номер провадження справи 20/66/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2015 Справа № 908/1588/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" (84306, Донецька область, м. Краматорськ, тел. 062-6460262, , , , факс. , )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельний будинок "Енергоальянс" (69096, м. Запоріжжя, вул. Бородинська, буд. 108)

про визнання недійсним договору

Суддя Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача - не з'явився;

Від відповідача -Кузнецов І.С. (дов. б/н від 01.12.2014 р.)

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про визнання договору від 25.03.2013 р. № 15/420 таким, що укладений з порушенням діючого законодавства.

Ухвалою господарського суду від 13.03.2015 р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 908/1588/15-г, справі присвоєно номер провадження 20/66/15, справу призначено до розгляду на 30.03.2015 р. На підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладено на 15.04.2015 р.

У судовому засіданні 15.04.2015 р. справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач у судові засідання не з'являвся. 30.03.2015 р. від позивача надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи на більш пізніший строк. Ухвалою суду від 30.03.2015 р. клопотання позивача було задоволено на підставі ст.ст. 22, 77 ГПК України, суд попередив позивача, що у разі його повторної неявки справа буде розглянута в порядку ст. 75 ГПК України у відсутність позивача за наявними в справі матеріалами. Причини неявки в судове засідання, призначене на 15.04.2015 р., позивач не повідомив, будь-яких письмових заяв, клопотань від позивача до суду не надійшло.

Позовні вимоги, згідно з позовною заявою, мотивовані слідуючими обставинами. Між сторонами укладений договір поставки № 15/420 від 25.03.2013 р. За своєю правовою природою договір поставки являється оплатним, відповідно, ціна, умови та строк поставки - це істотні умови даного договору. В пунктах 6.2, 6.3 договору сторони, в порушення ч. 4 ст. 265 ГК України, не застосували правила Інкотермс. Таким чином, сторони не досягли в договорі № 15/420 домовленості щодо переходу права власності на товар від продавця до покупця, не встановили, хто організовує перевезення товару. Обґрунтовуючи позов ст. 215 ЦК України, просить визнати договір від 25.03.2013 р. № 15/420 таким, що укладений з порушенням діючого законодавства.

Відповідач проти позову заперечив, у письмовому відзиві зазначив, що позивач не вказує, яку з вимог, передбачених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в момент вчинення правочину не було дотримано сторонами. В даному випадку зміст договору не суперечить ніяким нормам законодавства, про порушення норм законодавства чи актів цивільного законодавства нічого конкретного позивач не вказує. Позивач не визначився, які ж саме істотні умови не були узгоджені сторонами в договорі. Таким чином, заявлені позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими. Сторони вчинили дії, які підтверджують дійсність і виконання умов договору, що підтверджено видатковими накладними, підписаними специфікаціями, банківськими виписками. В пункті 6.4 договору сторони визначили, що датою переходу права власності на товар вважається дата підписання видаткової накладної, документом, підтверджуючим перехід права власності, є видаткова накладна. Господарські відносини між сторонами здійснювалися на території України, отже сторони при здійсненні господарських відносин мали керуватися нормами Цивільного та Господарського кодексів України, а використання Правил Інкотермс в таких відносинах не є обов'язковим. Просить відмовити в задоволенні позову.

Суд визнав можливим розглянути справу на підставі ст. 75 ГПК України у відсутність позивача за наявними в ній матеріалами, оригінали яких оглянуті в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

25.03.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговельний будинок «Енергоальянс» (постачальник, відповідач) та Публічним акціонерним товариством "Енергомашспецсталь" (покупець, позивач) був укладений договір поставки № 15/420, за умовами якого (п. 1.1) постачальник зобов'язався передати у власність покупця, а покупець - прийняти та оплатити товар (продукцію), загальна кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна ціна, виробник визначена сторонами в специфікаціях, які є невід'ємною частиною цього договору.

За умовами договору ціна продукції зазначається в специфікаціях, які є невід'ємними частинами цього договору (п.2.1). Орієнтована сума договору на момент укладення складає 2000000,00 грн. без ПДВ, ПДВ - 400000,00 грн., всього з ПДВ 2400000,00 грн. Загальна сума договору є величиною змінною та складається з суми всіх специфікацій, оформлених до даного договору (п. 2.2).

У розділі 5 сторони обумовили порядок поставки та транспортування. Згідно з п. 5.1 строки та умови поставки товару зазначається в специфікаціях. Датою поставки товару вважається дата його передачі покупцю постачальником у встановленому в специфікаціях місці (п. 5.2).

Відповідно до п. 6.4 договору датою переходу права власності на товар вважається дата підписання видаткової накладної. Документом, підтверджуючим перехід права власності, є видаткова накладна.

Покупець проводить оплату за поставлену продукцію на протязі строку, зазначеного в специфікації, від дня отримання оригіналів рахунку на оплату та сертифіката якості, якщо інше не передбачено специфікацією (п. 9.3).

Згідно з п. 13.2 строк дії договору до 31.12.2014 р.

