ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2015 р. Справа № 908/5278/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників сторін:

позивача - Кожушко С.В., дов. №35/18 від 22.12.2014 р., Немерюк Ю.В., дов. №35/26 від 02.02.2015 р.

відповідача - Комраков С.В., дов. №9 від 31.12.2014 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №1257 З/3-11) на рішення господарського суду Запорізької області від 05.02.2015 року у справі № 908/5278/14

за позовом Публічного акціонерного товариства "Запорізький завод "Перетворювач", м. Запоріжжя,

до Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго", м. Запоріжжя,

про стягнення 217 917,36 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року позивач - Публічне акціонерне товариство "Запорізький завод "Перетворювач" звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом до Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго", відповідача, та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, яку було прийнято господарським судом Запорізької області до розгляду, просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за надані послуги по договору про спільне використання технологічних електричних мереж № 1-19/2 від 01.01.2013 року за період з травня 2014 року по жовтень 2014 року в сумі 233 772 грн. 42 коп., 3 % річних в сумі 1 633 грн. 21 коп., пеню в сумі 13 907 грн. 88 коп. та інфляційні витрати 11 883 грн. 43 коп.

29.12.2014р. від позивача та відповідача надійшла заява за вих. № 008-83/19142 від 18.12.2014р., в якій вони просили затвердити мирову угоду, укладену між позивачем та відповідачем та припинити провадження по справі № 908/5278/14.

19.01.2015р. від позивача надійшла заява (вих. № 35/07 від 19.01.2015 р.) про відмову від затвердження мирової угоди та стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 1633,21 грн., пені за порушення строків розрахунку у сумі 13907,88 грн., інфляційного збільшення суми боргу у сумі 11883, 43 грн. та витрат по оплаті судового збору у розмірі 5 223,94 грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 05.02.2015 року у справі № 908/5278/14 (суддя Місюра Л.С.) позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні витрати в сумі 11883,43 грн., 3 % річних в сумі 1 620, 37 грн., пеню в сумі 13 797,91 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з позивача на користь відповідача судовий збір в сумі 4 688,42 грн.

Повернуто позивачу із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 4675, 95 грн., сплачений платіжним дорученням № 3425 від 26.11.2014 р.

Відповідач не погодився з рішенням місцевого господарського суду, подав до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати це рішення повністю та припинити провадження у справі.

Апеляційну скаргу, з урахуванням додаткових письмових пояснень (вх.№5772 від 08.04.2015 року), обгрунтовує тим, що на момент розгляду судом першої інстанції заяви про затвердження мирової угоди сторони виконали свої зобов'язання за цією угодою у повному обсязі: відповідач сплатив суму основного боргу у розмірі 233 772,42 грн. у строк, встановлений умовами мирової угоди та відповідно до п. 4 цієї угоди перерахував позивачу суму судового збору у сумі 5233,94 грн; позивач відповідно до п. З. мирової угоди звільнив відповідача від сплати 3% річних в розмірі 1 633,21 грн., пені в розмірі 13 907,88 грн., інфляційних нарахувань в розмірі 11883,43 грн. в порядку статті 605 Цивільного кодексу України.

При цьому, як вважає відповідач, укладена між сторонами по справі мирова угода має всі істотні умови та за усіма ознаками є правочином в розумінні ст. ст. 202, 203 Цивільного кодексу України і містить елементи новації (ч. 2 ст. 604 Цивільного кодексу України) та прощення боргу (ст. 605 Цивільного кодексу України), що відповідає постанові Вищого господарського суду України від 27.01.2014 р. по справі №922/3651/13.

Однак, як стверджує відповідач, місцевий господарський суд в порушення статей 202, 203, 605 Цивільного кодексу України, статті 174 Господарського кодексу України, безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 1 633,21 грн., пеню в розмірі 13 907,88грн.. інфляційні нарахування в розмірі 11883,43 грн., зобов'язання за якими було припинено на підставі мирової угоди, яка набрала чинності з моменту її укладання незалежно від її затвердження або незатвердження судом.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 року апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 18.03.2015 року на 11:30 год.

У судовому засіданні 18.03.2015 року було оголошено перерву до 15:00 год. 06.04.2015 року.

