РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2015Справа №910/4922/15-г

За позовом Приватного акціонерного товариства «ПЗУ Україна»

до Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна компанія

«Оранта»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Ковальов Валентин Валерійович

про стягнення 30 867, 50 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Невідома Т.М. за довіреністю № 798 від 13.11.2014 р.;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «ПЗУ Україна» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Оранта» (далі - відповідач) про стягнення 30 867, 50 грн. Також, позивач просив суд витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що 04.11.2011 р. між ним та Жмурченко Оленою Анатоліївною було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № АМ.029284 щодо автомобіля марки «Nissan Note», реєстраційний номер ВТ9875АН. 24.04.2012 р. о 12 год. 30 хв. в місті Херсоні на площі Свободи відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «Nissan Notte», реєстраційний номер ВТ9875АН, під керуванням водія Фетісової О.А., та транспортного засобу «Audi 80», реєстраційний номер 30704ХО, під керуванням водія Ковальова В.В. Водій автомобіля «Audi 80», реєстраційний номер 30704ХО, Ковальов Валентин Валерійович постановою Комсомольського районного суду м. Херсона від 25.05.2012 р. у справі № 2114/4238/12 був визнаний винним в порушенні ПДР України, у зв'язку з чим, позивач на виконання умов Договору добровільного страхування виплатив 30 867, 50 грн. страхового відшкодування на підставі платіжних доручень № 2438 від 16.05.2012 р., № 4696 від 06.08.2012 р. та шляхом проведення заліку на недоотриману страхову премію в сумі 2 135, 07 грн. Враховуючи те, що цивільна відповідальність водія транспортного засобу «Audi 80», реєстраційний номер 30704ХО, була застрахована відповідачем за полісом № АВ/5772680, позивач вирішив звернутись до відповідача з даним позовом про виплату страхового відшкодування.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.03.2015 р. порушено провадження у справі № 910/4922/15-г, в порядку ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Ковальова Валентина Валерійовича, розгляд справи призначено на 17.03.2015 р.

Також, в порядку підготовки справи до розгляду судом здійснено запит до Моторного (транспортного) страхового бюро України щодо надання інформації та належним чином завіреної копії полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яким застраховано цивільно-правову відповідальність водія транспортного засобу «Audi 80», реєстраційний номер 30704ХО станом на 24.04.2012 р.

17.03.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла Інформація з єдиної централізованої бази даних МТСБУ, відповідно до даних якої за полісом серії АВ № 5772680 застраховано цивільно-правову відповідальність водія транспортного засобу «Audi 80», реєстраційний номер 30704ХО Ковальова В.В., страховою компанією є ВАТ НАСК «Оранта», ліміт по життю та здоров'ю складає 100 000, 00 грн., по майну - 50 000, 00 грн., франшиза становить 510, 00 грн., строк дії поліса з 30.03.2012 р. по 30.03.2013 р.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання 17.03.2015 р. не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Представник відповідача в судове засідання 17.03.2015 р. не з'явився, проте 13.03.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва подав відзив на позовну заяву № 08-03-12/3736 від 12.03.2015 р., за змістом якого проти позову заперечив, посилаючись на те, що позивач не звертався з вимогою про відшкодування в порядку регресу шкоди, заподіяної в результаті ДТП протягом одного року з моменту настання ДТП, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Крім того, відповідач просив суд розглянути справу без його участі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.03.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 31.03.2015 р.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання 31.03.2015 р. не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Від представника позивача в судовому засіданні надійшли додаткові документи у справі.

У судовому засіданні 31.03.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частинb рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.11.2011 р. між позивачем (страховик) та Жмурченко Оленою Анатоліївною (страхувальник) було укладено Договір № АМ.029284 добровільного страхування наземних транспортних засобів (далі - Договір).

Пунктом 5 Договору передбачено, що застрахованим транспортним засобом є автомобіль марки «Nissan Note», реєстраційний номер ВТ9875АН, 2007 року випуску.

При цьому, з тексту Договору вбачається, що в ньому допущено технічну описку в назві моделі застрахованого автомобіля, а саме: вказано «Notte» замість вірного «Notе», як це відображено в Свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу та на офіційному веб-ресурсі компанії виробника - http://www.nissan-global.com/EN/NISSAN/NOTE/.

Згідно із п. 6 «а» Договору, до страхових ризиків віднесено, зокрема, дорожньо-транспортну подію, безумовна франшиза за яким складає 0%.

