РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2015Справа №922/249/15

За позовом Фізичної особи - підприємця Короля Романа Володимировича

до Департаменту соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації та Державної казначейської служби України

про стягнення 58 879,32 грн.

Суддя Нечай О.В.

Представники сторін:

від позивача: Король Д.В., за довіреністю

від відповідача - 1: не з'явився

від відповідача - 2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду Харківської області надійшла позовна заява Фізичної особи - підприємця Короля Романа Володимировича (далі - позивач) до Департаменту соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації (далі - відповідач) про стягнення 49 135,94 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15.01.2015 р. було порушено провадження у справі № 922/249/15.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.02.2015 р. було залучено до участі у справі в якості відповідача - 2 Державну казначейську службу України та передано справу № 922/249/15 за виключною підсудністю до господарського суду міста Києва.

24.02.2015 р. до господарського суду міста Києва надійшла справа № 922/249/15.

За результатами автоматичного розподілу справ вищезазначену справу було передано для розгляду судді Нечаю О.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.02.2015 р. справа № 922/249/15 була прийнята до провадження суддею Нечаєм О.В., розгляд справи призначено на 25.03.2015 р.

10.03.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача була подана заява про збільшення розміру позовних вимог та письмові пояснення на відзив.

13.03.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

24.03.2015 р. до відділу діловодства господарського суду міста Києва від представника відповідача - 1 надійшов відзив на позовну заяву.

У судове засідання 25.03.2015 р. представник позивача з'явився, представники відповідачів не з'явились.

Враховуючи те, що представники відповідачів у судове засідання 25.03.2015 р. не з'явились, а також у зв'язку із невиконанням відповідачем - 2 вимог ухвали господарського суду міста Києва від 26.02.2015 р., розгляд справи було відкладено на 15.04.2015 р.

07.04.2015 р. представником позивача була подана заява про збільшення розміру позовних вимог.

У судове засідання 15.04.2015 р. представник позивача з'явився, надав суду свої пояснення по суті спору, позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, підтримав в повному обсязі.

Представники відповідачів 1 та 2 у судове засідання 15.04.2015 р. не з'явились.

Розглянувши у судовому засіданні 15.04.2015 р. заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, суд дійшов до висновку про необхідність її прийняття, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26 грудня 2011 року N 18 (далі - Постанова) передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Судом встановлено, що подана позивачем заява про збільшення розміру позовних вимог не суперечить приписам ГПК України, а тому приймається судом до розгляду.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

08 січня 2008 року до Луганського окружного адміністративного суду звернулась Фізична особа - підприємець Король Роман Володимирович з адміністративним позовом до Головного управління праці та соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації (в подальшому перейменоване на Департамент соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації) про визнання бездіяльності протиправною.

У позовній заяві позивач просив суд визнати бездіяльність Головного управління праці та соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації незаконною та зобов'язати перерахувати на його рахунок кошти у сумі 52 206,00 грн. як компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян у період 2007 року, на підставі наданих документів.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 24.12.2008 р. адміністративний позов Фізичної особи - підприємця Короля Романа Володимировича до Головного управління праці та соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації задоволено у повному обсязі, визнано незаконною бездіяльність посадових осіб Головного управління праці та соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації у зв'язку з неприйняттям заходів по здійсненню виплат компенсації згідно з чинним законодавством Фізичній особі - підприємцю Королю Роману Володимировичу за пільговий проїзд окремих категорій громадян приміським автомобільним транспортом по маршруту «Сєвєродонецьк-Новоастрахань», зобов'язано Головне управління праці та соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації виплатити компенсацію у сумі 71 388,00 грн. за пільговий проїзд окремих категорій громадян у період 2007 року, на підставі раніше наданих документів.

В подальшому, Луганським окружним адміністративним судом було видано виконавчий лист по адміністративній справі № 2а-3266/08.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.01.2014 р. було встановлено спосіб і порядок виконання постанови Луганського окружного адміністративного суду від 24.12.2008р. у справі № 2а-3266/08 шляхом стягнення на користь Фізичної особи - підприємця Короля Романа Володимировича коштів в сумі 71 388,00 грн. за пільговий проїзд окремих категорій громадян у період 2007 року.

