивача про відмову Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк» від власних майнових прав.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З аналізу наведеного визначення «іпотеки» однозначно випливає, що підписуючи договори іпотеки Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» жодним чином не відмовлялося від належних йому майнових прав, які лише були передані в якості забезпечення Публічному акціонерному товариству «Діамантбанк», тобто були передані як гарантія можливого повернення грошових кредитних коштів в разі порушення зобов'язань за кредитним договором з боку Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк».

Подальше ж звернення новим іпотекодержателем стягнення на іпотечне майно відбулося також не в результаті добровільної відмови Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк» від належних йому майнових прав, натомість у зв'язку безпосередньо з порушенням Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк» своїх зобов'язань за основним зобов'язанням.

Крім того, суд зазначає, що в разі незгоди Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» з вартістю набутого у власність Товариства з обмеженою відповідальстю «Факторингова компанія «Прайм Кепітал Груп» іпотечного майна, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» може оскаржити такі дії в судовому порядку та компенсувати собі різницю вартості іпотечного майна до розміру заборгованості за кредитним договором, що передбачено частини 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Умовами статті 7 кожного з договорів іпотеки містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмету іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань за основним договором.

При цьому, умови пункту 7.6 договору іпотеки передбачають право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом, зокрема прийняття предмету іпотеки у власність в порядку, визначеному статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи з норм частини 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку» (передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки) встановлено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Тобто, умови договору іпотеки повністю кореспондуються з приписами частини 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку» та жодним чином не порушують права Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк».

Також позивач зазначає, що за даними реєстру речових прав на нерухоме майно 03.11.2014 Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Прайм Кепітал Груп» прийняло у власність предмети іпотеки на підставі договорів іпотеки. Цю обставину позивач виділяє як перевагу (пільгу) щодо задоволення вимог іпотекодержателя під час дії тимчасової адміністрації.

Договір іпотеки, пункт 7.6, якого містить застереження, яке є договором про задоволення вимог іпотекодержателя було підписано 09.09.2014, тобто до запровадження тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Експобанк», яке відбулося 25.09.2014.

Проте, посилаючись на те, що договір іпотеки передбачає пільги (переваги) іпотекодержателю під час дії тимчасової адміністрації, чим порушено пункт 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», позивач не наводить жодних конкретних положень договору, які передбачали б надання іпотекодержателю зазначених переваг.

Щодо посилання Публічного акціонерного товариствоа «Комерційний банк «Експобанк» на те, що грошові кошти за кредитним договором були перераховані на його користь всупереч встановленої Національним банком України заборони використовувати Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк» для розрахунків у національній валюті кореспондентські рахунки, суд зазначає наступне.

Частиною 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить вичерпний перелік підстав нікчемності правочинів.

З вказаного випливає, що у випадку коли тимчасовий адміністратор/ліквідатор неплатоспроможного банку вважає правочин нікчемним та бажає визнати його нікчемним або застосувати наслідки нікчемності цього правочину в судовому порядку, він повинен чітко навести посилання на конкретні приписи частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та обґрунтувати в чому саме полягає нікчемність конкретного договору.

В даному випадку, посилання ліквідатора Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» на встановлену НБУ заборону Публічнрму акціонерному товариству «Комерційний банк «Експобанк» застосовувати при проведенні розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки взагалі не має ніякого відношення до правомірності оспорених в судовому порядку договорів іпотеки.

За своєю правовою природою договір іпотеки є похідними від основного договору - кредитного. Станом на дату розгляду справи сам кредитний договір № 0909/14-1 від 09.09.2014 є правомірним в силу презумпції правомірності правочину, а відтак і застосування в даних кредитних правовідносинах кореспондентського рахунку Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» №4 в Публічному акціонерному товаристві «Діамантбанк» вважається правомірним до тих пір, поки зворотне не буде визнане судом або прямо встановлено законом.

Отримавши кредитні кошти в сумі 51 500 000 грн 00 коп. Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» мало право, як власник рахунку, на власний розсуд у будь-який спосіб розпоряджатися цими коштами. Сам же факт перерахування грошових коштів на кореспондентський рахунок Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» № 4 ніяким чином не порушує права Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк», натомість така операція була проведена на виконання Публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» умов кредитного договорі № 0909/14-1 від 09.09.2014.

Більш того, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановивши вичерпний перелік підстав нікчемності правочинів, не містить наведеної ліквідатором Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» підстави нікчемності, як встановлення заборони використовувати певні види рахунків при проведенні банківських операцій.

Таким чином, оскільки при укладанні договорів іпотеки було дотримано всіх вимог, встановлених чинним законодавством України, а жодна з підстав нікчемності правочину, передбачена нормами статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», за цими договорами не настала.

Щодо недійсності договору іпотеки з підстав невідповідності пункту 7.1 договору положенням Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд зазначає наступне.

Так, умови пункту 7.1 договору іпотеки містять вказівку на те, що іпотекодержатель набуває права отримати задоволення вимог за рахунок предмету іпотеки у випадку введення тимчасової адміністрації в іпотекодавця.

Однак, вказані умови договору іпотеки жодним чином не суперечать Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», натомість повністю кореспондуються з останнім.

Як вбачається з умов договору іпотеки він не встановлює порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в разі введення тимчасової адміністрації в іпотекодавця, а лише містить вказівку на те, що іпотекодержатель «набуває права» звернути стягнення. Сам же порядок звернення стягнення на заставне майно банку, в якому введено тимчасову адміністрацію, встановлений та конкретизується Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до чатини 3 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» майно банку, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право за погодженням з уповноваженою особою Фонду звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому чинним законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна. У разі якщо обсяг коштів від реалізації заставленого майна недостатній для задоволення вимог заставодержателя, незадоволені вимоги підлягають задоволенню в порядку черговості, встановленої цим Законом.

При цьому, виходячи з пункту 3 чатини 2 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня призначення уповноваженої особи Фонду строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав.

Тому, вказівка в пункті 7.1 договору іпотеки, на яку посилається Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» безпосередньо узгоджується з пунктом 3 частини 2 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки саме у зв'язку з введенням тимчасової адміністрації в іпотекодавця, іпотекодержатель і набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, на умовах пункту 7.7 договору іпотеки, в силу яких іпотекодержатель має право на свій розсуд вибрати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, визначених цим договором та чинним законодавством України.

Таким чином, посилання Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» на невідповідність пункту 7.1 договору іпотеки вимогам пункту 2 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є необґрунтованими.

За таких обставин, приймаючи до уваги всі фактичні обставини справи, враховуючи, що твердження позивача стосовно нікчемності договору є доказово необґрунтованими та юридично неспроможними, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки від 09.09.2014, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 859, визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки, вимоги позивача щодо витребувати майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності є похідними від вимог про визнання недійсним нікчемного правочину, тому вони також не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання повного рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 21.04.2015

Суддя Н.Б. Плотницька