ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2015 р.Справа № 922/1179/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Семенов О.Є.

розглянувши справу

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮКАС Україна", м. Харків
до Державне підприємство "Суднобудівний завод ім. 61 Комунара", м. Миколаїв , Товариство з обмеженою відповідальністю "Акцепт-Техно", м. Вовчанськ
про стягнення коштів у розмірі 250 069,05 грн.
за участю представників:

позивача - Атрошенков О.С., за дов. від 13.02.2015 року

першого відповідача - Мерлянова С.М., за дов. № 36/21-Д від 02.04.2013 року

другого відповідача - не з'явився

за відсутності клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮКАС Україна", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до: першого відповідача - Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 Комунара", про стягнення 170 543,51 грн. суми основного боргу, 101 985,02 грн. пені, 8 382,33 грн. 3 % річних; 49 664,30 грн. інфляційних втрат; 8 527,17 грн. штрафу за договором поставки № 61/774 від 10 січня 2013 року; другого відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Акцепт-Техно", про стягнення 1 000,00 грн. за договором поруки від 11 січня 2013 року. Також позивач просить стягнути з першого відповідача судовий збір у розмірі 6 802,05 грн.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням першим відповідачем, Державним підприємством "Суднобудівний завод ім. 61 Комунара", зобов'язань за договором № 61/774 поставки продукції від 10 січня 2013 року щодо своєчасної та повної оплати вартості отриманого товару; другим відповідачем, Товариством з обмеженою відповідальністю "Акцепт-Техно", зобов'язань за договором поруки від 11 січня 2013 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02 березня 2015 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/1179/15 та призначено її до слухання у судовому засіданні на 16 березня 2015 року.

16 березня 2015 року ухвалою господарського суду Харківської області відкладено розгляд даної справи до 14 квітня 2015 року. Вказаною ухвалою суд зобов'язав сторони (позивача та першого відповідача) провести звірку взаєморозрахунків за договором поставки № 61/774 від 10.01.2013 р.; двосторонній підписаний повноважними особами акт звіряння надати суду та витребував у позивача оригінал договору поруки від 11 січня 2013 року для огляду в судовому засіданні.

14 квітня 2015 року ухвалою господарського суду Харківської області відкладено розгляд даної справи до 27 квітня 2015 року.

21 квітня 2015 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява (вх. № 15821 від 21 квітня 2015 року) про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з першого відповідача: 149 543,51 грн. суми основного боргу, 8 366,25 грн. пені, 7 940,15 грн. 3% річних, 75 741,99 грн. інфляційних втрат, 7 477,15 грн. штрафу за договором поставки № 61/774 від 10 січня 2013 року; та з другого відповідача 1000,00 грн. за договором поруки від 11 січня 2013 року.

В судове засідання 27 квітня 2015 року з'явився представник позивача та просив суд прийняти до розгляду заяву про зменшення позовних вимог (вх. № 15821 від 21 квітня 2015 року) та продовжити подальший розгляд справи з її урахуванням.

Представник першого позивача проти прийняття до розгляду заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог не заперечував.

Другий відповідач свого повноважного представника в судове засідання не направив, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення (арк. спр. 67). Як вбачається з заяви другого відповідача (вх. № 10164 від 16.03.2015 р.; арк. спр. 65) останній проти задоволення позовних вимог в частині стягнення 1000 грн. не заперечує.

Суд, розглянувши заяву позивача про зменшення позовних вимог зазначає наступне.

Згідно з ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18, передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Як вбачається зі змісту наданої заяви позивача, вона подана у відповідності до ст. 22 ГПК України та підписана уповноваженим представником, що діє на підставі довіреності б/н від 13 лютого 2015 року. Зменшення позовних вимог (часткова відмова позивача від позовних вимог) мотивоване частковою оплатою відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приймає вищезазначену заяву до розгляду та продовжує подальший розгляд справи з її урахуванням.

В судовому засіданні 27 квітня 2015 року представник першого відповідача не підтримав свого клопотання (вх. 9915 від 16 березня 2015 року) про призначення у справі № 922/1179/15 експертизу документа, а саме договору поруки, та просив суд не розглядати вказане клопотання.

Представник позивача підтримує позовні вимоги з урахування заяви про зменшення розміру позовних вимог та просить суд їх задовольнити.

Представник першого відповідача позовні вимоги визнає частково, а саме суму основного боргу у розмірі 149 543,51 грн., просить застосувати наслідки спливу позовної давності в частині вимог про стягнення пені та штрафу, в решті задоволення позовних вимог просить суд відмовити. Водночас представник першого відповідача в разі задоволення позовних вимог просить суд відстрочити виконання рішення на 2 місяці.