Представники відповідача в судових засіданнях 18.03.2015 року та 06.04.2015 року підтримали апеляційну скаргу.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу та його представники у судових засіданнях 18.03.2015 року та 06.04.2015 року проти її доводів заперечували, вважають оскаржуване рішення законним та обгрунтованим, просять залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Свої заперечення, з урахуванням додаткових письмових пояснень (вх.№5417 від 03.04.2015 року), обгрунтовують тим, що відповідач безпідставно вважає мирову угоду правочином у розумінністатей 202, 203 ЦК України, оскільки правочини, про які йдеться в ст. ст. 202, 203 ЦК України, не потребують їх затвердженню судом, тоді як мирова угода підлягає затвердженню судом і порядок укладання та затвердження мирової угоди регламентовано не Цивільним кодексом України, а відповідними положеннями Господарського процесуального кодексу України.

До того ж, затвердження господарським судом мирової угоди сторін з одночасним припиненням провадження у справі є одноактною (нерозривною) процесуальною дією і не може розцінюватися як два самостійних акти - окремо щодо затвердження мирової угоди і щодо припинення провадження у справі.

Таким чином, за висновком відповідача, оскільки позивач відмовився від затвердження мирової угоди та просив не припиняти провадження по справі, у суду першої інстанції були відсутні підстави для затвердження мирової угоди і спір підлягав розгляду по суті. А той факт, що відповідач вже виконав умови мирової угоди, не є підставою для її затвердження.

Окрім цього, звертає увагу на те, що строк погашення заборгованості згідно з пунктом 2 мирової угоди був встановлений сторонами до подачі ними заяви про затвердження мирової угоди (заява подана в суд 29.12.2014р.) та до моменту можливого затвердження мирової угоди судом (розгляд справи був відкладений на 21.01.2015р.). Крім цього, основний борг, вказаний в мировій угоді в сумі 233 772,42 грн., був оплачений відповідачем позивачу 25.12.2014 р., тобто також до подачі сторонами заяви про затвердження мирової угоди та до моменту можливого затвердження мирової угоди судом . Судовий збір в сумі 5 233, 94 грн. відповідач сплатив позивачу 20.01.2015 р., тобто також до моменту можливого затвердження мирової угоди судом.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу та письмових поясненнях доводи позивача та відповідача, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 29.12.2014р. від позивача та відповідача надійшла заява за вих. № 008-83/19142 від 18.12.2014р., в якій вони просили затвердити мирову угоду, укладену між позивачем та відповідачем та припинити провадження по справі № 908/5278/14 (а с. 143-146).

При цьому, 19.01.2015р. від позивача надійшла заява про відмову від затвердження мирової угоди за вих. № 35/07 від 19.01.2015р., в якій він просить суд не затверджувати мирову угоду від 18.12.2014 року по справі № 908/5278/14 та не припиняти провадження у справі. Остаточно позивач просив стягнути з відповідача 3 % річних у сумі 1633 грн. 21 коп., пеню за порушення строків розрахунку у сумі 13 907 грн. 88 коп., інфляційне збільшення суми боргу у сумі 11883 грн. 43 коп. та стягнути витрати по оплаті судового збору у розмірі 5 223 грн. 94 коп. (а. с. 147-148).

Отже, оскільки позивач відмовився від затвердження мирової угоди та просив не припиняти провадження по справі , у суду першої інстанції були відсутні підстави для затвердження мирової угоди і він цілком правомірно розглянув спір по суті.

Як свідчать матеріали справи та було вірно встановлено місцевим господарським судом, 01.01.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Запорізький завод "Перетворювач", власником мереж за договором, та Відкритим акціонерним товариством "Запоріжжяобленерго", користувачем, було укладено договір про спільне використання технологічних електричних мереж № 1-19/2, з додатками та додатковими угодами (далі- договір).

Згідно з п. 1.1 договору позивач (власник мереж) зобов'язався забезпечити технічну можливість передачі (транзиту) електричної енергії власними технологічними електричними мережами в точки приєднання електроустановок відповідача та (або) інших суб'єктів господарювання (субспоживачів за договором), передачу електричної енергії яким забезпечує відповідач, а відповідач - своєчасно сплачувати вартість послуг позивача з утримання технологічних електричних мереж спільного використання та інші послуги, відповідно до умов цього договору.

