ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року Справа № Б8/191-10

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Полякова Б.М. - головуючого,
Коваленка В.М. (доповідач у справі),
Погребняка В.Я.,
розглянувши касаційну скаргуУправління Пенсійного фонду України у м. Білій Церкві Київської області
на постанову та ухвалувід 24.02.2015 Київського апеляційного господарського суду від 14.11.2014 господарського суду Київської області
у справі№ Б8/191-10 господарського суду Київської області

за заявою до Приватного акціонерного товариства "Росава", м. Біла Церква Відкритого акціонерного товариства "Росава", м. Біла Церква
пробанкрутство
розпорядник майнаарбітражний керуючий Кіцул Сергій Богданович, м. Київ

в судовому засіданні взяли участь представники:

1) Управління Пенсійного фонду України

у м. Білій Церкві Київської області - Синебок І.С., довір.,

2) Приватне акціонерне товариство "Росава" - Поліщук А.А., довір.,

3) Відкрите акціонерне товариство "Росава" - розпорядник майна - арбітражний керуючий

Кіцул С.Б., посв.; Кваша В.Ю., довір.,

4) Генеральна прокуратура України - Суходольський С.М., посв.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Київської області від 14.12.2010 порушено провадження у справі № Б8/191-10 про банкрутство відкритого акціонерного товариства "Росава" (далі - Боржник, ВАТ "Росава") за заявою приватного акціонерного товариства "Росава" в порядку загальних норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції до набрання чинності з 19.01.2013 внесених змін, далі - Закон про банкрутство).

Кредиторські вимоги Управління Пенсійного Фонду України у м. Білій Церкві до ВАТ "Росава" розглядались судами неодноразово, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасовувались Вищим господарським судом України постановами від 12.02.2014 та від 23.07.2014 з передачею справи в цій частині на новий розгляд до місцевого суду.

При новому розгляді справи в частині кредиторських вимог Управління Пенсійного Фонду України у м. Білій Церкві до Боржника ухвалою господарського суду Київської області від 14.11.2014 (суддя - Антонова В.М.) визнано вимоги Управління Пенсійного фонду України у м. Білій Церкві (далі - Фонд) до Боржника частково - на загальну суму 5 707 790,52 грн., з яких: 5 698 903,06 грн. - четверта черга задоволення вимог кредиторів, та 8 887,46 грн. - шоста черга задоволення вимог кредиторів. Зобов'язано розпорядника майна боржника включити до реєстру грошових вимог кредиторів Боржника визнані судом кредиторські вимоги Фонду.

Не погодившись частково із цією ухвалою суду, Фонд звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу господарського суду Київської області від 14.11.2014 скасувати в частині невизнання та невключення в реєстр вимог кредиторів вимог Фонду в розмірі 5 416 101,15 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати та включити кредиторські вимоги Фонду до реєстру вимог кредиторів Боржника в сумі 5 416 101,15 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2015 (головуючий суддя - Верховець А.А., судді: Остапенко О.М., Разіна Т.І.) апеляційну скаргу залишено без задоволення, а ухвалу господарського суду Київської області від 14.11.2014 - без змін.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями попередніх інстанцій, Фонд звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Київської області від 14.11.2014, постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2015 в частині невизнання та невключення в реєстр вимог кредиторів кредиторських вимог Фонду в розмірі - 5 416 101,15 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким визнати та включити кредиторські вимоги Фонду до реєстру вимог кредиторів Боржника в сумі 5 416 101,15 грн.

Касаційна скарга мотивована порушенням судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема п. 2 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", ст. 100 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а також норм процесуального права - ст.ст. 42, 43 ГПК України.