В судовому засіданні 27 квітня 2015 року сторони не виявили наміру подавати додаткові докази чи пояснення по справі в обґрунтування своїх позовних вимог та заперечень, а матеріали справи свідчать про достатність наявних в ній доказів для встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

10 січня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Юкас-Україна" (постачальник, позивач у справі) та Державним підприємством "Суднобудівний завод ім. 61 Комунара" (покупець, перший відповідач у справі) було укладено договір поставки продукції № 61/774.

Відповідно до п. 1.1 договору, постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, передати у власність покупцеві продукцію виробничо-технічного призначення, далі по тексту - продукція, а покупець зобов'язується прийняти і оплати продукцію. Номенклатура, кількість, ціна, строки поставки та інша погоджена сторонами інформація, що стосується продукції вказані в додатку № 1 до даного договору, який з моменту підписання його уповноваженими представника сторін є невід'ємною частиною даного договору.

Назва, кількість та асортимент продукції зазначеної у додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною. Якість продукції, що поставляється, має відповідати діючим стандартам, технічним умовам, та вимогам, які звичайно пред'являються до продукції даного виду, і повинна підтверджуватись сертифікатом якості виробника, чи іншими документами, що належить чином підтверджують якість продукції (п. п. 2.1, 2.2 договору).

Ціна продукції зазначена у додатку № 1 доданого договору, який додається до даного договору та є невід'ємною частиною. Загальна сума цього договору складає сумарну вартість продукції, що постачається протягом періоду дії даного договору і зазначена в додатку № 1, що є невід'ємною його частиною (п. п. 3.1, 3.3 договору).

Постачальник здійснює поставку продукції покупцю за власний рахунок. Постачальник зобов'язаний поставити продукцію в строк згідно додатку № 1 до даного договору, що є його невід'ємною частиною. Постачальник здійснює поставку продукції на склад покупця. Відвантаження продукції не вказаної в додатку № 1 не допускається. Датою поставки продукції визначається дата, вказана в накладній про прийняття продукції покупцем (п. п. 4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 4.6 договору).

За порушення строків оплати продукції сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,1 відсотка від суми, заборгованості за кожен день прострочення платежу. За прострочення виконання зобов'язання понад тридцять днів покупець додатково сплачує штраф у розмірі 5% вартості продукції, оплату по які1й прострочено (п. 5.3 договору).

Згідно специфікації до договору № 61/774 від 10 лютого 2013 року, позивачем поставлено, а першим відповідачем отримано продукцію на загальну суму 170 543,51 грн., ПДВ 28 423,92 грн., термін оплати 5 банківських днів після поставки інструменту.

Згідно з наявною в матеріалах справи видатковою накладною № РН-0000042 від 25 червня 2013 року та податковою накладною № 7 від 25 червня 2013 року (арк. спр. 25, 27) позивачем поставлено, а першим відповідачем отримано продукцію на суму 170 543,51 грн.

Як вказує позивач у позовній заяві та не заперечує представник першого відповідача в судовому засіданні та у своєму відзиві на позовну заяву (арк. спр. 69-70) першим відповідачем оплачено частину вартості отриманого товару у розмірі 21 000,00 грн.

11 січня 2011 року між Товариство з обмеженою відповідальністю "Акцепт-Техно" (поручитель, другий відповідач по справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Юкас Україна" (кредитор, позивач по справі) було укладено договір поруки за умовами якого поручитель, Товариство з обмеженою відповідальністю "Акцепт-Техно" (другий відповідач по справі) частково поручився перед кредитором, Товариством з обмеженою відповідальністю "Юкас Україна" (позивач по справі, постачальник за договором поставки), за виконання першим відповідачем обов'язку щодо виконання зобов'язань за основним договором (договір поставки № 61/774) укладеним між кредитором і боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, поручитель відповідає перед кредитором у розмірі 1 тисячі грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Абзац 1 ч. 1 ст.193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вище викладене, беручи до уваги те, що першим відповідачем в порушення умов договору поставки № 61/774 від 10 січня 2013 року, не сплачено в повному обсязі вартість отриманої продукції, в зв'язку з чим у першого відповідача перед позивачем наявна заборгованість за отриману продукцію у розмірі 149 543,51 грн. З огляду на наведене, позовні вимоги позивача про стягнення з першого відповідача заборгованості за отриману продукцію у розмірі 149 543,51 грн. є обґрунтованими, підтверджуються наданими суду доказами та підлягають задоволенню.