Відповідно до умов п. 7.1 договору розрахунковим вважається період з 00 годин першого числа до 24 години останнього числа поточного місяця.

Згідно з п. 7.2 договору вартість послуг власника електричних мереж з утримання технологічних електричних мереж спільного використання зазначається у додатку № 4 „Порядок обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж", розробленому відповідно до Методики обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж, затвердженої постановою НКРЕ від 12.06.2008 року № 691, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08.08.2008 року за № 732/15423, виходячи із узгодженого з Запорізьким територіальним представництвом НКРЕ „Кошторису витрат на утримання технологічних електричних мереж Власника мереж", що є невід'ємною частиною договору.

Пунктом 4.1 договору передбачено обов'язок відповідача здійснити оплату за використання електричних мереж позивача за розрахунковий період. Розрахунок плати за використання електричних мереж позивача здійснюється згідно з додатком № 4 „Порядок обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж" (надалі - додаток № 4).

Відповідно до пункту 2.13 договору позивач зобов'язаний щорічно, на підставі узгодженого Запорізьким територіальним представництвом НКРЕ „Кошторису витрат на утримання технологічних мереж Власника мереж", підписувати нову редакцію додатку № 4 „Порядок обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж".

29.10.2013 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору, якою погодили нову редакцію додатку № 4 (далі додаткова угода № 1).

01.01.2014 року сторонами була укладена додаткова угода № 2 до договору, якою було погоджено розрахунок плати за використання електричних мереж позивача на 2014 рік (далі додаткова угода № 2).

Згідно з умовами додатку № 4, в редакції додаткової угоди № 2, щомісячний розмір плати за використання технологічних електричних мереж позивача для відповідача становить 32468 грн. 39 коп., ПДВ - 6493 грн. 68 коп., що разом складає 38 962 грн. 07 коп.

Відповідно до умов п. 7.3 договору. за підсумками розрахункового періоду позивач у термін до 5 (п'ятого) числа місяця, наступного за розрахунковим, направляє відповідачу рахунок. Сума платежу визначається виходячи з додатку № 4 з урахуванням сум платежів, що надійшли від відповідача. Разом з рахунком позивач направляє відповідачу: податкову накладну виписану по факту надання послуг (у разі, якщо позивач є платником ПДВ); підписані уповноваженою особою позивача та скріплені його печаткою два примірники Акту прийому-здачі наданих послуг.

Як зазначено у п. 7.5 договору, відповідач у термін, що не перевищує 20 днів з дня отримання зобов'язаний повернути позивачу один екземпляр підписаного та скріпленого своєю печаткою „Акту прийому-здачі наданих послуг".

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивач надав відповідачу, а останній отримав послуги із спільного використання технологічних електричних мереж (надалі - послуги) у травні 2014 року на суму 38962 грн. 07 коп., що підтверджується двосторонньо підписаним актом прийому-здачі виконаних робіт № 5/14ТРЕ від 31.05.2014 року (ар. с. 36).

Крім того, на оплату наданих послуг позивач супровідним листом вих. № 17-01/13-89 від 05.06.2014 року надав відповідачу акт, рахунок та податкову накладну, які були отримані відповідачем 05.06.2014 року, про що свідчить відмітка відповідача про отримання кореспонденції за вх. № 13793 на супровідному листі (а.с. 39).

У червні 2014 року позивач надав відповідачу, а останній отримав послуги на суму 38962 грн. 07 коп., що підтверджується двосторонньо підписаним актом прийому-здачі виконаних робіт № 6/14ТРЕ від 30.06.2014 року (ар. с. 40).

Крім того, на оплату наданих послуг позивач надав відповідачу рахунок - фактуру та податкову накладну на вказану суму, які були отримані відповідачем 14.07.2014 року, про що вказано в листі відповідача вих. № 007-44/12209 від 15.08.2014 року (а.с. 59).

