ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2015 р.Справа № 916/392/15-г

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Князєвій К.Р.

За участю представників сторін:

Прокурор: Малєєв О.М. /посвідчення/;

Від позивача: Чернова Г.А. за довіреністю № 62/исх-гс від 19.02.2015р.

Від відповідачів:

- Виконавчого комітету Одеської міської ради: не з'явився;

- публічного акціонерного товариства „Завод Чорноморполіграфметал": Шендеровський Ю.Ю. /керівник/, Грабовський М.Д за довіреністю від 17.02.2015р.;

- товариства з обмеженою відповідальністю „Берег-Трейд": не з'явився;

- товариства з обмеженою відповідальністю „Михайлівський маєток": Нестеренко Н.В. за довіреністю від 20.02.2015р.;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до виконавчого комітету Одеської міської ради, публічного акціонерного товариства „Завод Чорноморполіграфметал", товариства з обмеженою відповідальністю „Берег-Трейд", товариства з обмеженою відповідальністю „Михайлівський маєток" про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, -

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Одеської області звернувся до господарського суду Одеської області із позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради до виконавчого комітету Одеської міської ради, публічного акціонерного товариства „Завод Чорноморполіграфметал" (далі по тексту - ПАТ „Завод Чорноморполіграфметал"), товариства з обмеженою відповідальністю „Берег-Трейд" (далі по тексту - ТОВ „Берег-Трейд"), товариства з обмеженою відповідальністю „Михайлівський маєток" (далі по тексту - ТОВ „Михайлівський маєток") про визнання недійсним свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 19.05.2005р., яким було посвідчено право власності відкритого акціонерного товариства „Чорноморполіграфметал" на будівлю дитячого садку № 74, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Бабеля, 2, визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між відкритим акціонерним товариством „Завод Чорноморполіграфметал" та товариством з обмеженою відповідальністю „Берег-Трейд", предметом якого є вказана будівля дитячого садку, а також про витребування з незаконного володіння ТОВ „Михайлівський маєток" будівлі дитячого садку № 74, розташованої у м. Одесі по вул. Бабеля, 2. Крім того, прокурор просив поновити строки позовної давності для звернення до суду із даними позовними вимогами.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом протиправного вибуття спірного майна із комунальної власності в результаті видачі виконавчим комітетом Одеської міської ради спірного свідоцтва про право власності, а також необхідності повернення цього майна до законної власності територіальної громади міста Одеси.

Позивачем заявлені прокурором позовні вимоги були підтримані у повному обсязі.

Відповідач - виконавчий комітет Одеської міської ради був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи господарським судом, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень суду під розписку, проте жодного разу представник виконавчого комітету в судові засіданні по даній справі не з'явився та про причини неявки суд не повідомив. Крім того, виконавчим комітетом Одеської міської ради не було надано суду відзиву на позов.

Представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю „Берег-Трейд" жодного разу в судові засідання по даній справі не з'явився та про причини неявки суд не повідомив. При цьому, суд зазначає, що конверти із поштовими відправленнями суду, які були надіслані за адресою місцезнаходження ТОВ „Берег-Трейд" згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців: 65026. м. Одеса, вул. Гоголя, буд. 7, кв. 15-А, були повернуті суду через вибуття адресата, у зв'язку з чим, відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. за № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з наступними змінами та доповненнями) відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду даної справи господарським судом. Незважаючи на вимоги суду, ТОВ „Берег-Трейд" не було надано суду витребуваного відзиву.

Відповідачі ПАТ „Завод Чорноморполіграфметал" та ТОВ „Михайлівський маєток" повністю заперечують проти позову, наголошуючи на недоведеності факту належності спірного майна до комунальної власності до моменту видачі виконавчим комітетом Одеської міської ради спірного свідоцтва про право власності. Крім того, ТОВ „Михайлівський маєток" наголошувало на необхідності відмови у задоволенні позову прокурора через пропуск визначеного законом строку позовної давності для звернення до суду із даними вимогами.

Оскільки виконавчим комітетом Одеської міської ради та ТОВ „Берег-Трейд" не було надано суду відзиву на позов, дана справа розглядається за наявними в ній матеріалами згідно зі ст. 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.