В силу п. 9 Договору, цей Договір діє 12 місяців з 04.11.2011 р. по 03.11.2012 р.

Відповідно до п. 10.4. Договору було визначено, що при визначенні розміру страхового відшкодування (при проведенні відновлювального ремонту) до уваги беруться виключно розрахунки, складені страховиком, або акт (висновок) незалежної автотоварознавчої експертизи, підготовлений за його замовлення спеціалізованою організацією (оцінювачем, суб'єктом оціночної діяльності, судовим експертом) або обсяг коштів, визначений у калькуляції СТО.

На підставі представленого до матеріалів справи Свідоцтва про шлюб серії 1-КГ № 059089 від 10.10.2010 р. судом встановлено прізвище, яке Жмурченко Олена Анатоліївна мала до вступу у шлюб - Фетісова, чим пояснюється його використання у інших документах, наявних в матеріалах справи.

З матеріалів справи вбачається, що 24.04.2012 р. о 12 год. 30 хв. в місті Херсоні по площі Свободи відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Audi 80», реєстраційний номер 30704ХО, під керуванням водія Ковальова В.В., через те, що останній не надав переваги в русі транспортному засобу «Nissan Note», реєстраційний номер ВТ9875АН, під керуванням водія Фетісової (Жмурченко) О.А., який рухався по головній дорозі, внаслідок чого скоїв зіткнення із зазначеним транспортним засобом.

Постановою Комсомольського районного суду м. Херсона від 25.05.2012 р. у справі № 2114/4238/12 Ковальов Валентин Валерійович був визнаний винним в порушенні ПДР України та притягнутий до адміністративної відповідальності.

Зі змісту вказаної постанови суду вбачається, що за її текстом в державному номері транспортного засобу марки «Nissan», яким керував водій Фетісова О.А., ймовірно було допущено технічну описку, а саме: зазначено номер як «ВТ9875АИ» замість «ВТ9875АН».

Вказаних висновків господарський суд дійшов з урахуванням дослідження матеріалів справи та зокрема того, що доказів, що 24.04.2012 р. о 12 год. 30 хв. також відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Audi 80», реєстраційний номер 30704ХО, під керуванням водія Ковальова В.В., та транспортного засобу «Nissan» під керуванням водія Фетісової О.А. з реєстраційним номером ВТ9875АИ, - не представлено, як і не надано доказів взагалі існування вказаного номерного знаку.

Так, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 2.6. ДСТУ 4278:2004 «Знаки номерні транспортних засобів» на знаках типів 1 та 5 літери української абетки, розміщені з лівого боку знака, означають адміністративно-територіальну або загальнодержавну належність. Літеросполуки, що означають адміністративно-територіальну або загальнодержавну належність, наведено у додатку Б. Літери української абетки, розміщені з правого боку знака, означають його серію. Літеросполуки, які можна використовувати на знаках для позначення серії, наведено у додатку В.

Зокрема, у Додатку В ДСТУ 4278:2004 відсутні літеросполуки «АИ».

На підставі зазначеного, а також того, що відповідач та третя особа не заперечують проти того, що 24.04.2012 р. о 12 год. 30 хв. в місті Херсоні по площі Свободи відбулась дорожньо-транспортна пригода саме за участю автомобіля «Audi 80», реєстраційний номер 30704ХО, під керуванням водія Ковальова В.В., та транспортного засобу «Nissan Note», реєстраційний номер ВТ9875АН, під керуванням водія Фетісової О.А., суд вважає факт визнання вини Ковальова В.В. у скоєнні саме вказаного правопорушення встановленим.

При цьому, суд враховує, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 р. «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до Полісу № АВ № 5772680 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автомобіля Audi 80», реєстраційний номер 30704ХО, була застрахована у ВАТ НАСК «Оранта» на строк з 30.03.2012 р. по 30.03.2013 р. з встановленим розміром франшизи - 510, 00 грн. та лімітом відповідальності страховика - 50 000, 00 грн. за шкоду заподіяну майну.

Відповідно до Довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 8996090, автомобіль «Nissan Note», реєстраційний номер ВТ9875АН, в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди отримав пошкодження передньої центральної, бокової правої частини.

25.04.2012 р. страхувальник звернувся до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування на рахунок СТО «Автоконтинент».

