ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2015 року Справа № 904/7078/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Кузнецової І.Л. (доповідача),

суддів - Подобєда І.М., Герасименко І.М.,

при секретарі судового засідання: Мацекос І.М.,

за участю представників сторін:

від позивача: Данилець П.О. представник, довіреність № б/н від 14.01.15;

від відповідача: Монастирний В.М. фізична особа підприємець, паспорт серія АО, 057418 від 27.08.12; Ковш Д.В. адвокат, договір про надання правової допомоги №16/02/15 від 16.02.15,

розглянувши апеляційну скаргу Всеукраїнської благодійної організації "КОНВІКТУС УКРАЇНА" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2014р. у справі №904/7078/14

за позовом Всеукраїнської благодійної організації "КОНВІКТУС УКРАЇНА", м. Київ

до фізичної особи-підприємця Монастирного Віталія Миколайовича, м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про стягнення 31 448грн.

ВСТАНОВИВ:

- рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2014р. у справі №904/7078/14 (суддя Соловйова А.Є.) Всеукраїнській благодійній організації "Конвіктус Україна" відмовлено в задоволенні позову про стягнення з фізичної особи-підприємця Монастирного Віталія Миколайовича 31448грн. заборгованості за договором про надання транспортних послуг від 03.02.2014р.;

- приймаючи рішення, господарський суд виходив з того, що відповідачем не надано позивачу транспортні послуги на вказану вище суму, а також з того, що позивачем не пред"являлася відповідачу вимога в порядку ст.530 Цивільного кодексу України стосовно повернення попередньої оплати за ненадані ним послуги, у зв"язку з чим, у відповідача не виникло зобов"язання по такому поверненню;

- не погодившись з прийнятим рішенням, Всеукраїнська благодійна організація "Конвіктус Україна" подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне з"ясування господарським судом обставин, що мають значення для справи та на неправильне застосування ним норм матеріального і процесуального права просить це рішення скасувати, прийняти нове рішення та задовольнити позовні вимоги;

- у поданій скарзі йдеться про невиконання відповідачем зобов"язань, передбачених п.5.1.2 договору про надання транспортних послуг, про складання сторонами акту звірки взаємних розрахунків за період з 30.07. по 19.08.2014р., згідно з яким заборгованість відповідача становить 31448грн.00коп., про те, що ст.526 Цивільного кодексу України, ст.222 Господарсько-го кодексу України передбачено право, а не обов"язок по надсиланню претензії стороні, яка порушила зобов"язання, про те, що згідно з п.3 рішення Конституційного Суду України у справі №1-2/2002 від 09.07.2002р. надсилання вимоги (претензії) є лише додатковим засобом правового захисту, а не обов"язком, про намагання позивача вирішити даний спір з відповідачем шляхом проведення переговорів, а також про порушення господарським судом одного із головних принципів здійснення правосуддя - принципу справедливості;

- у додаткових поясненнях скаржник звертає увагу на те, що є неприбутковою, благодійною організацією, яка здійснює діяльність з профілактики інфікування ВІЛ/СНІД та іншими соціально небезпечними хворобами, що правовідносини з відповідачем тривають вже кілька років на підставі укладених договорів, що за усною домовленістю з відповідачем, враховуючи великі обсяги транспортних послуг, організація перерахувала кошти на умовах попередньої оплати на рахунки відповідача, що відповідач повідомив про накладення арешту на його рахунки Державною податковою інспекцією, а також, що організація неодноразово проводила розмови з відповідачем по поверненню боргу і останній визнав свій борг, про що складено акт звірки взаємних розрахунків;

- відповідач проти апеляційної скарги заперечує, посилаючись на те, що 22.09.2014р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис про державну реєстрацію припинення його підприємницької діяльності, на те, що відповідно до п.6 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо припинено діяльність суб"єкта господарювання, а також на те, що позивач, до моменту подання позовної заяви, знехтував порядок пред"явлення претензій, який встановлено п.8.2 договору про надання транспортних послуг та ст.ст.5, 6 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.02.2014р. Всеукраїнською благодійною організацією "Конвіктус Україна" (замовником) та фізичною особою-підприємцем Монастирним Віталієм Миколайовичем (виконавцем) укладено договір про надання транспортних послуг, на підставі якого виконавець зобов"язався надати замовникові транспортні послуги, пов"язані з перевезенням пасажирів/вантажів замовника, а замовник - надавати замовлення на виконання послуг, приймати та своєчасно сплачувати надані послуги.

Ч.1.1 договору визначено, що транспортні послуги - це комплекс заходів, пов"язаних з організацією перевезення пасажирів/вантажів замовника.

Згідно з п.2.2 договору на підтвердження надання виконавцем послуг складаються відповідні акти виконаних робіт.

За умовами п.3.2 договору перевізник зобов"язується доставити пасажирів/вантаж в місця відповідно до маршруту руху, узгодженого сторонами.

П.п.4.1.3 п.4.1 договору встановлено зобов"язання замовника по своєчасному, відповідно до розкладу, поданню замовлення на виконання логістичних послуг. Замовлення надається електронною поштою.

Відповідно до п.п.5.1.2 , 5.1.3, 5.1.7 договору виконавець зобов"язаний у відповідності до наданого замовником замовлення забезпечити доставку пасажирів/вантажу згідно з попередньо погодженим розкладом. Здійснювати прийом вантажу за кількістю місць, що зазначаються у вантажній квитанції. За домовленістю сторін здійснювати прийом-передачу документів під час здачі вантажу.

П.п.6.2 - 6.4 договору передбачено, що загальна вартість послуг зазначається в кожному випадку окремо згідно з наданими рахунками-фактурами на підставі підписаних актів виконаних робіт. Оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на рахунок виконавця протягом 5 банківських днів з моменту отримання відповідного рахунку-фактури.