Відповідно до плану приватизації державного майна орендного підприємства „Одеський завод „Чорноморполіграфметал", Одеський завод „Чорноморполіграфметал" як об'єкт приватизації містить наступні характеристики станом на 01.11.1993р.: кількість працівників - 733 особи; балансова вартість основних засобів станом на - 4280580 тис. крб., балансовий прибуток - 3510220 тис.крб., розрахунковий прибуток, що залишається після сплати податків та інших обов'язкових платежів - 2013548 тис.крб., розмір фонду споживання - 202685,7 тис.крб. До переліку та вартості майна, яке виключається із вартості цілісного майнового комплексу увійшли об'єкти соцкультпобуту, побудовані за рахунок фонду соціального розвитку, в т.ч. спорткомплекс, здравпункт, їдальня, гуртожиток. При цьому, перелік та вартість об'єктів соцкультпобуту, що передаються безоплатно (п. 4.5. плану приватизації) не містить жодного об'єкту. Вказаний план приватизації був затверджений розпорядженням Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області від 20.12.1993р. № 101.

Затверджений розпорядженням Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області від 20.12.1993р. за № 101-р акт оцінки вартості майна орендного підприємства не містить відомостей про наявність у Одеського заводу „Чорноморполіграфметал" майна, яке виключається із вартості приватизаційної маси.

Відповідно до розпорядження Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області від 31.12.1993р. за № 114-р було вирішено: приватизацію цілісного майнового комплексу орендного підприємства Одеський завод „Чорноморполіграфметал" здійснити шляхом продажу належних державі акцій відкритого акціонерного товариства, заснованого регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та організацією орендарів, утвореної трудовим колективом орендного підприємства Одеський завод „Чорноморполіграфметал"; визначено, що дане розпорядження про створення акціонерного товариства є засновницьким договором; розмір статутного капіталу Товариства складає 4 246 200 000 карбованців, із яких 2 048 550 000 карбованців є державною власністю, 2 197 650 000 карбованців - власністю організації орендаторів; на вартість свого внеску організація орендарів отримує акції створеного Товариства та розподіляє їх між членами організації в місячний строк з дня реєстрації Товариства в установленому нею порядку; продаж належних державі акцій здійснюється в порядку та строки, визначені Положеннями „Про застосуванні способів приватизації майна державних підприємств", затвердженим наказом Фонду державного майна України від 04.02.1993р. за № 56, та у відповідності до плану приватизації, затвердженого розпорядженням Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області від 20.12.1993р. за № 101-р; з моменту реєстрації товариства у виконавчому комітеті Іллічівської районної ради народних депутатів м. Одеси діяльність орендного підприємства „Одеський завод „Чорноморполіграфметал", створеного на базі орендованого майна, припиняється. Товариство стає правонаступником його прав та обов'язків.

Згідно із свідоцтвом № 115, що було видано Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області 25.05.1995р, відкритим акціонерним товариством „Чорноморполіграфметал" було повністю проведена оплата 3 902 шт. номінальною вартістю 525 000 карбованців кожна, в результаті чого вказане відкрите акціонерне товариство стає правонаступником прав та обов'язків орендного підприємства Одеський завод „Чорноморполіграфметал". Форма власності акціонерного товариства: колективна.

Відповідно до протоколу засідання комісії з інвентаризації майна, яке не увійшло до статутного фонду ВАТ „Чорноморполіграфметал", що був затверджений наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області, державного майна, яке не увійшло до статутного капіталу даного акціонерного товариства, створеного в процесі приватизації, виявлено не було.

При цьому, на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 07.07.1994р. за № 1014, було вирішено відвести ВАТ „Чорноморполіграфметал" фактично займану дитячим садком № 74 земельну ділянку площею 0,32 га по вул. Бабеля, 2, передати с балансу ЖЕО Іллічівського району будівлю дитячого садка № 74 на баланс ВАТ „Чорноморполіграфметал" для використання за призначенням. При цьому, в преамбулі даного рішення було зазначено, що дитячий садок № 74 функціонує з 1948 року як відомчий та всі витрати з його утримання несе ВАТ „Чорноморполіграфметал" (колишній Одеський завод пакувальних виробів ім. М.І. Калініна).

На виконання названого рішення, комісією у складі: голови комісії - голови Іллічівського райвиконкому, членів комісії: начальника Іллічівського ЖЕО, головного інженера Іллічівського ЖЕО, голови правління ВАТ „Чорноморполіграфметал", директора по КС ВАТ „Чорноморполіграфметал", завідуючого дитячим садком було складено акт від 12.12.1996р. на підтвердження факту передачі будівлі дитячого садка № 74 по вул. Бабеля, 2, із балансу Житлово-експлуатаційного об'єднання Іллічівського району на баланс ВАТ „Чорноморполіграфметал".

