ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року Справа № 910/10902/14

Вищий господарський суд України у складі: суддя Палій В.В. - головуючий (доповідач), судді Бенедисюк І.М. і Харченко В.М.

розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "РАДА 2", м. Київ,

на рішення господарського суду міста Києва від 27.10.2014

та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2014

у справі № 910/10902/14

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "РАДА 2" (далі - Товариство), м. Київ,

до Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення), м. Київ,

про визнання рішення недійсним.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача - Калашнюк О.С. предст. (дов. від 10.10.2014)

відповідача - Якусевич А.М. предст. (дов. від 05.01.2015)

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Відділення про визнання недійсним рішення адміністративної колегії Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України від 09.04.2014 № 20/01-р/к у справі № 10-01/02.14 "Про припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" (далі - Рішення АМК).

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.10.2014 (судді Бондарчук В.В. - головуючий, Івченко А.М., Нечай О.В.), яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2014 (судді Зубець Л.П. - головуючий, Мартюк А.І., Новіков М.М.) у задоволенні позову відмовлено, з посиланням на прийняття відповідачем оскаржуваного Рішення АМК у межах визначених законом повноважень.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Товариство просить судові рішення попередніх інстанцій зі справи скасувати з прийняттям нового рішення про задоволення позову. Скаргу мотивовано прийняттям оскаржуваних судових рішень з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на касаційну скаргу Відділення просило залишити судові рішення попередніх інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Сторони відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлені про час і місце розгляду скарги.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм процесуального та матеріального права, заслухавши пояснення представників сторін, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі, зокрема, встановлено, що:

- Рішенням АМК:

· визнано, що Товариство протягом періоду з 01.01.2012 по 30.01.2014 займало монопольне (домінуюче) становище на ринку надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в межах будинку за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, 9, який знаходиться на утриманні та обслуговуванні Товариства, з часткою 100%, оскільки на цьому ринку у нього немає жодного конкурента;

· визнано дії Товариства, які полягають в укладенні зі споживачами (власниками (наймачами) квартир у будинках) договорів "Про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій", редакція яких не відповідає Типовому договору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №529 від 20.05.2009, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 2 статті 50 та частини першої статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в межах будинку за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, 9, який знаходиться на утриманні та обслуговуванні Товариства, що може призвести до ущемлення інтересів споживачів, яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на цьому ринку;

· за вчинене порушення на Товариство накладено штраф у розмірі 40 000,00 грн.;

· зобов'язано Товариство припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначене у пункті 2 резолютивної частини Рішення АМК, шляхом приведення договорів "Про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій" у відповідність до Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 № 529 "Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій", у двомісячний строк з дня отримання рішення.

- Рішення АМК мотивовано, зокрема, такими фактичними даними:

· у період з 01.01.2012 по 30.01.2014 Товариство було єдиною житлово-експлуатаційною організацією, яке надавало послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в межах будинку за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, 9, який знаходиться на утриманні та обслуговуванні Товариства;

· Товариством, як виконавцем укладено з власниками (наймачами) квартир у будинку, який знаходиться на балансі Товариства договори "Про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій", зокрема, № 204/02/УН від 07.07.2013, № 202/02/К від 02.07.2013, № 206/02/УН від 11.07.2013, № 218/02/УН від 31.07.2013 та № 292/02/УН від 24.09.2013 (далі - Договори).

· у даних Договорах встановлені, зокрема, наступні умови:

зобов'язання споживача: не проводити роботи з перепланування, реконструкції та переобладнання квартири, які згідно діючого законодавства відносяться до самочинного будівництва, опорядження фасаду будинку, та відповідно до пункту 15.3.17 Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008, встановлення кондиціонерів, супутникових антен, витяжок та інших видів робіт, на виконання яких потрібно отримувати дозвіл, без відповідного погодження з виконавцем; повідомити виконавця протягом 5-ти робочих днів після отримання дозволу на встановлення кондиціонерів, супутникових антен витяжок та інших видів робіт, на виконання яких потрібно отримувати дозвіл, та надати копії дозвільних документів; надати виконавцю протягом 5-ти робочих днів, після введення в експлуатацію перепланованої (реконструйованої) квартири, технічний паспорт та свідоцтво на право власності та переплановану (реконструйовану) квартиру;

право виконавця: припинити за власною ініціативою надання послуг з реєстрації, зняття з реєстрації, надання довідки Ф-3 та інші дії, пов'язані з паспортизацією, у випадку заборгованості у споживача;

· редакція даних Договорів не відповідає Типовому договору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №529 від 20.05.2009, що може призвести до ущемлення інтересів споживачів (власників (наймачів) квартир), які понесли б додаткові витрати зокрема, внаслідок самоусунення Товариства від покладених на нього як на виконавця послуг обов'язків, звуження обсягу прав споживачів та покладення на них додаткових зобов'язань, не передбачених постановою КМУ, ухилення Товариства від відповідальності, передбаченої законодавством, що було б неможливим за умов існування значної конкуренції на даному ринку.

Причиною виникнення спору стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання Рішення АМК недійсним.

За приписом частини першої статті 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Згідно з приписами частини третьої статті 184 ГК України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз Закону дає підстави для висновку, що він є нормативним актом спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим стаття 4 Закону передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Приписами статей 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та сформовані загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642, 643 ЦК України.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту статей 6, 627 ЦК України свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з приписами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Водночас частиною першою статті 198 Закону передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 частини третьої статті 10 Закону передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок кореспондується з обов'язком виконавця, визначеному пунктом 3 частини другої статті 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) Типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 « Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529).

З аналізу змісту частини третьої статті 6, частини першої статті 630 ЦК України, статей 19-21 Закону, постанови № 529 вбачається, що умови Типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень, врегулювати свої відносини на власний розсуд, а лише мають право конкретизувати його умови.

Місцевий та апеляційний господарські суди, дослідивши положення чинного законодавства, якими врегульовані питання щодо надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а також зміст укладених Товариством Договорів із споживачами, щодо яких винесено оскаржене Рішення АМК, дійшли обґрунтованого висновку про те, що додаткові права та обов'язки, які включені до таких Договорів не передбачені Типовим договором та є фактично новими правами і обов'язками, що не являються доповнюючими до основних умов (їх конкретизацією), у зв'язку з чим дійшли обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для визнання Рішення АМК недійсним, а тому й правомірно відмовили Товариству у задоволенні його позовних вимог.

Доводи Товариства не спростовують висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях попередніх інстанцій. При цьому в частині встановлення фактичних обставин справи та переоцінки наявних доказів касаційна скарга не відповідає вимогам статті 1117 ГПК України стосовно меж перегляду справи в касаційній інстанції.

Таким чином, рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду зі справи відповідають встановленим ними фактичним обставинам, прийняті з дотриманням норм матеріального і процесуального права та передбачені законом підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 1117, 1119-11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 27.10.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2014 зі справи № 910/10902/14 залишити без змін, а касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "РАДА 2" - без задоволення.

Суддя В. Палій

Суддя І. Бенедисюк

Суддя В. Харченко