ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2015 р.Справа № 922/918/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Светлічного Ю.В.

при секретарі судового засідання Ліпчанської В.В.

розглянувши справу

за позовом Харківської міської ради, м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю Кафе "Ярославське", м. Харків
про повернення майна та відшкодування доходів
за участю представників сторін:

позивача - Меха Д.В. довіреність №08-11/4851/2-14 від 29.12.14 р.;

відповідача - Войтова Ю.М., довіреність б/н від 20.01.15р.;

ВСТАНОВИВ:

Харківська міська рада (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Кафе "Ярославське", в якій позивач просить зобов'язати відповідача повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради безпідставно набуте майно - земельну ділянку площею 0,00667 га по вул. Ярославській, 17 у м. Харкові. Також позивач просить стягнути з відповідача доходи отримані від безпідставно набутого майна, в розмірі 424603,21 грн. Крім того, позивач просить покласти на відповідача судові витрати.

У судовому засіданні 10 березня 2015 року оголошувалась перерва до 23 березня 2015 року о 11:45.

Присутній представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив позов задовольнити. Також позивач надав через канцелярію господарського суду Харківської області 14.04.15 р. письмові пояснення за вх.№14680, які долучені судом до матеріалів справи.

Присутній представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити, та зазначив, що відповідачу на праві власності належать: нежитлові будівлі літ. "К-1" загальною площею 256,6 кв.м., по вул. Ярославській, 17 у м. Харкові. Відповідач вказує, що ним вчинялись заходи щодо належного оформлення землекористування вищевказаною земельною ділянкою, а саме відповідач звертався до Харківського міського голови про надання дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку та ним отримано рішення Харківської міської ради №280/09 від 25.11.2009 р. про надання в оренду земельної ділянки загальною площею 0,0441га по вул. Ярославській, 17у м. Харкові для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель, але договір оренди не укладено, позивачем не надано доказів вчинення дій щодо укладення договору оренди землі. Відповідач зазначив, що на даний час оформлює документи для оформлення права на земельну ділянку у встановленому Законом порядку. Повернення спірної земельної ділянки позивачу буде порушувати право власності відповідача на нежитлові будівлі літ. "К-1" загальною площею 256,6 кв.м., по вул. Ярославській, 17 у м. Харкові.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, виходячи з наступного.

Згідно інформації КП "Харківське міське БТІ" від 07.10.2014 р. № 7405 право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху 1-19, І, II, III загальною площею 256,6 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "К-1" по вул. Ярославській, 17 у м. Харкові зареєстровано за Організацією орендарів кафе "Ярославське" на підставі договору купівлі-продажу № 232-В, посвідченого 2-ю ХДНК 27.01.1995 р., № 3-1148, акту приймання-передачі № 232-В майна державного підприємства від 19.04.1995 р., свідоцтва про право власності № 232-В, виданого Представництвом Фонду Державного майна України в м. Харкові від 19.04.1995 р.

Відповідач використовує земельну ділянку площею 0,0667 га по вул. Ярославській, 17 у м. Харкові для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "К-1", що підтверджується актом обстеження земельної ділянки Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради від 14.10.2014 р.

Позивач, вважаючи спірну земельну ділянку безпідставно набутою внаслідок придбання відповідачем у власність вищевказаних нежитлових будівель, на підставі ст. 1212 - ст. 1214 Цивільного кодексу України, нарахував суму доходу в розмірі 424603,21 грн., безпідставно одержаного позивачем від земельної ділянки за фактичне користування земельною ділянкою площею 0,0667 га по вул. Ярославській, 17 у м. Харкові без достатньої правової підстави.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Предметом регулювання ст. 1212 Цивільного кодексу України є загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, а саме такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України).

Ці положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зазначені положення застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч. 2 зазначеної статті).

Відповідно до ст. 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Згідно з ст. 9 Цивільного кодексу України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 3, ст. 4 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин.

Згідно з ч. 4. ст. 291 Господарського кодексу України, правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільного кодексу України.

Згідно з ст. 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

На підставі ст. 156 Земельного кодексу України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Суд зазначає, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна відповідно до ст. 1212 - ст. 1214 Цивільного кодексу України є окремий по відношенню до договірних вид зобов'язань, які виникають з самостійної правової підстави.

Норми ч. 1, ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України визначають загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, проте обмежують їх застосування в договірних правовідносинах випадками повернення безпідставно виконаного однією із сторін договору.

Тобто, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 р. у справі N 6-88цс13).

Суд зазначає, що для застосування такого заходу відповідальності за порушення земельного законодавства, як стягнення збитків, слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

Предметом розгляду даної справи є повернення безпідставно набутого майна та стягнення доходів, отриманих від безпідставно набутого майна в розмірі 424603,21 грн.

Проте, з урахуванням змісту редакції ст. 377 Цивільного кодексу України, чинної на момент набуття відповідачем у власність нежитлової будівлі літ. "К-1" по вул. Ярославській, 17 у м. Харкові на підставі договору купівлі-продажу № 232-В, посвідченого 2-ю ХДНК 27.01.1995 р., р., № 3-1148, акту приймання-передачі № 232-В майна державного підприємства від 19.04.1995 р., свідоцтва про право власності № 232-В, виданого Представництвом Фонду Державного майна України в м. Харкові від 19.04.1995 р., суд вважає недоведеними доводи позивача про безпідставне, в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, набуття відповідачем спірної земельної ділянки.

Відповідно до приписів частини першої статті 1214 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Оскільки доводи позивача про безпідставне набуття відповідачем спірної земельної ділянки судом відхилені, правові підстави для відшкодування доходів, зазначених в частині першої статті 1214 Цивільного кодексу України також відсутні.

Крім того, статті 14, 135 Податкового кодексу України, положеннями яких позивачем обґрунтовано отримання відповідачем спірної суми доходів, у складі доходів передбачають, зокрема, дохід від операційної діяльності, а також дохід на суму вартості товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначену на рівні не нижче звичайної ціни.

Згідно п.п. 14.1.71. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України, звичайна ціна - це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У разі якщо ціни (націнки) на товари (роботи, послуги) підлягають державному регулюванню згідно із законодавством, звичайною вважається ціна, встановлена відповідно до правил такого регулювання. Якщо під час здійснення операції обов'язковим є проведення оцінки, вартість об'єкта оцінки є підставою для визначення звичайної ціни для цілей оподаткування за умови, що неможливо застосувати методи, зазначені у п.п. 39.3.1 п. 39.3 ст. 39 цього Кодексу, до яких належать порівняльна неконтрольована ціна (аналоги продажу), ціна перепродажу, "витрати плюс", чистий прибуток, розподілення прибутку.

З урахуванням того, що на підставі ст. 5 Закону України «Про оцінку земель» для визначення розміру орендної плати у відповідних операціях обов'язково застосовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, встановлені позивачем ставки орендної плати в якості регульованої ціни не можуть бути визнані єдиною підставою для визначення звичайної ціни, оскільки згідно п.п. 14.1.71. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України можуть бути застосовані методи, зокрема чистого прибутку, розподілення прибутку, тощо.

При цьому, суд зауважує, що позивач вимагає стягнення з відповідача спірних коштів саме в якості доходу останнього, що передбачено ст. 1214 Цивільного кодексу України, а не коштів, безпідставно збережених за його рахунок.

За таких підстав, вимоги позивача є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові, що порушує умови ст. 33 ГПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень та подати відповідні докази.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати у даній справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 202, 203, 215, 626, 628, 638 Цивільного кодексу України, статтями 179, 180, 193, 207 Господарського кодексу, статтями 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 17.04.2015 р.

Суддя Ю.В. Светлічний