Окрім того, позивачем заявлено до стягнення з першого відповідача 8 366,25 грн. пені (за період з 04 липня 2013 року по 04 грудня 2013 року) та 7 477,15 грн. штрафу, які нараховано на підставі п. 5.3 основного договору.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського Кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 4 статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

В силу статей 546-551 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. При цьому, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання і її розмір (ч. 2 ст. 551 ЦК України) встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В силу ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідач у своєму відзиві-клопотанні на позовну заяву, вказує на те, що строк нарахування штрафних санкцій обмежується шестимісячним терміном, який сплинув 04 січня 2014 року, в зв'язку з чим просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності в частині вимог про стягнення пені тат штрафу, встановлені ст. 258 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

Враховую вище викладене, суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 8 366,25 грн. пені та 7 477,15 грн. штрафу.

Розглянувши частину позовних вимог про стягнення з першого відповідача 7 940,15 грн. 3% річних та 75 741,99 грн. інфляційних суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

В пунктах 3.1, 4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з метою однакового та правильного розгляду господарськими судами справ зі спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, Вищій господарський суд України визначив, що: інфляційні нарахування на суму бору, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційні процесів за весь час прострочення в їх сплаті; сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так cамо як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Як свідчать матеріали справи, період нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат за розрахунком визначено вірно згідно діючого законодавства, що дає підстави суду задовольнити позовні вимоги позивача, стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 7 940,15 грн. та інфляційні втрати в розмірі 75 741,99 грн.

Як зазначено вище в рішенні суду, виконання зобов'язань за договором поставки продукції № 61/774 від 10 січня 2013 року було забезпечено договором поруки від 11 січня 2013 року, укладеним між позивачем та другим відповідачем.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Як встановлено судом, порука другого відповідача обмежена в розмірі 1 000,00 грн.

Враховуючи вищевказані обставини і той факт, що другий відповідач у своїй заяві (вх. 10164 від 16 березня 2015 року) не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача по стягненню заборгованості у розмірі 1 000,00 грн. за договором поруки, суд вважає що позовні вимоги позивача про стягнення з другого відповідача 1 000,00 грн. заборгованості правомірними, обґрунтованими, доведеними матеріалами справи і такими, що підлягають задоволенню.

Розглянувши усне клопотання представника першого відповідача про відстрочення виконання рішення на 2 місяці, проти якого не заперечував представник позивача, судом встановлено:

Пунктом 6 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарському суду надано право при прийнятті рішення відстрочити або розстрочити його виконання. При розгляді питання про надання відстрочення (розстрочення) виконання рішення суду судом повинні бути з'ясовані наявні обставини, які ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

В п. 7.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" зазначено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення суду можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

З огляду на наведене, враховуючи погодження представника позивача щодо надання першому відповідачу відстрочення виконання рішення на два місяці, усе клопотання представника позивача підлягає задоволенню, а виконання рішення - відстроченню на 2 місяці, до 13 липня 2015 року.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується положеннями ст. 49 ГПК України. Відповідно до даної норми при задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на відповідача. Таким чином, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: на першого відповідача у розмірі 4 664,52 грн., на другого відповідача у розмірі 20,00 грн.

З огляду на наведене, відповідно до ст.ст. 173, 193, 230, 231, 232 ГК України, ст. ст. 6, 11, 509, 525, 526, 546-551, 553, 554, 610, 611, 627, 628, 655, 712 ЦК України, ст.ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 33-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Стягнути з Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 Комунара" (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, буд. 38, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юкас Україна" (61052, м. Харків, вул. Конева, буд. 2, кв. 26, ) заборгованості за договором поставки продукції № 61/774 від 10 січня 2013 року у розмірі 149 543,51 грн., 3% річних у розмірі 7 940,15 грн., інфляційні втрати у розмірі 75 741,99 грн. та 4 664,52 грн. судового збору.

Відстрочити виконання рішення суду строком на два місяці, до 13 липня 2015 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальність "Акцепт-Техно" (62501, Харківська обл., м. Вовчанськ, вул. Н.Волкової, буд 2-А, 2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юкас Україна" (61052, м. Харків, вул. Конева, буд. 2, кв. 26, ) заборгованості за договором поруки від 11 січня 2013 року у розмірі 1 000,00 грн. та 20 грн. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий.

Повне рішення складено 29.04.2015 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/1179/15