У запереченні на касаційну скаргу приватне акціонерне товариство "Росава" вважає ухвалу господарського суду Київської області від 14.11.2014, постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2015 обґрунтованими та законними, а касаційну скаргу Фонду такою, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши пояснення представників сторін та Генеральної прокуратури України, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи при новому розгляді рішення про часткове визнання кредиторських вимог Фонду до Боржника на загальну суму 5 707 790, 52 грн. із визначенням черговості їх задоволення, місцевий суд вказав, що спірні вимоги складають заборгованість по відшкодуванню фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за списками № 1 та № 2, що виникла у період з січня 2008 року по січень 2011 року, а також заборгованість зі сплати фінансових санкцій та пені. При цьому, суд першої інстанції, пославшись на висновок проведеної у справі судово-економічної експертизи № 10839/10840/11-45 від 05.04.2012, встановив, що останнім підтверджуються вимоги Фонду до Боржника на суму 5 976 835, 41 грн. (за період з січня 2008 року по грудень 2010 року), яка має бути зменшена на суму 277 932,35 грн. відшкодування за грудень 2010 року, що має поточний характер в розумінні приписів ст. 1 Закону про банкрутство і не може бути внесена до реєстру, як вимоги конкурсного кредитора. При цьому, за висновком суду підлягають відхиленню вимоги Фонду в сумі 4 564 181,53 грн., нарахованій як відшкодування по особам, яким пенсія була призначена до 01.01.2004, а також в сумі 851 919, 62 грн. - відшкодування по особам, яким пенсія призначена згідно ст. 100 Закону України "Про пенсійне забезпечення", 277 932,35 грн. - поточні вимоги за грудень 2010 року, 516 053,21 грн. - поточні вимоги за січень 2011 року.

Апеляційний суд вказані висновки підтримав у повному обсязі та додав, що висновок експерта є єдиним кваліфікованим засобом доказування в межах заявлених вимог Фонду і повинен братись судом до уваги згідно ст. 34 ГПК України.

Однак, суд касаційної інстанції не погоджується із вказаними висновками судів, оскільки при новому розгляді справи (вдруге), ці висновки зроблені з неповним з'ясуванням обставин справи, а також із неналежним застосуванням норм ч. 1 ст. 11112 ГПК України - стосовно вказівок касаційного суду в постанові у даній справі від 23.07.2014.

Так, за результатами нового розгляду, місцевий суд дійшов висновку про те, що вимоги Фонду є такими, що частково підтверджуються належними доказами та наявними у справі документами, однак, не зазначив, якими саме доказами та документами. Посилаючись на висновки судово-економічної експертизи № 10839/10840/11-45 від 05.04.2012, суд першої інстанції не надав будь-якої правової оцінки іншим доказам у справі, що не відповідає вимогам ч. 1 ст. 47 ГПК України щодо прийняття рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та порушує приписи ст. 43 ГПК України щодо оцінки доказів.

При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідно до ч. 5 ст. 42 ГПК України висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими ст. 43 цього Кодексу. Зокрема, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 84 ГПК України у мотивувальній частині рішення господарського суду вказуються, зокрема, обставини справи, встановлені господарським судом; докази, на підставі яких прийнято рішення; доводи, за якими господарський суд відхилив клопотання і докази сторін.

Порушуючи ці вимоги закону, суд першої інстанції поклав в основу свого рішення висновок експерта без надання йому та іншим доказам у справі оцінки за правилами, встановленими ст. 43 ГПК України. Доводи, за якими господарський суд відхилив інші докази у справі, у мотивувальній частині рішення суд не навів, що свідчить про однобічність вирішення спору та є порушенням вимог ст. 42 ГПК України.