В подальшому, за результатам розгляду поданих ВАТ „Чорноморполіграфметал" документів, на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 07.07.1994р. за № 1014 та комісійного акту від 12.12.1996р. виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано свідоцтво про право власності від 19.05.2005р., яким посвідчено належність ВАТ „Чорноморполіграфметал" на праві приватної власності об'єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Бабеля, 2, який складається із будівель під літ. „А", загальною площею 777,9 кв.м., основною площею 512,1 кв.м., відображених у технічному паспорті від 24.11.2004р.

На підставі вказаного свідоцтва про право власності, 25.05.2005р. комунальним підприємством „Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" було проведено державну реєстрацію права власності ВАТ „Чорноморполіграфметал" на будівлі дитячого садка № 74, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Бабеля, 2, що підтверджується відповідним витягом /а.с. 120/.

23.06.2005р. між ВАТ „Чорноморполіграфмтеал" (Продавець) та ТОВ „Берег-Трейд" (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В., зареєстрований в реєстрі за № 2093, за умовами якого Продавець продав, а Покупець купив об'єкт нерухомості - будівлі дитячого садка № 74, які знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Бабеля, 2, що розташований на землі Одеської міської ради.

В подальшому, після державної реєстрації права власності на будівлі дитячого садка № 74, які знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Бабеля, 2, за ТОВ „Берег-Трейд", між ТОВ „Михайлівський маєток" (Покупець) та ТОВ „Берег-Трейд" (Продавець) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений 21.08.2009р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренком Є.С., за умовами якого спірне майно було продане на користь ТОВ „Михайлівський маєток".

Як свідчить наявна в матеріалах справи інформаційна довідка від 27.01.2015р. з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, 14.12.2010р. за ТОВ „Михайлівський маєток" було зареєстровано право власності на будівлі дитячого садка № 74, які знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Бабеля, 2. На теперішній час спірне майно залишається у власності ТОВ „Михайлівський маєток".

Як стверджує прокурор з посиланням на вищенаведені обставини, спірна будівля дитячого садку до моменту видачі виконавчим комітетом Одеської міської ради спірного свідоцтва належала до комунальної власності територіальної громади міста Одеси, у зв'язку з чим, її відчуження на користь ПАТ „Завод Чорноморполіграфметал" могло бути здійснене виключно шляхом проведення визначеної законом процедури приватизації, яка, в даному випадку, не проводилась. Викладені обставини зумовили звернення прокурора до суду із даним позовом з метою захисту та поновлення права комунальної власності на спірне майно.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених прокурором позовних вимог, господарський суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В силу положень ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Засади захисту права власності визначені главою 29 Цивільного кодексу України. Так, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди (ст. 393 ЦК України).

Крім того, положеннями ст. 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, особа з метою захисту права власності може вимагати як визнання незаконним акту органу державної влади або органу місцевого самоврядування, яким порушене таке право, так і наступного визнання недійсним правочину щодо належного йому майна, а також вимагати його витребування на свою користь. При цьому, істотною передумовою для захисту такого права є доведеність факту наявності у особи, яка звернулась до суду за захистом свого права, відповідного суб'єктивного права, на захист якого направлені відповідні позовні вимоги, оскільки не підлягає захисту в судовому порядку право, наявність якого не доведена в установленому порядку. Отже, з урахуванням підстав пред'явленого позову, при вирішенні даного спору суд вважає за необхідне дослідити питання належності спірного майна до моменту видачі спірного свідоцтва про право власності до комунальної власності.

Як було встановлено судом під час розгляду справи на підставі пояснень сторін, спірне майно було створене ще у 1905 році, при цьому будь-яких документів щодо замовника такого будівництва, підрядника або іншої особи, яка створила це майно, сторонами в порушення вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України суду надано не було. При цьому, сторонами було підтверджено, що за часів існування Союзу Радянських Соціалістичних Республік, спірна будівля використовувалась як відомчий дитячий садок та з середини ХХ століття перебувала на утриманні Одеського заводу „Чорноморполіграфметал", що також вбачається із преамбули рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів № 1014 від 07.07.1994р.

Відповідно до ст. 87 ЦК Української РСР (в редакції, чинній до проголошення незалежності України) соціалістичною власністю є: державна (загальнодержавна) власність; колгоспно-кооперативна власність; власність профспілкових та інших громадських організацій. Держава охороняє соціалістичну власність і створює умови для її примноження. Ніхто не має права використовувати соціалістичну власність з метою особистої наживи та в інших корисливих цілях.