Надані відповідачем матеріали справи свідчать, що сторонами до договору поставки № 15/420 підписувалися специфікації на поставку конкретних товарів, в яких визначалися умови поставки, умови оплати, строк поставки, виробник товару та дата його (товару) виготовлення.

У період із липня 2013 р. по листопад 2013 р. ТОВ "Торговий будинок «Енергоальнс" (відповідач) виконав передбачені договором № 15/420 від 25.03.2013 р. та специфікаціями до нього зобов'язання і поставив товар, що підтверджується видатковими накладними, копії яких містяться в матеріалах справи. Усі видаткові накладні підписані представниками сторін, з боку позивача (отримувача, покупця) - без зауважень. У матеріалах справи маються також листи позивача, адресовані відповідачу, згідно з якими позивач просить здійснити відвантаження продукції за договором № 15/420 відповідно до умов специфікації № 8 від 16.07.2013 р. Згідно з представлених суду банківських виписок відповідачем здійснювалася оплата за отриману продукцію. Між сторонами підписаний акт звірки взаємних розрахунків від 03.04.2015 р. за договором № 15/420 від 25.03.2013 р., відповідно до якого заборгованість позивача за договором становить 169920,02 грн.

Згідно з ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно з ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Правовідносини сторін врегульовано договором поставки.

Статтею 712 ЦК визначено поняття договору поставки: за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Зазначаючи, що в договорі сторонами не досягнуто домовленості відносно переходу права власності на товар від продавця до покупця, не встановлено хто організовує перевезення товару, в пунктах 6.2, 6.3 договору не застосовано правила Інкотермс, позивач звернувся до суду з позовом, за яким порушено провадження у даній справі, та просить суд визнати недійсним (згідно з позовною заявою) укладений між ним та відповідачем договір, встановивши, що він (договір) є таким, що укладений з порушенням діючого законодавства.

Статтею 3 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема: свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Розглядаючи спір про визнання правочину недійсним, необхідно дослідити всі обставини, з якими закон пов'язує визнання його недійсним, оскільки недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання практики визнання право чинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності. За загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов. На виняток з цього правила відсутність у договорі оренди землі хоча б однієї з істотних умов є підставою для визнання його недійсним (частина друга статті 15 Закону України "Про оренду землі"). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним. Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Спірний договір укладений між сторонами у передбаченій законом письмовій формі. Досліджені судом документи (договір, видаткові накладні, банківські виписки тощо) дають змогу зробити висновок, що між сторонами виникли правовідносини поставки, оформлено необхідні документи, договір виконано сторонами. Таким чином, схвалено, і вчинені усі необхідні дії, спрямовані на реальне виконання правочину.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилається на ч. 4 ст. 265 ГК України та Указ Президента України «Про застосування Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів» від 04.10.1994 р., а саме: не застосування сторонами в п.п. 6.2, 6.3 договору правил Інкотермс.

Частиною 4 ст. 265 Господарського кодексу визначено, що сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Відповідно до чинного законодавства використання правил Інкотермс має обов'язковий характер лише в ході здійснення зовнішньоекономічної операції.

Оспорюваний договір поставки № 15/420 укладений між резидентами України, поставка здійснювалася лише на території України, відповідно, застосування правил Інкотермс не є обов'язковим для сторін даного договору.

У пункті 1 підписаних сторонами специфікацій до договору № 15/420 сторони визначили умови поставки відповідно до правил Інкотермс 2010: FCA - склад постачальника в м. Запоріжжі, СРТ - склад покупця.

Крім того, Указ Президента України «Про застосування Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів» від 04.10.1994 р. № 567, на який посилається позивач в обґрунтування позову, втратив чинність на підставі Указу Президента України від 19.05.2011 р. № 589/2011, тобто, був не чинним ще на момент укладення сторонами оспорюваного договору.

Предметом договору № 15/420 є передання відповідачем (постачальником) у власність позивача (покупця) товару, визначеного у специфікаціях до договору.

Згідно з ч. 1 ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. У цьому разі покупець не має права до переходу до нього права власності розпоряджатися товаром, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із призначення та властивостей товару.

Пунктом 6.4 договору № 15/420 визначено момент переходу права власності на товар: датою переходу права власності на товар вважається дата підписання видаткової накладної. Документом, який підтверджує перехід права власності, є видаткова накладна.

Таким чином, сторонами у договорі встановлений момент (дата) переходу права власності на товар від постачальника до покупця.

Як зазначалося вище, товар за договором був переданий позивачу, що підтверджується підписаними видатковими накладними. В позовній заяві позивач зазначив, що є боржником перед постачальником в зв'язку з неповною оплатою поставленої продукції. Тобто, факт отримання товару не заперечив.

Згідно з ст. 4-1 ГПК України господарські суди вирішують спори у порядку позовного провадження.

Відповідно до приписів п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 33 ГПК України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

У зв'язку з викладеним, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними, тому у задоволенні позову з підстав, які заявлено, відмовляється у повному обсязі.

Згідно з ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 20 квітня 2015 р.

Суддя Л.П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів із дня оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання повного рішення.