У липні 2014 року позивач надав відповідачу, а останній отримав послуги на суму 38962 грн. 07 коп., що підтверджується двосторонньо підписаним актом прийому-здачі виконаних робіт № 7/14ТРЕ від 31.07.2014 року (а. с. 43).

Для оплати наданих послуг позивач супровідним листом вих. № 14/332 від 06.08.2014 року надіслав відповідачу акт, рахунок та податкову накладну, які були отримані відповідачем 11.08.2014 року, що свідчить відмітка про отримання на повідомленні про вручення поштового відправлення (а. с. 48).

У серпні 2014 року позивач надав відповідачу, а останній отримав послуги на суму 38962 грн. 07 коп., що підтверджується двосторонньо підписаним актом прийому-здачі виконаних робіт № 8/14ТРЕ від 31.08.2014 року (а. с. 88).

Для оплати наданих послуг позивач супровідним листом вих. № 14/368 від 08.09.2014 року надіслав відповідачу акт, рахунок та податкову накладну, які були отримані відповідачем 10.09.2014 року, про що свідчить відмітка про отримання на повідомленні про вручення поштового відправлення (а. с. 56).

У вересні 2014 року позивач надав відповідачу, а останній отримав послуги на суму 38962 грн. 07 коп., що підтверджується двосторонньо підписаним актом прийому-здачі виконаних робіт № 9/14ТРЕ від 30.09.2014 року (а. с. 89).

Для оплати наданих послуг позивач супровідним листом вих. № 14/401 від 06.10.2014 року надіслав відповідачу акт, рахунок та податкову накладну, які були отримані відповідачем 08.10.2014 року, про що свідчить відмітка про отримання на повідомленні про вручення поштового відправлення (а. с. 67-69).

У жовтні 2014 року позивач надав відповідачу, а останній отримав послуги на суму 38962 грн. 07 коп., що підтверджується двосторонньо підписаним актом прийому-здачі виконаних робіт № 10/14ТРЕ від 31.10.2014 року (а. с. 104).

Для оплати наданих послуг позивач супровідним листом вих. № 14/449 від 11.11.2014 року надіслав відповідачу акт, рахунок та податкову накладну, які були отримані відповідачем 14.11.2014 року, про що свідчить відмітка про отримання на повідомленні про вручення поштового відправлення (а. с. 107-109).

Як свідчать матеріали справи, всі зазначені вище акти були підписані сторонами та скріплені їх печатками, жодних зауважень та заперечень щодо актів або пакету наданих для оплати документів відповідач позивачу не надав.

Відповідно до п. 7.4 договору оплата відповідачем послуг здійснюється платіжним дорученням на підставі виставленого позивачем рахунка та оформленого „Акта прийому-здачі наданих послуг" у термін, що не перевищує 20 днів з дня отримання документів, зазначених в п. 7.3 договору.

Згідно зі статтею 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Отже, виходячи з положень п. 7.4 договору та ст. 253 ЦК України, відповідач мав провести оплату наданих позивачем у травні 2014 року послуг у строк по 25.06.2014р. включно, за отримані у червні 2014 року послуги оплата мала бути проведена у строк по 03.08.2014р. включно, за отримані у липні 2014 року послуги оплата мала бути проведена у строк по 31.08.2014р. включно, за отримані у серпні 2014 року послуги оплата мала бути проведена у строк по 30.09.2014р. включно, за отримані у вересні 2014 року послуги оплата мала бути проведена у строк по 28.10.2014р. включно, а за отримані у жовтні 2014 року послуги оплата мала бути проведена у строк по 04.12.2014р. включно.

Відповідач перерахував позивачу 272 734 грн. 49 коп., що підтверджується платіжним дорученням №33445 від 25.12.2014р. (а. с. 155). При цьому вказаним платіжним дорученням відповідач перерахував позивачу не тільки заборгованість за період з травня 2014р. по жовтень 2014р., яку позивач просив стягнути з відповідача в заяві про збільшення позовних вимог (а. с. 94-96), але і за заборгованість за листопад 2014р. Вказаний факт підтверджує і сам позивач в своїй заяві №35/07 від 19.01.2015р. (а. с. 147-148).