Статтею 87-1 ЦК Української РСР (в редакції, чинній до проголошення незалежності України) майно, закріплене за державними, міжколгоспними, державно-колгоспними та іншими державно-кооперативними організаціями, перебуває в оперативному управлінні цих організацій, які здійснюють у межах, встановлених законом, відповідно до цілей їх діяльності, планових завдань і призначення майна, права володіння, користування і розпорядження майном.

Згідно зі ст. 89 ЦК Української РСР (в редакції, чинній до проголошення незалежності України) державна власність - спільне надбання всього радянського народу, основна форма соціалістичної власності. Держава є єдиним власником всього державного майна. Положеннями ст. 90 даного Кодексу було передбачено, що Земля, її надра, води і ліси є у виключній власності держави і надаються тільки в користування. Державі належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту і зв'язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави.

Таким чином, за часів існування Союзу Радянських Соціалістичних Республік майно, якими були наділені державні підприємства та організації, належало до державної власності та перебувало у вказаних підприємств в оперативному управлінні. Таким чином, суд доходить висновку, що спірна будівля дитячого садку до моменту проголошення незалежності України належала до загальнодержавної власності. Вказаний висновок суду базується також на тому, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази належності спірного майна до особистої власності, колгоспно-кооперативної власності, або власності профспілкових та інших громадських організацій.

На підставі постанови Верховної Ради Української РСР від 29 листопада 1990 року N 506-XII „Про захист суверенних прав власності Української РСР" до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна було встановлено мораторій на території республіки на будь-які зміни форм власності і власника державного майна, ініціаторами та учасниками яких є органи державної влади і управління, а також заборонено випуск і реалізацію акцій усіх державних підприємств, організацій та установ, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, розташованих на території України, фізичним та юридичним особам з-поза меж Української РСР.

Згідно з постановою Верховної ради Української РСР „Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" від 26 березня 1991 року N 885-XII було введено в дію Закон Української РСР "Про власність" з 15 квітня 1991 року. Встановлено, що: закон Української РСР "Про власність" застосовується до правовідносин, які виникли після введення в дію Закону, тобто з 15 квітня 1991 року; щодо правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, Закон Української РСР "Про власність" застосовується до тих прав і обов'язків, що виникнуть після введення в дію Закону; положення статті 15 зазначеного Закону застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року. Пунктом 5 зазначеної постанови було передбачено Раді Міністрів Української РСР до 1 травня 1991 року забезпечити з участю Уряду Кримської АРСР, а також виконавчих комітетів обласних, Київської міської Рад народних депутатів розмежування майна між власністю Української РСР і власністю відповідно Кримської АРСР, областей, міста Києва. При цьому виходити з того, що у власність Кримської АРСР, областей, міста Києва, крім майна підприємств, установ та організацій республіканського (АРСР), обласного, (міського) підпорядкування, повинно входити також майно підприємств, установ та організацій загальносоюзного і республіканського (Української РСР) підпорядкування, які передаються у власність Кримської АРСР, областей, міста Києва.

В свою чергу, відповідно до ст.ст. 2, 3 Закону Української РСР „Про власність" від 07 лютого 1991 року N 697-XII право власності в Українській РСР охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Кожен громадянин в Українській РСР має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власність в Українській РСР виступає в таких формах: індивідуальна (особиста і приватна трудова), колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними. Суб'єктами права власності в Українській РСР визнаються: народ України, громадяни, юридичні особи та держава. Власність в Українській РСР існує в різних формах. Українська РСР створює рівні умови для розвитку всіх форм власності та їх захисту.

Статтями 31, 32 Закону Української РСР „Про власність" від 07 лютого 1991 року N 697-XII було визначено, що до державної власності в Українській РСР належать загально-державна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність) суб'єктом права загальнодержавної (республіканської) власності є держава в особі Верховної Ради Української РСР. Суб'єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Відповідно до ст. 34 Закону Української РСР „Про власність" від 07 лютого 1991 року N 697-XII загальнодержавну (республіканську) власність складають: майно, що забезпечує діяльність Верховної Ради Української РСР та утворюваних нею державних органів; майно Збройних Сил, органів державної безпеки, прикордонних і внутрішніх військ; оборонні об'єкти; єдина енергетична система; системи транспорту загального користування, зв'язку та інформації, що мають загальнодержавне (республіканське) значення; кошти республіканського бюджету; республіканський національний банк, інші державні республіканські банки та їх установи і створювані ними кредитні ресурси; республіканські резервні, страхові та інші фонди; майно вищих і середніх спеціальних навчальних закладів; майно державних підприємств; об'єкти соціально-культурної сфери або інше майно, що становить матеріальну основу суверенітету України і забезпечує її економічний та соціальний розвиток. У загальнодержавній (республіканській) власності може перебувати також інше майно, передане у власність Української РСР іншими державами, а також юридичними особами і громадянами.