В подальшому, Фізична особа - підприємець Король Роман Володимирович звернувся до господарського суду м. Києва з позовом до Державного казначейства України, Головного управління праці та соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації про стягнення грошових коштів в сумі 26 775,17 грн., а саме 24 104,33 грн. інфляційних витрат, 2 670,84 грн. 3% річних. Позовні вимоги мотивовано тим, що починаючи з середини 2007 року Головне управління праці та соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації на підставі постанови Луганського окружного адміністративного суду від 24.12.2008 р. у справі № 2а-3266/08 зобов'язане виплатити позивачу компенсацію в сумі 71 388,00 грн. за пільговий проїзд окремих категорій громадян в період 2007 року. Станом на 01.04.2009 р. Головним управлінням праці та соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації грошові зобов'язання не виконані, а відтак згідно вимог ст. 625 Цивільного кодексу України має сплатити позивачу інфляційні витрати та 3% річних.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.09.2009 р. позов задоволено частково, стягнуто з Головного управління праці та соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації на користь Фізичної особи - підприємця Короля Романа Володимировича 26 775,17 грн. заборгованості, з яких 24 104,33 грн. інфляційних витрат, 2 670,84 грн. 3% річних, крім того 268,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Позивач зазначає суду про те, що Постанова Луганського окружного адміністративного суду від 24.12.2008 р. у справі № 2а-3266/08 станом на поточну дату не виконана, а тому у позивача наявні підстави для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 01.04.2009 р. по 08.01.2015 р., так як рішенням господарського суду міста Києва 23.09.2009 р. у справі № 2а-3266/08 вже були стягнуті 3% річних та інфляційні втрати за період з 01.07.2007 р. по 31.03.2009 р.

Відповідач - 1 проти задоволення позову заперечує, зазначаючи у своєму письмовому відзиві про те, що процедура перерахування коштів за рішенням суду про стягнення грошових коштів з державного органу, яким є відповідач, а також порушення строків їх перерахування, визначені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», зокрема, відповідач зазначає, що пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень названого Закону передбачено, що виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення. При цьому, враховуючи те, що Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» набрав чинності 01.01.2013 р., а позивач протягом шести місяців після спливу зазначеної дати не звернувся до виконавчої служби з метою примусового виконання рішення суду, то станом на поточну дату у позивача відсутні підстави для нарахування та стягнення з Департаменту соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації додаткових витрат у вигляді 3% річних та інфляційних втрат.

Суд не погоджується з даною позицією відповідача, з огляду на наступне.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 24.12.2008 р. у справі № 2а-3266/08 було встановлено обов'язок відповідача сплатити на користь позивача кошти, в якості компенсації в сумі 71 388,00 грн. за пільговий проїзд окремих категорій громадян в період 2007 року.

Частиною 5 ст. 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов'язковість рішень суду.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, відповідачем - 1 не виконано грошове зобов'язання, що прямо визначене у рішенні суду.

Відповідно до п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року N 14 (далі - Постанова) грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно з п. 1.2 Постанови правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 1.3 Постанови з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

З огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Відповідно до п. 1.10 Постанови за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Як вбачається з пунктів 3.1, 3.2 Постанови, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з п. 4.1 Постанови сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідачем - 1 не було доведено суду факту належного виконання грошового зобов'язання перед позивачем, зокрема, не сплачено присуджену до стягнення суму коштів в розмірі 71 388,00 грн.

З огляду на вищенаведене, позовні вимоги про стягнення з відповідача - 1 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованими.

Відповідач - 1, заперечуючи проти позову, у своєму письмовому відзиві зазначає суду про те, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з пунктами 3.4 та 4.3 Постанови до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також про стягнення сум трьох відсотків річних застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).

До вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).

Судом встановлено, що позивачем було визначено період нарахування 3% річних та інфляційних втрат з 01.04.2009 р. по 31.03.2015 р., при цьому, позовна заява була направлена до господарського суду Харківської області 10.01.2015 р., що підтверджується відбитком штампу поштового відділення на конверті, долученому до позовної заяви.

Таким чином, строк позовної давності для звернення до суду із позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат сплив 10.01.2012 р., отже позовні вимоги про стягнення з відповідача - 1 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 01.04.2009 р. по 10.01.2012 р. не підлягають задоволенню.

Здійснивши перерахунок розмірів 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням пропущеного позивачем строку позовної давності, судом встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в розмірі 6 436,66 грн. та інфляційні втрати в розмірі 18 014,78 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про стягнення 58 879,32 грн. підлягають частковому задоволенню в розмірі 24 451,44 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 4, 49, 82 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Департаменту соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації (93400, Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, вул. Новікова, будинок 15-Б, ідентифікаційний код: 03196720) на користь Фізичної особи - підприємця Короля Романа Володимировича (93400, Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, вул. Гагаріна, будинок 109-А, квартира 74, ідентифікаційний номер картки платника податків: ) 3% річних в розмірі 6 436 (шість тисяч чотириста тридцять шість) грн. 66 коп. та інфляційні втрати в розмірі 18 014 (вісімнадцять тисяч чотирнадцять) грн. 78 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Стягнути з Департаменту соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації (93400, Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, вул. Новікова, будинок 15-Б, ідентифікаційний код: 03196720) на користь Фізичної особи - підприємця Короля Романа Володимировича (93400, Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, вул. Гагаріна, будинок 109-А, квартира 74, ідентифікаційний номер картки платника податків: ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 758 (сімсот п'ятдесят вісім) грн. 72 коп.

Повне рішення складено 20.04.2015 р.

Суддя О.В. Нечай