До викладеного слід додати, що в своїй постанові від 23.07.2014 касаційний суд зазначав про наявність судових рішень про стягнення з Боржника на користь Фонду сум заборгованості по витратах з виплати та доставки пільгових пенсій за списками № 1 та № 2 та про посилання розпорядника майна Боржника на часткову оплату (погашення) такого боргу по деяким з цих рішень. При цьому, Вищим господарським судом України будо звернуто увагу на необхідність надання зазначеному правової оцінки, зокрема, зобов'язати сторін спірних правовідносин співставити (звірити) або зобов'язати надати кожного із сторін власні відомості (розрахунки) з обов'язковим посиланням на докази у справі та доданням цих доказів щодо стягненої суми за кожним із ухвалених рішень та щодо погашеної частини з такої суми боргу, витребувавши первинні докази щодо пільгового стажу роботи стосовно працівників Боржника. Вказаний висновок суду касаційної інстанції в постанові від 23.07.2014 стосувався і решти кредиторських вимог Фонду, оскільки господарськими судами при попередньому розгляді вимог Фонду були встановлені обставини щодо відсутності первинної документації на підтвердження частини заявлених до ВАТ "Росава" вимог стосовно відшкодування сум витрат на оплату та доставку пільгових пенсій.

Суд першої інстанції при новому розгляді кредиторських вимог Фонду залишив поза увагою висновок Вищого господарського суду України про неповноту з'ясування судами обставин справи в цій частині та необхідність надання правової оцінки окрім іншого (первинної документації, розрахунків) також і рішенням в адміністративних справах про стягнення відповідної заборгованості з ВАТ "Росава" на користь Фонду (в контексті, зокрема, норм ст. 35 ГПК України).

Відповідно до п. 1, 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом.

З урахуванням викладеного, ухвалу місцевого суду не можна вважати законною та обґрунтованою.

Апеляційний суд на наведені недоліки ухвали суду першої інстанції уваги не звернув та їх не усунув.

У зв'язку з зазначеним, колегія суддів дійшла висновку про передчасність та неповноту дослідження обставин справи судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень та необхідності здійснення нового розгляду справи в частині заяви Фонду про визнання кредиторських вимог до Боржника щодо всієї заявленої суми вимог.

Поряд з викладеним, касаційний суд погоджується із висновками судів стосовно визначеної черговості задоволення вимог Фонду та про відхилення кредиторських вимог щодо зобов'язань Боржника, нарахованих за грудень 2010 року та січень 2011 року, як сум витрат, що відносяться до витрат поточного кредитора у справі про банкрутство і не можуть бути внесені до реєстру вимог кредиторів Боржника за результатами проведення попереднього засідання у справі на стадії розпорядження майном до реєстру вимог кредиторів

За таких обставин справи та враховуючи межі перегляду справи судом касаційної інстанції і його повноваження (п. 3 ст. 1119 ГПК України), оскаржувані ухвала місцевого суду та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню, як незаконні, із передачею справи стосовно кредиторських вимог Фонду до ВАТ "Росава" на новий розгляд до місцевого суду. Суду ж першої інстанції при новому розгляді справи, відповідно до вимог ч. 1 ст. 11112 ГПК України, слід врахувати наведені в даній постанові порушення та вказівки касаційного суду.

При цьому колегія суддів наголошує про необхідності прийняття законного та обґрунтованого рішення, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які слід належним чином дослідити в судовому засіданні та надати їм правову оцінку. Рішення суду обов'язково має містити висновки щодо прийняття чи відхилення доказів та доводів учасників даної справи про банкрутство.

З урахуванням викладеного та керуючись нормами ст.ст. 1, 11, 14, 31 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції до набрання чинності з 19.01.2013 р. внесених змін), ст. 1 та Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та ст.ст. 47, 32-36, 41-43, 1115, 1117, 1119 - 11111, 11112, 11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у м. Білій Церкві Київської області задовольнити частково.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2015 та ухвалу господарського суду Київської області від 14.11.2014 у справі № Б8/191-10 скасувати.

3. Справу в частині кредиторських вимог Управління Пенсійного Фонду України у м. Білій Церкві Київської області до боржника передати на новий розгляд до господарського суду Київської області.

Головуючий Б.М. Поляков

Судді В.М. Коваленко

В.Я. Погребняк

Постанова виготовлена та підписана 23.04.2015