Таким чином, заборгованість за період з травня 2014р. по листопад 2014р. в сумі 272 734 грн. 49 коп. погашена відповідачем.

В заяві про зменшення позовних вимог № 35/07 від 19.01.2015р. (а. с. 147-148) позивач вже не просив стягнути з відповідача суму основного боргу.

Проте, позивач вказав, що заборгованість за період з травня 2014р. по жовтень 2014р. в сумі 233 772 грн. 42 коп. була погашена відповідачем з порушенням строків оплати, передбачених п. 7.4 договору, а тому, остаточно просив стягнути з відповідача 3 % річних у сумі 1633 грн. 21 коп., пеню за порушення строків розрахунку у сумі 13 907 грн. 88 коп., інфляційне збільшення суми боргу у сумі 11883 грн. 43 коп., згідно розрахунку (а. с. 98-100).

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обов'язковість договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов"язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, оскільки відповідач у встановлений термін заборгованість не оплатив, то за весь цей час він користувався грошовими коштами позивача і ці грошові кошти знецінилися за вказаний період в зв'язку з інфляційними процесами в державі.

Позивач в заяві про зменшення позовних вимог (а. с. 147-148) просить стягнути з відповідача інфляційні витрати в сумі 11 883,43 грн. та 3 % річних в сумі 1 633,21 грн. згідно з наданим до заяви про збільшення позовних вимог розрахунком.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, хоча фактично, з урахуванням п. 7.4 договору та ст. 253 ЦК України,, з відповідача підлягає стягненню 3 % річних в сумі 1 620 грн. 37 коп. та інфляційні витрати в сумі 11 887 грн. 83 коп., місцевий господарський суд цілком обгрунтовано не вийшов за рамки позовних вимог в частині стягнення інфляційних витрат, та стягнув з відповідача 11 883 грн. 43 коп. та 3 % річних в сумі 1 620 грн. 37 коп. та відмовив у позові в частині стягнення 3% річних в сумі 12 грн. 84 коп. як безпідставно нарахованої.

Відповідно до умов 9.2.1 договору, за внесення платежів, передбачених п. 4.1 договору, з порушенням терміну, визначеного п. 7.4 договору, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,05 % за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати (але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період нарахування пені).

Позивач просив стягнути з відповідача пеню в сумі 13 907 грн. 88 коп.

Яку вірно зазначив господарський суд , з урахуванням п. 7.4 договору та ст. 253 ЦК України, з відповідача підлягає стягненню пеня в сумі 13 797 грн. 91 коп., а в частині стягнення пені в сумі 109 грн. 97 коп. слід відмовити, оскільки ця сума нарахована відповідачу безпідставно.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для частвового задоволення позову.

Відповідач в апеляційній скарзі посилався на те, що на момент розгляду судом першої інстанції заяви про затвердження мирової угоди сторони виконали свої зобов'язання за цією угодою у повному обсязі: відповідач сплатив суму основного боргу у розмірі 233 772,42 грн. у строк, встановлений умовами мирової угоди та відповідно до п. 4 цієї угоди перерахував позивачу суму судового збору у сумі 5233,94 грн; позивач відповідно до п. З. мирової угоди звільнив відповідача від сплати 3% річних в розмірі 1 633,21 грн., пені в розмірі 13 907,88 грн. інфляційних нарахувань в розмірі 11883,43 грн. в порядку ст. 605 Цивільного кодексу України.

При цьому, як вважає відповідач, укладена між сторонами по справі мирова угода має всі істотні умови та за усіма ознаками є правочином в розумінні ст. ст. 202, 203 ЦК України і містить елементи новації (ч. 2 ст. 604 Цивільного кодексу України) та прощення боргу (ст. 605 Цивільного кодексу України), що відповідає постанові Вищого господарського суду України від 27.01.2024 р. по справі №922/3651/13.

Однак, як стверджує відповідач, місцевий господарський суд в порушення статей 202, 203, 605 Цивільного кодексу України, статті 174 Господарського кодексу України, безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача суму зобов'язань, провадження у справі за якими було припинено на підставі мирової угоди, яка набрала чинності з моменту її укладання незалежно від її затвердження або незатвердження судом.