В свою чергу, об'єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об'єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров'я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв'язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб'єктами права власності (ст. 35 названого Закону).

На виконання наведених законодавчих актів Кабінетом Міністрів України 05.11.1991р. було прийнято постанову № 311 „Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)". Названою постановою було: затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), що додається; установлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю; Міністерствам і відомствам України, органам, уповноваженим управляти державним майном, здійснити до 1 січня 1992 р. передачу державного майна, яке перебуває у їх віданні, до комунальної власності згідно із затвердженим цією постановою переліком; установлено, що: розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів; розмежування майна між власністю районів, міст обласного підпорядкування та власністю інших адміністративно-територіальних одиниць провадиться виконкомами районних і міських Рад народних депутатів з участю виконкомів районних у містах, міських районного підпорядкування, селищних і сільських Рад народних депутатів; передача державного майна, яке перебуває у віданні міністерств і відомств України, інших органів, уповноважених управляти державним майном, до складу комунальної власності, а також від однієї адміністративно-територіальної одиниці до іншої здійснюється безоплатно стосовно порядку, передбаченого постановою Ради Міністрів УРСР від 28 квітня 1980 р. N 285 "Про порядок передачі підприємств, об'єднань, організацій, установ, будинків і споруд" (ЗП УРСР, 1980 р., N 5, ст. 43), з наступним повідомленням про це органів державної статистики, податкових та фінансових органів.

Згідно з пунктом „Народна освіта" розділу І „Власність областей" Переліку державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 5 листопада 1991 р. N 311, у власність областей передаються дошкільні виховні та позашкільні навчально-виховні заклади, середні загальноосвітні навчально-виховні заклади, педагогічні училища, школи-інтернати, міжшкільні навчально-виробничі комбінати, будинки учителя, інститути удосконалення вчителів, методичні кабінети, фільмотеки, підрозділи по господарському обслуговуванню установ і закладів народної освіти, крім тих, що перебувають у відомчому підпорядкуванні.

Таким чином, під час здійснення розмежування об'єктів між загальнодержавною та комунальною власністю всі дошкільні виховні заклади, крім тих, що знаходились у відомчому підпорядкуванні, мали перейти до комунальної власності області та в подальшому могли бути розмежовані між власністю адміністративно-територіальних одиниць відповідної області.

Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази передачі спірної будівлі, яка на час здійснення розмежування об'єктів загальнодержавної та комунальної власності за своїм призначенням виступала дитячим садком, тобто дошкільним навчальним закладом, до комунальної власності. Більш того, преамбула рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів № 1014 від 07.07.1994р., лист Департаменту освіти і науки Одеської міської ради від 10.04.2015р. за № 1793 свідчать про те, спірне майно виступало відомчим навчальним закладом ПАТ „Завод „Чорноморполіграфметал".

Викладені обставини в своїй сукупності підтверджують те, що спірне майно не передавалось до комунальної в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України 05.11.1991р. № 311 „Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)". Крім того, в матеріалах справи також відсутні докази передачі спірної будівлі дитячого садку до власності територіальної громади в порядку, передбаченому Законом України „Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" від 03 березня 1998 року N 147/98-ВР.

Досліджені судом в процесі розгляду даної справи окремі матеріали приватизації державного майна орендного підприємства „Одеський завод „Чорноморполіграфметал", надані прокурором, свідчать про те, що спірна будівля дитячого садку як об'єкт соцкультпобуту не увійшла до приватизаційної маси, та не підтверджують факту передачі цього майна безоплатно у користування в порядку, визначеному ст. 24 Закону України „Про приватизацію майна державних підприємств" (в редакції, чинній на час проведення приватизації державного майна орендного підприємства „Одеський завод „Чорноморполіграфметал").

