КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2015 р. Справа№ 908/4837/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Тищенко О.В.

Іоннікової І.А.

за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Рухлін І.О. - представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційних скарг: Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2015 року у справі № 908/4837/14 (Суддя: Васильченко Т.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор»

до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»

про визнання кредитного договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.02.2015 року у справі № 908/4837/14 в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор» відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Амстор» звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2015 року у справі № 908/4837/14 та прийняти нове рішення по справі, яким позовні вимоги ТОВ «Амстор» задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, у зв'язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2015 року апеляційну скаргу було прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 18.03.2015 року.

18.03.2015 від представника відповідача надійшла заява про залучення ТОВ «АВІС ФІНАНС» як правонаступника відповідача Публічного акціонерного товариства «Промінвестбанк».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.03.2015 розгляд справи відкладено на 01.04.2015 у зв'язку з неявкою представника позивача.

У судове засідання 01.04.2015 представник позивача повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши думку представника відповідача, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та без участі представника позивача.

Розглянувши клопотання відповідача про заміну відповідача по справі, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень розділу 4 договору про відступлення права вимоги, копія якого долучена до клопотання відповідача, права відповідача переходять до нового кредитора за умови перерахування грошових коштів в порядку встановленому договором, однак відповідачем доказів перерахування новому кредитору грошових коштів не надано, а відповідно у суду відсутні підстави для заміни сторони по справі її правонаступником.

Представник відповідача письмового відзиву на апеляційну скаргу не надав, однак у судовому засіданні проти її доводів заперечував, вважаючи її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає залишенню без змін.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та поданих письмових пояснень, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

07.09.2007 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (нова назва - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Амстор» (позичальник) був укладений кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 76 (надалі - Договір).

Відповідно до умов Договору банк надає позичальнику кредит шляхом відкриття невідновлюваної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 234836014,83 російських рублів, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим договором. Повернення кредиту у формі невідновлювальної кредитної лінії повинно здійснюватися позичальником частинами у відповідності до встановленого графіку (п. 2.1 Договору, в редакції договору про внесення змін та доповнень №76/19-4 від 31.03.2014).

Кінцевий термін повернення кредиту у формі невідновлювальної кредитної лінії - не пізніше 29.12.2015 (п. 2.2 Договору, в редакції договору про внесення змін та доповнень №76/16-10 від 31.05.2013).

За умовами п. 3.2 Договору, в редакції договору про внесення змін та доповнень № 76/15-35 від 12.12.2012 та № 76/16-10 від 31.05.2013, проценти за користування кредитом нараховуються банком виходячи із процентної ставки у розмірі 12,65 % річних та при розрахунку процентів по заборгованості в іноземній валюті використовується метод «факт/360», виходячи із розрахунку фактичної кількості днів у місяці та 360 у році.

У випадку порушення позичальником строку погашення одержаного кредиту, встановленого п.п. 2.1, 2.2 Договору, позичальник надалі сплачує з відповідної календарної дати, яка зазначена в договорі як дата виконання зобов'язань до дати виконання такого зобов'язання, проценти за неправомірне користування кредитом виходячи із процентної ставки у розмірі 15,65 процентів річних (п. 3.4 Договору, в редакції договору про внесення змін та доповнень №76/15-35 від 12.12.2012 та № 76/16-10 від 31.05.2013).

Пунктом 6.1 Договору сторони погодили, що за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за надання кредиту, та/або плати за кредит, та/або процентів за неправомірне користування кредитом, позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на період прострочення та нараховується щоденно.

Відповідно до з п.п. 7.1, 7.5 Договір набирає чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін та діє до повного повернення позичальником отриманих сум кредитних коштів, сплати в повному обсязі процентів за користування ним та повного виконання позичальником будь-яких інших зобов'язань, прийнятих на себе згідно з умовами цього договору.

Позов мотивовано тим, що нарахування процентів за користування кредитом у збільшеному розмірі у випадку порушення позичальником строку остаточного повернення кредиту, є за своєю правовою природою пенею, яка вже визначена в п. 6.1 кредитного Договору, а подвійна відповідальність суперечить ст. 61 Конституції України.

Відповідно до статті 202, частини 2 статті 203, статей 205, 207, 237 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Нормами ч. 1 та ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Дослідивши доводи апелянта та умови Договору, колегія суддів зазначає, Договором не передбачено подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а відповідно необґрунтованим є посилання апелянта, що спірний Договір порушує норми ст. 61 Конституції України.

Відповідно до ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

В свою чергу, відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що п. 3.4. Договору встановлено розмір та порядок нарахування відсотків за користування кредитом з відкладальною обставиною, що не суперечить нормам чинного законодавства та за своєю суттю не є пенею.

В той час, як неустойкою (штрафом, пенею) згідно ст. 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язань. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В п. 6.1 Договору у розділі 6 «Відповідальність сторін» сторони передбачили пеню за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за надання кредиту, та/або плати за кредит, та/або процентів за неправомірне користування кредитом.

Виходячи з аналізу вищевикладеного вбачається, що в п. 3.4 договору сторони визначили зобов'язання позивача сплачувати проценти за кредит, а п. 6.1 договору - пеню за порушення повернення кредиту та сплаті процентів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що проценти за користування кредитними коштами жодним чином не можуть кваліфікуватись як пеня, оскільки вказані поняття мають різну правову природу.

Так, проценти за користування кредитом є умовою отримання кредитних коштів та платою за їх користування, а пеня є видом відповідальності за неналежне виконання грошового зобов'язання.

Безпідставними є і доводи відповідача про те, що умова Договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, оскільки процентні ставки та умови їх сплати, які визначені в п. 3.4 Договору, не є односторонньою зміною процентної ставки, а є наперед узгодженими між сторонами умовами зміни процентної ставки у випадку порушення позичальником строку остаточного повернення всіх отриманих сум по кредиту.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга позивача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2015 року по справі № 908/4837/14 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 908/4837/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді О.В. Тищенко

І.А. Іоннікова