ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2015 р. Справа № 908/5844/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І. , суддя Плужник О.В.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача, ПАТ "Азовелектросталь", м. Маріуполь (вх. №1610 З/З) на рішення господарського суду Запорізької області від 12.02.15 року у справі № 908/5844/14

за позовом ТОВ "Такт", м. Дніпропетровськ

до Приватного АТ "Азовелектросталь", м. Маріуполь

про стягнення 34 581,39 грн.

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ "Такт" звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом до ПАТ "Азовелектросталь" про стягнення 27242,30 грн. основного боргу, 1424,06 грн. три відсотка річних, 5915,03 грн. втрат від інфляції.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 12.02.2015 року по справі №908/5844/14 (суддя Дроздова С.С.) позовні вимоги задоволені.

Відповідач, ПАТ "Азовелектросталь", не погодився з зазначеним рішенням, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права при його прийнятті.

Зазначає, що судом першої інстанції при винесенні рішення не було прийнято до уваги невірне встановлення позивачем періоду нарахування інфляційної суми та 3% річних, що привело до безпідставного стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 7339,09 грн. (5915,03 грн. інфляційної суми та 1424,06 грн. 3% річних).

Просить змінити рішення від 12.02.2015 року по справі №908/5844/14 таким чином: стягнути з ПАТ "Азовелектросталь" інфляційну суму в розмірі 2036,63 грн., 3% річних в розмірі 111, 95 грн.

Витрати зі сплати судового збору покласти на ТОВ "Такт".

Позивач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим відповідно до норм матеріального та процесуального права, надав заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони своїх представників в засідання судової колегії не направили, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи за поданою апеляційною скаргою.

Оскільки, всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, до початку розгляду справи по суті від сторін ніяких клопотань або заяв не надходило, проте сторони не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, правову позицію відповідача викладено в апеляційній скарзі, позивача у відзиві на апеляційну скаргу і нових доказів сторонами не надано, колегія суддів вважає можливим розглянути апеляційну скаргу по суті в судовому засіданні 06.04.2015 року за відсутності представників сторін, за наявними у справі матеріалами.

Судова колегія, в межах вимог передбачених ст. 101 ГПК України, повторно розглянувши справу та перевіривши повноту, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про залишення рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції, 19 березня 2013 р. ТОВ "Такт" за наслідками усних перемовин та на виконання досягнутих у такий спосіб домовленостей виставило ПАТ "Азовелектросталь" () рахунок на оплату товару №СФ-004850 на суму 27 507 грн. 00 коп. (металопрокат в асортименті) на загальну суму 27 507 грн. 60 коп., в т.ч. ПДВ.

20 березня 2013 р. відповідач за видатковою накладною №РН-003743 отримав відповідно до вказаного рахунку круг ф 12 ст. ЗПС вагою 1,01 тони за ціною 5 158,33 грн. без ПДВ за 1 тону на суму 5 209,92 грн. (без ПДВ), полоса 8x36 ст 3 вагою 0,18 тони за ціною 6 316,67 грн. без ПДВ за 1 тону на суму 1 137,00 грн. ( без ПДВ), круг ф 16 ст ЗПС вагою 0,5 тони за ціною 5 566,67 грн. (без ПДВ) на суму 2 783, 33 (без ПДВ) на загальну суму 10 956,30 грн. в т.ч. ПДВ.

Вказаний товар був завантажений позивачем на складі останнього за адресою: Дніпропетровськ, вул. Курсантська, 1р в транспортний засіб а/м МАЗ АН 8262 НР згідно ТТН №7 від 20.03.2013 р. для доставки на адресу відповідача.

Крім того, 20 березня 2013 р. відповідач за видатковою накладною №РН-003693 отримав відповідно до вказаного рахунку круг ф 19 ст. 60 С2А каб. 3Б вагою 1,7 тони за ціною 7 983,33 грн. (без ПДВ) за 1 тону на загальну суму 16 286,00 грн. в т.ч. ПДВ.

Вказаний товар був завантажений позивачем на складі останнього за адресою: Дніпропетровськ, вул. Малиновського, 98 А в той самий транспортний засіб а/м МАЗ АН 8262 НР згідно ТТН №8 від 20.03.2013 р. для доставки на адресу відповідача.

