ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.04.15р. Справа № 904/1624/15

Суддя господарського суду Дніпропетровської області Новікова Р.Г. при секретарі судового засідання Яковлєвій А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Верхньодніпровськ, Дніпропетровська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "РІЕЛ-СЕРВІС-ЦЕНТР", м. Павлоград, Дніпропетровська область

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Публічне акціонерне товариство "Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій" м. Дніпропетровськ

про визнання недійсними договорів оренди

Представники:

Від позивача: Норочевський О.О.-адвокат, посвідчення №1675, договір від 02.12.2014р. №92 про надання правової допомоги адвокатом;

Від відповідача: Шульженко Д.В.- представник, дов. від 12.03.20

СУТЬ СПОРУ: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 м. Верхньодніпровськ звернулась до Товариства з обмеженою відповідальністю «РІЕЛ-СЕРВІС-ЦЕНТР» м. Павлоград з позовом про визнання недійсними договорів оренди №ВХД/002/011013-АИ від 01.10.2013р. та договір оренди (найму) №ВХД/005/011013-АИ від 01.10.2013р. з моменту укладення.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на фіктивність договорів оренди (найму) частини асфальтобетонного покриття (мощення), оскільки укладаючи спірні договори сторони розуміли, що насправді предмет відсутній та неможливо створити правові наслідки, обумовлені ними.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 04.03.2015р. було порушено провадження у справі та призначене судове засідання.

Ухвалою суду також було залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Публічне акціонерне товариство «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій» м. Дніпропетровськ.

У відзиві на позовну заяву відповідач не погодився із заявленими вимогами та вказав на необґрунтованість тверджень позивача.

Акти приймання-передачі орендованого майна від 01.10.2013р., складені на підставі спірних договорів, були підписані сторонами без зауважень та заперечень. Згідно прибуткових касових ордерів, до 20.01.2014р. позивач сплачував орендну плату за обома договорами оренди.

Факт існування асфальтобетонного покриття підтверджується укладеним між ТОВ «РІЕЛ-СЕРВІС-ЦЕНТР» м. Павлоград та ПАТ «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій» м. Дніпропетровськ договором управління майном №1/01/09/13/ВД від 01.09.2013р. та актом приймання-передачі майна від 01.09.2013р.

У письмових поясненнях №05/193 від 24.03.2015р. третя особа не погодилась з позовними вимогами, зазначаючи про їх необґрунтованість.

У додаткових запереченнях проти позову №5/15 від 31.03.2015р. відповідач зазначив, що копією оціночного акту з технічного паспорту на автостанцію підтверджується наявність мощення (асфальт) на території автостанції за адресою по АДРЕСА_1 м. Верхньодніпровськ.

Відповідач також вказав, що асфальтобетонне покриття не є нерухомістю, відсутнє окреме свідоцтво про право власності на нього, відомості про це покриття (мощення) зазначаються в технічній документації. в даному випадку це - копія оціночного акту з технічного паспорту на автостанцію по АДРЕСА_1 м. Верхньодніпровська.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 25.03.2015р. задоволено частково клопотання позивача від 23.03.2015р., заявлене на підставі статті 38 Господарського процесуального кодексу України, зобов'язано ПАТ Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій» м. Дніпропетровськ надати до суду копій свідоцтва про право власності та технічного паспорту на комплекс будівель та споруд Верхньодніпровського автовокзалу, розташованого за адресою 51600, м. Верхньодніпровськ, АДРЕСА_1.

Згідно листа №05/229 від 02.04.2015р. ПАТ Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій» м. Дніпропетровськ надало до суду копію свідоцтва про атестацію автостанції №0446 від 17.10.2011р., копію паспорта автостанції «Верхньодніпровськ АС», копію оціночного акту з технічного паспорту автостанції, розташованої по АДРЕСА_1, м. Верхньодніпровськ.

Позивач заявив клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи від 01.04.2014р. для з'ясування, зокрема, питань належності асфальтобетонного покриття, переданого позивачу за спірними договорами оренди (найму) до рухомого або нерухомого майна; функціонального призначення цього асфальтобетонного покриття; можливості окремого використання асфальтобетонного покриття для організації на ньому торгівлі; причин та часу пошкодження (зруйнування) цього покриття.

Відповідач заперечував проти задоволення цього клопотання, зазначаючи про відсутність підстав призначення будівельно-технічної експертизи при розгляді питання щодо фіктивності правочину та з урахуванням наявних в матеріалах справи документів.

Дослідивши заявлене відповідачем клопотання про призначення судової експертизи, суд відмовляє в його задоволенні з наступних підстав.

За приписами статті 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Матеріали справи містять достатньо доказів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні суду. Тому суд не вбачає потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних.

Також залишається без задоволення усне клопотання представника позивача, заявлене в судовому засіданні від 06.04.2015р., про витребування від Комунального підприємства «Верхньодніпровське бюро технічної інвентаризації» засвідчених копій свідоцтва про право власності та технічного паспорту на комплекс будівель та споруд Верхньодніпровського автовокзалу, що належить ПАТ Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій» м. Дніпропетровськ.