Як вбачається з матеріалів справи, 27.04.2012 р. на замовлення позивача Фізичною особою - підприємцем Болдаревим С.М. було складено Звіт про оцінку вартості матеріальної щкоди, завданої пошкодженням колісного транспортного засобу № 46/04/12, відповідно до якого визначено, що розмір матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Nissan Note», реєстраційний номер ВТ9875АН, складає 30 182, 44 грн.

27.04.2012 р. ТОВ «Автоконтинет», яке мало здійснювати ремонт вказаного автомобіля, було складено Рахунок-фактуру № А-00000056 від 27.04.2012 р. на суму 30 867, 50 грн.

Згідно з листом № 4.1-4.1.1/1077 від 03.05.2012 р. вигодонабувачем - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» надано згоду на перерахування страхового відшкодування, належного Жмурченко (Фетісовій) О.А. для усунення пошкоджень автомобіля «Nissan Notte», реєстраційний номер ВТ9875АН, на рахунок СТО згідно рахунку № А-00000056 від 27.04.2012 р.

15.05.2012 р. позивач затвердив Страховий акт № UA010/L01/01 від 14.05.2012 р., відповідно до якого зазначається, що загальний розмір страхового відшкодування складає 21 607, 25 грн. та вирішено провести виплату страхового відшкодування в розмірі 19 472, 18 грн. і провести взаємозалік на недоотриману страхову премію в розмірі 2 135, 07 грн.

Платіжним дорученням № 2438 від 16.05.2012 р. позивач перерахував на користь ТОВ «Автоконтинент» 19 472, 18 грн. з призначенням платежу: «страхове відшкодування (Жмурченко О.А., ІПН ) за авторем. роботи зг. рах. №А-56 від 27.04.2012р. в т. ч. пДВ зг. дог. № АМ.029284 від 04.11.2011».

Відповідно до акту виконаних робіт № А-00000085 від 27.06.2012 р., складеного ТОВ «Автоконтинент», вартість відновлювального ремонту застрахованого позивачем авто склала 30 867, 50 грн.

Зокрема, під час ремонту спірного авто було здійснено: зняття та встановлення бамперу переднього, заміну дверей передніх правих, заміну дверей задніх правих, ремонт крила переднього правого, ремонт порога правого, ремонт стійки кузова центральної правої, ремонт рамки радіаторів, підготовка до фарбування та фарбування дверей задніх правих, підготовка до фарбування та фарбування дверей передніх правих, підготовка до фарбування та фарбування крила заднього правого, підготовка до фарбування та фарбування крила переднього правого, підготовка до фарбування та фарбування порога правого, підготовка до фарбування та фарбування прольоту дверей задніх правих, шиномонтаж та балансування, заміну поперечини нижньої рамки радіатора, розбирання та збирання моторного відсіку (часткове), усунення перекосу моторного відсіку, підбір фарби, мийка кузова та прибирання салону, підготовка до фарбування та фарбування бамперу заднього, заміну масла в АКПП та масляного фільтра.

03.08.2012 р. позивачем було затверджено страхований акт № UA010/L01/02 від 01.08.2012 р., відповідно з яким загальний розмір страхового відшкодування становить 30 867, 50 грн. та вирішено доплатити страхове відшкодування у розмірі 9 260, 25 грн.

Платіжним дорученням № 4969 від 06.08.2012 р. позивач сплатив 9 260, 25 грн. на рахунок ТОВ «Автоконтинент» з призначенням платежу: «Страх. відшкод. (Жмурченко О.А. ІПН ) за авторем. роб. зг. АВР № А-00000085 від 27.06.2012р. в т. ч. ПДВ зг. дог. №АМ.029284 від 04.11.2011».

Таким чином, позивачем на підставі вищевказаних платіжних доручень та з урахуванням проведеного взаємозаліку на недоотриману страхову премію було сплачено страхове відшкодування в розмірі 30 867, 50 грн.

Як зазначає позивач, в подальшому він звернувся до відповідача зі зворотною вимогою № UA010 від 27.09.2013 р. про виплату страхового відшкодування.