Проте, колегія суддів не може погодитися із такими посиланнями відповідача, зважаючи на таке.

Згідно з частиною 1 статті 78 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що відмова позивача від позову, визнання позову відповідачем і умови мирової угоди сторін викладаються в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи. Ці заяви підписуються відповідно позивачем, відповідачем чи обома сторонами.

Відповідно до пункту 7 ст. 80 цього Кодексу господарський суд припиняє провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом.

За своєю правовою природою мирова угода - це договір, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода призводить до вирішення спору по суті. Сторони не вирішують спору, не здійснюють правосуддя, що є прерогативою судової влади, а досягнувши угоди між собою, припиняють спір. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони ліквідують наявний правовий конфлікт через самостійне (без державного втручання) врегулювання розбіжностей на погоджених умовах.

При цьому, мирова угода не є правочином у розумінні статей 202, 203 ЦК України, оскільки правочини, про які йдеться в ст. ст. 202, 203 ЦК України, не потребують їх затвердженню судом, тоді як мирова угода підлягає затвердженню судом і порядок укладання та затвердження мирової угоди регламентовано не Цивільним кодексом України, а відповідними положеннями Господарського процесуального кодексу України.

До того ж, як зазначено у пункті 1 листа Вищого господарського суду України від 09.04.2009 N 01-08/204 «Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окремих норм процесуального права» мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні і визнавати недійсною у позовному провадженні, оскільки порядок її укладання та затвердження регламентовано відповідними положеннями Господарського процесуального кодексу України ( 1798-12 ). Затвердження господарським судом мирової угоди сторін з одночасним припиненням провадження у справі є одноактною (нерозривною) процесуальною дією і не може розцінюватися як два самостійних акти - окремо щодо затвердження мирової угоди і щодо припинення провадження у справі.

Окрім цього, слід зазначити, що при затвердженні мирової угоди наказ господарського суду про примусове виконання мирової угоди не може бути видано, оскільки провадження у справі в такому випадку припиняється. У разі ж ухилення однієї зі сторін від виконання мирової угоди, якщо ухвала господарського суду про затвердження мирової угоди відповідає вимогам статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", то вона є виконавчим документом у розумінні пункту 2 частини другої статті 17 названого Закону і підлягає виконанню державною виконавчою службою, тому за наявності зазначеної умови позовна заява про спонукання до виконання мирової угоди не підлягає розгляду в господарських судах.

Отже, мирова угода має процесуально-правову, а не цивільно-правову природу, як помилково вважає відповідач.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 20.01.2009 року у справі №24/489 та постановах Вищого господарського суду України від 24.02.2015 року у справі №908/1532/13, від 29.09.2010 року у справі №15/421 та від 23.02.2010 року у справі №6/47-92.

Таким чином, оскільки позивач відмовився від затвердження мирової угоди та просив не припиняти провадження по справі , у суду першої інстанції були відсутні підстави для затвердження мирової угоди і спір підлягав розгляду по суті. А той факт, що відповідач вже виконав умови мирової угоди, не є підставою для її затвердження.

Слід зазначити, що відповідач безпідставно посилається на постанову Вищого господарського суду України від 27.01.2014 р. по справі №922/3651/13, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 82 ГПК України при прийнятті рішення суд зобов'язаний враховувати тільки висновки Верховного суду України, які викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 цього Кодексу.

Окрім цього, слід зазначити, що строк погашення заборгованості згідно з пунктом 2 мирової угоди був встановлений сторонами до подачі ними заяви про затвердження мирової угоди (заява подана в суд 29.12.2014р.) та до моменту можливого затвердження мирової угоди судом (розгляд справи був відкладений на 21.01.2015р.). Крім цього, основний борг, вказаний в мировій в сумі 233 772,42 грн., був оплачений відповідачем позивачу 25.12.2014р., тобто також до подачі сторонами заяви про затвердження мирової угоди та до моменту можливого затвердження мирової угоди судом . Судовий збір в сумі 5 233 грн. 94 коп. відповідач оплатив позивачу 20.01.2015 р., тобто також до моменту можливого затвердження мирової угоди судом.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 05.02.2015 року у справі № 908/5278/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 10.04.2015 року.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.