Відповідно до положень статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на предмет позовних вимог - визнання недійсними договорів оренди (найму) №ВХД/002/011013-АИ від 01.10.2013р. та №ВХД/005/011013-АИ від 01.10.2013р. через їх фіктивність, в матеріалах справи наявно достатньо доказів для вирішення спору судом.

Заслухавши доводи сторін, дослідивши наявні докази у справі, ознайомившись з правовою позицією сторін та третьої особи, що викладена письмово, наявна у матеріалах справи, господарський суд встановив наступне.

Між Публічним акціонерним товариством «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій» (далі - власник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «РІЕЛ-СЕРВІС-ЦЕНТР» (далі - товариство) був підписаний договір управління майном №1/01/09/13/ВД від 01.09.2013р., згідно якого власник передав в управління товариству, а товариство прийняв майно незадіяне в технологічному процесі власника, а саме: асфальтобетонне покриття, площею 300м2, що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Верхньодніпровськ, АДРЕСА_1 (далі - майно) згідно актів приймання-передання, на строк, визначений цим договором.

В пункті 1.1 цього договору визначено, що майно передається товариству для здійснення в інтересах власника розпорядження, управління майном, в тому числі з правом передання майна третім особам в оренду, інші види користування.

На виконання положень договору №1/01/09/13/ВД від 01.09.2013р., був підписаний акт приймання-передачі майна від 01.09.2013р. між власником та товариством.

В подальшому, Товариством з обмеженою відповідальністю «РІЕЛ-СЕРВІС-ЦЕНТР» (далі - орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - орендар) були підписані -

- договір оренди (найма) №ВХД/002/011013-АИ від 01.10.2013р. (далі - договір оренди №ВХД/002/011013-АИ) в редакції додаткової угоди №1 від 01.10.2013р. до договору, відповідно до умов п. 1.1. якого, орендодавець передає, а орендар приймає в оренду - тимчасове володіння та платне користування частину бетонно-асфальтного покриття №002, загальною площею 9,20м2, (згідно доданої схеми), що знаходиться за адресою: м. Верхньодніпровськ, АДРЕСА_1.

- договір оренди (найма) №ВХД/005/011013-АИ від 01.10.2013р. (далі - Договір оренди №ВХД/005/011013-АИ) в редакції додаткової угоди №1 від 01.10.2013р. до договору, відповідно до умов п. 1.1. якого, орендодавець передає, а орендар приймає в оренду - тимчасове володіння та платне користування частину бетонно-асфальтного покриття №005, загальною площею 8,00м2, (згідно доданої схеми), що знаходиться за адресою: м. Верхньодніпровськ, АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 2.1 вищезгаданих договорів оренди орендований об'єкт передається в оренду з метою його використання для господарської діяльності орендаря, а саме: організації торгівлі.

Згідну з пунктами 3.1 спірних договорів, сторони визначили, що договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до 01 лютого 2014 року.

В пунктах 4.1 договорів оренди (найму) №ВХД/002/011013-АИ від 01.10.2013р. та №ВХД/005/011013-АИ від 01.10.2013р. сторони встановили розмір орендної плати (460грн. та 400грн. відповідно).

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 21.01.2015р. у справі №6-197цс14.

Згідно із положенням статті 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами були підписані без зауважень та заперечень акти приймання-передачі орендованого майна від 01.10.2013р., складені на підставі договорів оренди (найму) №ВХД/002/011013-АИ від 01.10.2013р. та №ВХД/005/011013-АИ від 01.10.2013р., згідно яких орендодавець передавав, а орендар приймав в оренду асфальтобетонне покриття чітко визначеного розміру.

Крім того, згідно прибуткових касових ордерів, долучених до матеріалів справи, орендар сплачував оренду плату за спірними договорами оренди до січня 2014р.

Вищевикладене свідчить про реальність настання правових наслідків правочину, тому суд не вбачає підстав для визнання фіктивними договорів оренди (найму) №ВХД/002/011013-АИ від 01.10.2013р. та №ВХД/005/011013-АИ від 01.10.2013р.

З огляду на зазначене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 м. Верхньодніпровськ до Товариства з обмеженою відповідальністю «РІЕЛ-СЕРВІС-ЦЕНТР» м. Павлоград за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору: Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій» м. Дніпропетровськ про визнання недійсними з моменту укладення договорів оренди (найму) №ВХД/002/011013-АИ від 01.10.2013р. та №ВХД/005/011013-АИ від 01.10.2013р.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись нормами статей Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 4, 21, 22, 33, 34, 36, 38, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 м. Верхньодніпровськ до Товариства з обмеженою відповідальністю «РІЕЛ-СЕРВІС-ЦЕНТР» м. Павлоград за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору: Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій» м. Дніпропетровськ про визнання недійсними з моменту укладення договорів оренди (найму) №ВХД/002/011013-АИ від 01.10.2013р. та №ВХД/005/011013-АИ від 01.10.2013р. - відмовити.

В судовому засіданні від 06.04.2015р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст підписаний 14.04.2015р.

Суддя Р.Г. Новікова