РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2015Справа №910/6260/15-г

за позовом: Державного концерну «Укроборонпром», м.Київ,

до відповідача: Державного підприємства «Українська авіаційна транспортна компанія», м.Київ,

про стягнення 52 892,47 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Костецький М.Ю. - по дов.

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Державний концерн «Укроборонпром», м.Київ звернувся до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Державного підприємства «Українська авіаційна транспортна компанія», м.Київ про стягнення основного боргу в сумі 50 000 грн., 3% річних в розмірі 242,47 грн. та інфляційних втрат в сумі 2650 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення Державним підприємством «Українська авіаційна транспортна компанія» умов договору №ИОР-2.011-22-Д-14/UCA-01-14 від 17.01.2014р. позики в частині повернення грошових коштів в повному обсязі та у строки, передбачені договором, що стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Відповідач відзиву на позов не надав, у судове засідання 14.04.2015р., як і в попереднє засідання суду, не з'явився, представника не направив, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористався.

При цьому, за висновками суду, Державне підприємство «Українська авіаційна транспортна компанія» було належним чином повідомлене про час та місце розгляду спору з огляду на наступне.

За приписами ст.65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням відповідача на теперішній час є: 04050, м.Київ, Шевченківський район, вул.Мельникова, буд.24, корпус 3. Одночасно, в матеріалах справи наявна ще одна адреса відповідача, а саме: 04050, м.Київ, вул.Бориспільська, 34-А.

На виконання приписів Господарського процесуального кодексу України з метою належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду спору на вказані адреси було направлено ухвали від 18.03.2015р. та від 01.04.2015р.

Наразі, про отримання відповідачем ухвали суду від 18.03.2015р. свідчать поштові повідомлення №433 та №441.

Судова кореспонденція за 01.04.2015р., направлена на адресу відповідача: 04050, м.Київ, вул.Бориспільська, 34-А, була вручена останньому, що підтверджується поштовим повідомленням №051.

Одночасно, конверт з ухвалою від 01.04.2015р., скерованою на юридичну адресу Державного підприємства «Українська авіаційна транспортна компанія», повернувся до суду з відміткою «За закінченням встановленого терміну зберігання».

У відповідності до п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресами Державного підприємства «Українська авіаційна транспортна компанія», які наявні в матеріалах справи, в тому числі, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, з огляду на позицію Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи.

Наразі, суд зазначає, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною та розміщується на офіційному сайті господарського суду м.Києва в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність у відповідача можливості дізнатись про дату і час подальшого слухання справи за його участю.

З приводу неявки відповідача у судові засідання господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

У ст.69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

До того ж, господарським судом прийнято до уваги, що з 27.03.2015р. (дата отримання ухвали про порушення провадження) у відповідача було більш ніж достатньо часу для висловлення своєї правової позиції по суті спору.

Судом також враховано, що ухвалою від 01.04.2015р. явка учасників судового процесу у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

За таких обставин, незважаючи на те, що відповідач участі в процесі розгляду спору не приймав, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши всі представлені заявником докази, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст.1046 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, 17.01.2014р. між Державним концерном «Укроборонпром» (позикодавець) та Державним підприємством «Українська авіаційна транспортна компанія» (позичальник) було укладено договір №ИОР-2.011-22-Д-14/UCA-01-14 позики, відповідно до п.1.1 якого позикодавець передає позичальнику в якості поворотної фінансової допомоги грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк та в порядку, які визначені правочином.

Сума позики за договором становить 50 000 грн. (п.2.1 договору №ИОР-2.011-22-Д-14/UCA-01-14 від 17.01.2014р.).

За умовами п.4.1 договору №ИОР-2.011-22-Д-14/UCA-01-14 від 17.01.2014р. період, на який надається позика, починається з моменту перерахування коштів позичальнику і закінчується 15.01.2015р.

Договір є укладеним з моменту перерахування позичальникові позики (першої частини позики) і діє до моменту виконання позичальником своїх зобов'язань за договором в повному обсязі (п.8.4 договору №ИОР-2.011-22-Д-14/UCA-01-14 від 17.01.2014р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №ИОР-2.011-22-Д-14/UCA-01-14 від 17.01.2014р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором позики, який підпадає під правове регулювання норм статей 1046-1053 Цивільного кодексу України.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За умовами п.3.1 договору №ИОР-2.011-22-Д-14/UCA-01-14 від 17.01.2014р. позикодавець протягом тридцяти банківських днів з дати укладання договору перераховує суму позики в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.01.2015р. заявником було перераховано на рахунок Державного підприємства «Українська авіаційна транспортна компанія» грошові кошти в сумі 50 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2824 від 17.01.2014р. (з відміткою про проведення платежу) та банківською випискою з рахунку заявника.