Згідно з п.12.1 договір набирає чинності з моменту його підписання представниками сторін і діє протягом трьох років.

Додатковою угодою від 03.02.2014р. до договору узгоджено, що договірна ціна за 1км перевезень коштує 2грн.60коп., а вартість однієї години простою - 70грн..

Отже, укладений сторонами договір за своєю правовою природою є договором транспортного експедирування.

Матеріали справи свідчать також і про те, що на підставі платіжних доручень №№149, 126, 150, 156, 148 від 30.07.2014р., №№157, 181 від 31.07.2014р. та №215 від 13.08.2014р. позивач перерахував відповідачу грошові кошти в загальній сумі 35428грн.

Як призначення платежу у перелічених платіжних дорученнях позивачем вказано рахунки-фактури №87 від 29.07.2013р. на суму 6997грн., №89 від 25.07.2014р. на суму 8900грн., №91 від 29.07.2014р. на суму 7746грн., №99 від 30.07.2014р. на суму 1200грн., №104 від 30.07.2014р. на суму 4215грн, №108 від 30.07.2014р. на суму 3970грн., №103 від 31.07.2014р. на суму 1200грн. та №128 від 13.08.2014р. на суму 1200грн.

30.07.2014р. сторонами підписано акт здачі-приймання робіт. Вказаним актом зафіксовано надання відповідачем транспортних послуг протягом липня 2014р. загальною вартістю 3980грн..

Також, головним бухгалтером Монастирною Н.М. та головним бухгалтером Всеукраїнської благодійної організації "Конвіктус України" складено акт звірки взаємних розрахунків за період з 30.07 по 19.08.2014р., згідно з яким заборгованість відповідача перед позивачем становить 31448грн..

Ч.ч.1, 2, 3 ст.929 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ст.931 названого Кодексу розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Відповідно до ст.934 Кодексу за порушення обов'язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу.

Одночасно слід зазначити, що у випадку, коли в договорі немає вказівок про строки надання експедиторських послуг експедитор зобов"язаний надати послуги, а клієнт має право вимагати їх надання в розумні строки, виходячи із суті та характеру зобов"язання, а також обставин, що склалися. При цьому слід керуватися загальним правилом ст.530 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ч.2 даної статті якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства

Щодо досліджуваної справи, то вищезазначені фактичні обставини справи свідчать про зміну сторонами порядку оплати вартості транспортних послуг шляхом здійснення позивачем попередньої оплати такої вартості.

Проте, строк надання транспортних послуг сторонами в договорі не узгоджено, належні та допустимі докази направлення відповідачу вимоги щодо надання послуг попередньо оплаченої вартості у певний строк, зокрема, замовлень на їх виконання згідно з п.п.2.1, 3.2, 4.1.3 договору, узгодження маршруту руху позивачем не надані.

Таким чином, в установленому порядку позивач не довів обставин щодо порушення відповідачем зобов"язань в частині своєчасного надання послуг, обумовлених договором від 03.02.2014р., докази в обґрунтування цих обставин в матеріалах справи відсутні.

У цьому зв"язку у відповідача не виникло зобов"язання по поверненню попередньої оплати в сумі 31448грн..

Тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що розглядаючи справу, господарський суд неповно з"ясував обставини справи та дійшов передчасного висновку відносно обов"язку позивача по направленню відповідачу вимоги щодо повернення попередньої оплати. Але такий передчасний висновок не вплинув на результати вирішення спору.

Отже, рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Надані позивачем на вимогу апеляційного суду замовлення на перевезення, колегією суддів не прийняті до уваги, тому, що належні докази направлення цих замовлень відповідачу в матеріалах справи відсутні.

Крім того, вказані замовлення не містять вказівок на строки виконання послуг, оскільки у разі порушення цих строків позивач мав би право відмовитися від договору та вимагати повернення попередньо сплачених грошових коштів згідно з чинним законодавством.

За таких умов акт звірки розрахунків не може вважатися доказом наявності заборгованості відповідача.

Посилання відповідача на проведення припинення підприємницької діяльності, про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 22.09.2014р. зроблено відповідний запис, що є підставою для припинення провадження у даній справі колегією суддів визнані необґрунтованими.

В абз.4 п.4.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз"яснено, що громадянин, який мав статус суб'єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо немає визначених законом підстав для його участі в такому процесі. Однак у разі коли відповідна зміна статусу відбулася після порушення провадження у справі, вона не тягне за собою наслідків у вигляді зміни підвідомчості такої справи і, відповідно,- припинення провадження у ній, оскільки на час порушення господарським судом такого провадження її розгляд належав до юрисдикції цього суду

У даному випадку, провадження у справі порушено господарським судом 18.09.2014р., припинення підприємницької діяльності відповідача відбулося 22.09.2014р., про що свідчить копія повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (а.с.119) та відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, надані державним підприємством "Інфіормацій-но-ресурсний центр" (а.с.169,170) і такі обставини не можуть слугувати підставою для припи-нення провадження у справі.

Доводи відповідача про недотримання позивачем порядку досудового врегулювання спору є безпідставними тому, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002р. у справі №1-2/2002 №15-рп/2002 обрання певного засобу правового захисту, у тому числі, і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов"язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов"язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізувати права на судовий захист.

Керуючись ст.ст. 101 - 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

- рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2014р. у справі №904/7078/14 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення

Головуючий І.Л.Кузнецова

Суддя І.М.Герасименко

Суддя І.М.Подобєд

Повна постанова складена 14.04.2015р