Товар був переданий водію а/м МАЗ АН 8262 НР Терещенко Сергію Борисовичу відповідно до вказівок відповідача наданих в листі від 20.03.0213 р. №301/18-3652, який позивач отримав від відповідача засобами факсимільного зв'язку.

Отже, позивач прийняті на себе зобов'язання виконав належним чином та поставив відповідачу товар, що підтверджується видатковими накладними №РН-003743 від 20.03.2013 р., № РН-003693 від 20.03.2013 р.

Відповідач, в порушення умов домовленості не сплатив вартість отриманого товару, в результаті чого заборгованість відповідача перед позивачем склала 27 242 грн. 30 коп.

Таким чином між сторонами був здійснений правочин за ознаками постачання відповідачу замовленого ним товару.

Як правомірно зазначив суд першої інстанції в своєму рішенні, згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтями 11 та 509 Цивільного кодексу України визначено, що однією із підстав виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк, є договір.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До виконання господарських договорів (правочинів) застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. (ст. 205 ЦК України).

Як свідчать надані суду документи, між сторонами склалися господарські відносини, що породили взаємні обов'язки. Обов'язки відповідача виразились у оплаті товару, а обов'язки позивача заключаються в поставці даного товару відповідачу.

Таким чином між сторонами був здійснений правочин з постачання відповідачу замовленого ним товару. Тобто, правовідносини сторін врегульовано усним правочином за умовами договору поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник, зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві, товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив в своєму рішенні, що відповідно до ст. 693 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За таких обставин, господарський суд першої інстанції обгрунтовано визнав, що позовні вимоги про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь" - 27 242 грн. 30 коп. основного боргу підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 1424 грн. 06 коп. - 3% річних та 5 915 грн. 03 коп. втрат від інфляції.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

На особу, яка допустила неналежне виконання зобов'язання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтями 611, 625 Цивільного кодексу України.

У відповідності до положень чинного законодавства захист цивільних прав здійснюється, зокрема, шляхом стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках передбачених законодавством або договором, неустойки (штрафу, пені), а також інших засобів передбачених законодавством.

До інших засобів захисту цивільних прав, у відповідності до ст. 625 ЦК України, відносяться 3 % річних та інфляційні нарахування.

Зокрема, згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Факт виконання зобов'язань належним чином відповідач не довів.

Враховуючи встановлений факт прострочення відповідачем виконання грошових зобов'язань, господарський суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення 1 424 грн. 06 коп. - 3% річних та 5 915 грн. 03 коп. втрат від інфляції заявлені позивачем обґрунтовано та підлягають задоволенню.

Ст. 218 ГК України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано визнав за необхідне задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача 27242 грн. 30 коп. основного боргу, 1 424 грн. 06 коп. - 3% річних та 5 915 грн. 03 коп. втрат від інфляції.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, ст. 34 ГПК України.

Щодо відмови судом першої інстанції в задоволенні клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення строком на чотири місяці, слід зазначити наступне.

Пунктом 6 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Господарський суд на підставі статті 121 ГПК має право за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за власною ініціативою у виняткових випадках залежно від обставин справи відстрочити, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови (далі - рішення), змінити спосіб та порядок їх виконання.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Тобто, надання відстрочення виконання рішення можливе за наявності обставин, що ускладнюють або роблять його неможливим. Відсутність грошових коштів для сплати кредиторських зобов'язань не є достатньо обґрунтованою підставою для надання відстрочення виконання рішення.

Будь-яких доказів в обґрунтування необхідності надання відстрочення виконання рішення, ускладнення його виконання або наявності обставин, які роблять неможливим його виконання відповідачем не надано.

Крім того, позивач проти відстрочення виконання судового рішення строком на 4 місяці заперечував.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку щодо відмови в задоволенні клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення.

На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Запорізької області від 12.02.15 року у справі №908/5844/14 прийнято з урахуванням фактичних обставин справи та діючого законодавства, без порушень норм матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Таким чином, керуючись ст.ст. 33, 49, 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Запорізької області від 12.02.15 року у справі №908/5844/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 08.04.15

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.

Суддя Плужник О.В.