Ухвалами від 18.03.2015р. та від 01.04.2015р. відповідача було зобов'язано надати заперечення у разі наявності щодо отримання від позивача грошових коштів в розмірі 50 000 грн. в межах договору №ИОР-2.011-22-Д-14/UCA-01-14 від 17.01.2014р.

Проте, Державним підприємством «Українська авіаційна транспортна компанія» вимог суду виконано не було, факт отримання позики у зазначеному вище розмірі на підставі договору №ИОР-2.011-22-Д-14/UCA-01-14 від 17.01.2014р. не спростовано.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст.ст.34, 36 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на відсутність в матеріалах справи заперечень відповідача щодо отримання грошових коштів за договором позики від позивача, за висновками суду, представлені заявником платіжне доручення та банківська виписка є належними доказами виконання Державним концерном «Укроборонпром» своїх зобов'язань з надання Державному підприємству «Українська авіаційна транспортна компанія» в межах договору №ИОР-2.011-22-Д-14/UCA-01-14 від 17.01.2014р. позики в сумі 50 000 грн.

Як вже зазначалось, ст.526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст.1049 Цивільного кодексу України).

У ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За умовами п.5.1 договору №ИОР-2.011-22-Д-14/UCA-01-14 від 17.01.2014р. позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві суму позики до кінця строку, на який вона видана.

Повернення суми позики здійснюється в безготівковій формі шляхом перерахування позичальником грошових коштів на поточний рахунок позикодавця. Днем повернення позики вважається день зарахування суми позики на поточний рахунок позикодавця (п.п.5.2, 5.3 договору №ИОР-2.011-22-Д-14/UCA-01-14 від 17.01.2014р.).

Як зазначалось вище, пунктом 4.1 спірного правочину визначено, що строк позики закінчується 15.01.2015р.

Таким чином, приймаючи до уваги умови договору №ИОР-2.011-22-Д-14/UCA-01-14 від 17.01.2014р., зокрема, узгоджений сторонами порядок та строки повернення грошових коштів, судом встановлено, що строк повернення позики в розмірі 50 000 грн. настав.

Однак, за твердженнями позивача, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, Державним підприємством «Українська авіаційна транспортна компанія» грошові кошти, які були отримані на підставі договору №ИОР-2.011-22-Д-14/UCA-01-14 від 17.01.2014р., повернуто не було.

Ухвалами від 18.03.2015р. та від 01.04.2015р. відповідача було зобов'язано надати докази повного або часткового виконання зобов'язань за договором №ИОР-2.011-22-Д-14/UCA-01-14 від 17.01.2014р. позики.

Як вже зазначалось, судову кореспонденцію відповідач отримував, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення. З моменту отримання ухвали про порушення провадження, а саме з 27.03.2015р., у відповідача було більш ніж достатньо часу для надання витребуваних господарським судом документів. Однак, вказаним учасником судового процесу вимоги ухвали суду виконано не було, витребуваних документів не представлено, факту наявності заборгованості перед позивачем не спростовано.

При цьому, суд зазначає, що відповідно п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Отже, виходячи з наведеного вище, приймаючи до уваги приписи чинного законодавства України, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Державного концерну «Укроборонпром» до Державного підприємства «Українська авіаційна транспортна компанія» про стягнення основного боргу в сумі 50 000 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо задоволення вимог позивача про стягнення 3% річних в розмірі 242,47 грн. та інфляційних втрат в сумі 2650 грн. При цьому, судом враховано наступне.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наразі, позивачем було за період з 16.01.2015р. по 15.03.2015р. нараховано 3% річних на суму 242,47 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2650 грн.

Шляхом проведення перевірки, судом було встановлено, що представлений Державним концерном «Укроборонпром» розрахунок 3% річних та інфляційних втрат є арифметично вірним.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення з Державного підприємства «Українська авіаційна транспортна компанія» 3% річних та інфляційних втрат у заявленому до стягнення розмірі.

Судовий збір згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладається відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги Державного концерну «Укроборонпром», м.Київ до Державного підприємства «Українська авіаційна транспортна компанія», м.Київ про стягнення основного боргу в сумі 50 000 грн., 3% річних в розмірі 242,47 грн. та інфляційних втрат в сумі 2650 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Українська авіаційна транспортна компанія» (04050, м.Київ, Шевченківський район, вул.Мельникова, буд.24, корпус 3, ) на користь Державного концерну «Укроборонпром» (04119, м.Київ, Шевченківський район, вул.Дегтярівська, буд.36, ) основний борг в сумі 50 000 грн., 3% річних в розмірі 242,47 грн., інфляційні втрати в сумі 2650 грн. та судовий збір в розмірі 1827 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 14.04.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 16.04.2015р.

Суддя М.О. Любченко