Посилання прокурора та позивача на рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 07.07.1994р. № 1014, яким спірний дитячий садок був переданий з балансу Житлово-експлуатаційної організації Іллічівського району на баланс ВАТ „Чорноморполіграфметал" як на доказ належності спірного майна до комунальної власності судом відхиляються, оскільки вказане рішення ніяким чином не підтверджує факт перебування цього майна на момент його ухвалення у власності територіальної громади міста Одеси. Більш того, знаходження майна на балансі підприємства чи організації не є безумовною ознакою власності баласноутримувача на це майно, про що правильно було зазначено прокурором по тексту позовної заяви. В той же час, лист Департаменту освіти і науки Одеської міської ради від 26.12.2013р. за № 7975, лист виконавчого комітету Одеської міської ради від 06.06.2013р. за № 36-ко-2881 свідчать про те, що спірна будівля на час її використання в якості відомчого дитячого садку до комунальної власності не належала.

Крім того, слід зауважити, що в провадженні господарського суду Одеської області вже перебувала справа № 16/457-05-10488 за позовом заступника прокурора Малиновського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до виконавчого комітету Одеської міської ради, відкритого акціонерного товариства „Чорноморполіграфметал", товариства з обмеженою відповідальністю „Берег-Трейд" про визнання незаконним свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 19.05.2005р. на підтвердження належності ВАТ „Чорноморполіграфметал" спірної будівлі дитячого садку № 74, а також про визнання недійсним укладеного між ВАТ „Чорноморполіграфметал" та ТОВ" Берег-Трейд" договору купівлі-продажу від 23.06.2005р. щодо вказаної будівлі дитячого садка. Рішенням суду від 23.01.2006р. по вказаній справі у задоволенні позовних вимог прокурора було відмовлено у повному обсязі з мотивів недоведеності факту належності спірної будівлі дитячого садка № 74 ані до об'єктів комунальної власності, ані до об'єктів державної власності. Наведені факти, встановлені рішенням господарського суду Одеської області від 23.01.2006р. по справі № 16/457-05-10488, мають преюдиціальне значення для даної справи та додатково спростовують твердження прокурора та позивача, покладені в обґрунтування пред'явленого в межах даної справи позову.

Таким чином, ані прокурором, ані позивачем в порушення вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України не було надано суду жодного документу на підтвердження перебування спірного майна у комунальній власності територіальної громади міста Одеси до моменту видачі виконавчим комітетом Одеської міської ради спірного свідоцтва про право власності. В результаті викладеного, суд доходить висновку про відсутність у позивача суб'єктивного матеріального права, на захист якого прокурором був поданий даний позов, що є підставою для відмови у задоволенні заявлених прокурором в інтересах держави в особі Одеської міської ради позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Оскільки вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу та про витребування майна, в даному випадку, є похідними від вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності, а також базуються на факті належності спірного майна до комунальної власності, який в установленому законом порядку не був доведений під час розгляду даної справи, суду не вбачаються і правові підстави для задоволення позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна.

З викладених обставин судом не досліджується питання дотримання чи пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду із даними позовними вимогами, оскільки вказаний інститут застосовується судом виключно у випадку встановлення факту порушення суб'єктивного права та при вирішенні питання про можливість його захисту.

Підсумовуючи всі вищевикладені обставини, керуючись ст.ст. 15, 16, 21, 388, 393 ЦК України, ст.ст. 87, 87-1, 89, 90 ЦК Української РСР, постановою Верховної Ради Української РСР від 29 листопада 1990 року N 506-XII „Про захист суверенних прав власності Української РСР", постановою Верховної ради Української РСР „Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" від 26 березня 1991 року N 885-XII, ст.ст. 2, 3, 31, 32, 34, 35 Закону Української РСР „Про власність" від 07 лютого 1991 року N 697-XII, постановою Кабінету Міністрів України 05.11.1991р. № 311 „Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" позов прокурора, поданий в інтересах держави в особі Одеської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 19.05.2005р., яким було посвідчено право власності відкритого акціонерного товариства „Чорноморполіграфметал" на будівлю дитячого садку № 74, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Бабеля, 2, визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між відкритим акціонерним товариством „Завод Чорноморполіграфметал" та товариством з обмеженою відповідальністю „Берег-Трейд", предметом якого є вказана будівля дитячого садку, а також про витребування з незаконного володіння ТОВ „Михайлівський маєток" будівлі дитячого садку № 74, розташованої у м. Одесі по вул. Бабеля, 2, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повний текст рішення підписано 20.04.2015р.

Суддя С.П. Желєзна