Оскільки відповідачем вимоги позивача не були задоволені, він вирішив звернутись з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи Ковальова В.В. встановлена у судовому порядку, а його цивільно-правова відповідальність застрахована відповідачем.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092, відновлювальний ремонт - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Згідно з ч. 1 ст. 14 та ст. 204 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов'язковим для виконання його сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як наголосив Вищий господарський суд України в постановах від 04.12.2012 р. у справі № 5011-37/5786-2012 та від 04.12.2012 р. у справі № 5011-68/7859-2012, норми Закону України «Про страхування» не містять положень, які б зобов'язували страховика визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням лише автотоварознавчої експертизи (дослідження), проведеної оцінювачем чи суб'єктом оціночної діяльності, та на підставі лише звіту про оцінку КТЗ. Натомість положеннями статті 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування.

При визначенні розміру страхового відшкодування, що підлягає виплаті страхувальнику, позивач не керувався нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» з огляду на наявність укладеного між ним та Жмурченко О.А. Договору, у відповідності до умов якого позивачем і було здійснено визначення розміру збитку застрахованого автомобіля та страхового відшкодування. Разом з цим, позивач і не повинен був керуватися положеннями вказаного закону, оскільки цей закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Натомість відносини позивача і його страхувальника, що склались на підставі договору добровільного страхування транспортного засобу, є добровільним страхуванням, яке відповідно до ст. 6 Закону здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Зазначена правова позиція також відображена в постанові Вищого господарського суду України від 07.08.2014 р. у справі № 910/14328/13, в якій наголошується на тому, що Закон України «Про страхування» не містить положень, які б покладали на страховика за договором добровільного страхування обов'язок здійснювати проведення суб'єктами оціночної діяльності оцінки заподіяної шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу, та які б ставили необхідність відшкодування шкоди у залежність від проведення такої оцінки, а згідно з ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Разом з цим, частина друга статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», яка визначає випадки, коли проведення оцінки майна є обов'язковим, такого обов'язку щодо оцінки, на страховика, який уклав договір добровільного страхування, також не покладає.

Як зазначалось вище, відповідно до рахунку-фактури № А-00000056 від 27.04.2012 р. та акту виконаних робіт № А-00000085 від 27.06.2012 р., вартість відновлювальних робіт застрахованого позивачем авто склала 30 867, 50 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем відповідно до страхових актів було вирішено виплатити страхове відшкодування на користь страхувальника в сумі 30 867, 50 грн.

Вказана сума відповідає фактичним витратам на відновлення пошкодженого автомобіля, при цьому, проведені ремонтною організацією ремонтні роботи узгоджуються з обсягом та видами отриманих у спірному ДТП пошкоджень.

Так, позивач на підставі страхових актів та розрахунків страхового відшкодування, виконуючи свої зобов'язання за Договором, сплатив страхове відшкодування в сумі 30 867, 50 грн. на підставі платіжних доручень № 2438 від 16.05.2012 р. на суму 19 472, 18 грн., № 4696 від 06.08.2012 р. на суму 9 260, 25 грн. та шляхом проведення взаємозаліку на недоотриману страхову премію в розмірі 2 135, 07 грн.

Як наголошує на тому Вищий господарський суд України у своїх постановах при розгляді справ даної категорії, (постанови від 23.08.2011 р. у справі № 42/92, від 07.08.2012 р. у справі № 2/22, від 01.03.2011 р. у справі № 47/372) звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

При цьому, суд звертає увагу на те, що розмір страхового відшкодування позивачем визначено без врахування коефіцієнту фізичного зносу, і з цього приводу вважає необхідним зазначити наступне.

Так, в постанові Вищого господарського суду України від 10.12.2014 р. у справі № 910/7163/14 зазначено, що наявність страхового акту, платіжного доручення та рахунку-фактури, виставленого особі, яка надала послуги з відновлювального ремонту пошкодженого майна, є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

При цьому, у постанові Вищого господарського суду України від 11.11.2014 р. у справі № 910/10479/14 наголошується на тому, що розмір відшкодування, право вимоги виплати якого відповідачем виникло у позивача, обмежений лише фактичними витратами (платежами) страховика (позивача), здійсненими на користь страхувальника, чим спростовується твердження заявника про необхідність зменшення заявленої позивачем до стягнення суми відшкодування з врахуванням зносу транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП.

Здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в спірній сумі (без врахування зносу) на користь страхувальника не суперечить приписам ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки, по-перше, вказаний закон не поширюється на правовідносини, що виникли за договором добровільного страхування наземного транспорту, а Закон України «Про страхування» відповідних застережень не містить. Адже, з приписів вищевказаних норм Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вбачається, що обов'язки, пов'язані з оцінкою шкоди, не стосуються позивача (страховика за договором добровільного страхування майна), дії якого не регулюються цим Законом, а тому в даній правовій ситуації відсутні правові підстави перекладати на позивача обов'язки відповідача, який є страховиком за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Крім того, Законом України «Про страхування» не передбачено обов'язкового проведення суб'єктами оціночної діяльності незалежної професійної оцінки шкоди, завданої транспортному засобу внаслідок ДТП, тобто необхідність відшкодування шкоди не ставиться у залежність від попереднього проведення такої оцінки. В свою чергу, Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює не спірні правовідносини у даній справі, а правовідносини, у яких обов'язок проведення професійної оцінки встановлюється для відповідача саме у разі виконання ним зобов'язання безпосередньо відшкодувати шкоду потерпілій особі, взятого за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Аналогічні висновки наведені в постанові Вищого господарського суду України від 17.02.2015 р. у справі № 910/15581/14.

Таким чином, на підставі встановлених судом обставин, слід дійти висновку, що до позивача дійсно перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вищий господарський суд України у постанові від 28.02.2012 р. у справі № 7/088-11 наголосив, що чинним цивільним законодавством не визначений строк виконання одним страховиком зобов'язання по відшкодуванню іншому страховику шкоди, однак, цей строк пов'язаний з моментом пред'явлення відповідною особою (в даному випадку страховиком) зворотної вимоги до відповідача.

Зокрема, приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України передбачено, що у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк з дня пред'явлення вимоги.

При цьому, слід також враховувати правову позицію Верховного Суду України в постанові від 04.11.2014 р. № 3-165гс14, за змістом якої позивач у справі отримав право вимоги після виплати потерпілій особі страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, а може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, відповідно до наведених вимог закону позивач після виплати страхового відшкодування отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

За таких обставин з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати даний позов до суду.

Вказана правова позиція наведена Верховним Судом України в постановах від 07.08.2012 р. № 3-31гс12 у справі № 12/207, від 25.02.2015 р. № 3-9гс15 у справі № 910/177/14, які прийняті за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, і відповідно до ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Також, правова позиція відносно того, що саме з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати позов до суду, викладена в постанові Верховного Суду України від 27.03.2012 р. № 3-20гс12 у справі № 58/168.

Таким чином суд вважає, що страховик отримує право вимоги потерпілої особи лише після виплати останній страхового відшкодування за договором майнового страхування, втім не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування у строк, встановлений підпунктом 37.1.4 пункту 37.1. статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Таке право страховика, враховуючи висновок, наведений у рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002, може бути реалізоване безпосередньо шляхом подання відповідного позову до суду.

Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий господарський суд України у постановах від 07.10.2014 р. у справі № 910/9491/14, від 04.11.2014 р. у справі № 910/10027/14.

Враховуючи вищевикладене, посилання відповідача на приписи підпункту 37.1.4. пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з яким неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування за цим Законом, суд вважає безпідставними та до уваги не приймає, оскільки право особи на звернення до суду за захистом порушеного права або охоронюваного законом інтересу не може бути обмежене законом та іншими нормативно-правовими актами.

Крім того, з огляду на системний аналіз статей 36, 37, 39 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів», підпункт 37.1.4 пункту 37.1. статті 37 цього Закону стосується порядку та умов прийняття рішення про здійснення страховиком страхового відшкодування та за змістом пункту 36.1 статті 36 цього Закону не позбавляє права на здійснення страхового відшкодування в судовому порядку. При цьому випадки, коли шкода не відшкодовується, визначені переліком, наведеним у статті 32 вказаного Закону.

При цьому, необхідно враховувати, що відповідно до ст. 12.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу № АВ/5772680, розмір франшизи становить 510, 00 грн., у зв'язку з чим відповідач мав відшкодувати позивачу 30 357, 50 грн., що позивачем під час розрахунку позовних вимог враховано не було.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності зобов'язання перед позивачем щодо сплати спірної суми боргу у розмірі 30 357, 50 грн.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено часткову обґрунтованість позовних вимог, вони підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (02081, місто Київ, вулиця Здолбунівська, будинок 7-Д; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (04053, місто Київ, вулиця Артема, будинок 40; ) суму страхового відшкодування у розмірі 30 357 (тридцять тисяч триста п'ятдесят сім) грн. 50 коп. та 1 796 (одну тисячу сімсот дев'яносто шість) грн. 82 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.04.2015 р.

Суддя В.С. Ломака