КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2015 р. Справа№ 910/12094/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Федорчука Р.В.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 08.04.2015 р.

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «М енд С форвардінг Ко» на рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2014 року

у справі № 910/12094/14 (суддя Полякова К.В.)

а позовом товариства з обмеженою відповідальністю

«М енд С форвардінг Ко»

до приватного акціонерного товариства «Українська страхова

компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні

позивача: товариство з обмеженою відповідальністю «Будінвест»

про стягнення страхового відшкодування

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.10.2014 року по справі № 910/12094/14 у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «М енд С форвардінг Ко» до приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення страхового відшкодування - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 23.10.2014 року, товариство з обмеженою відповідальністю «М енд С форвардінг Ко» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2014 року по справі № 910/12094/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2014 року у складі головуючого судді: Станіка С.Р., суддів Власова Ю.Л., Корсакової Г.В. апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «М енд С форвардінг Ко» на рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2014 року у справі № 910/12094/14 повернуто на підставі п.2 ч.1 ст. 97 Господарського процесуального кодексу України.

Так, товариство з обмеженою відповідальністю «М енд С форвардінг Ко» повторно звернулось до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник, посилається на неповне з'ясування обставин судом першої інстанції, що мають значення для вирішення справи та порушення останнім норм матеріального та процесуального права. Також, скаржник просив поновити строк на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2014 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2015 року відновлено скаржнику строк для подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «М енд С форвардінг Ко» на рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2014 року у справі № 910/12094/14 прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважає подану позивачем апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2014 року законним і обґрунтованим та просить суд апеляційної інстанції залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судових засіданнях 25.02.2015 року, 25.03.2015 року та 08.04.2015 року представник ТОВ «М енд С форвардінг Ко» надав суду свої пояснення по справі в яких підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив суд апеляційної інстанції скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» у судових засіданнях 25.02.2015 року, 25.03.2015 року та 08.04.2015 року також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги на підставі доводів зазначених у відзиві на скаргу. Представник відповідача вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Представник просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 23.10.2014 року, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники ТОВ «Будінвест» у судові засідання суду апеляційної інстанції 25.02.2015 року, 25.03.2015 року та 08.04.2015 року не з'явились про день та час розгляду справи третя особа повідомлялася належним чином.

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з абз. 1 п. 3.9.2 вищезазначеної постанови Пленуму, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи викладене, заслухавши думку представника позивача та відповідача, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки ТОВ «Будінвест» про дату та місце розгляду справи повідомлялося судом належним чином, участь представників третьої особи у судовому засіданні 08.04.2015 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи та витребування письмових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Також, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, та у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України строк розгляду справи за клопотанням сторін вже продовжувався.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, що з'явились в судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

11.03.2013 року між приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа воєнна Іншуранс Груп» (страховик) та товариством з обмеженою відповідальністю «М енд С форвардинг Ко» (страхувальник) було укладено договір №11/03 добровільного страхування відповідальності експедитора.

Предметом вказаного договору є майнові інтереси страхувальника, які не суперечать чинному закону і пов'язані з відповідальністю страхувальника за відшкодування збитків, завданих власнику вантажу та/або третім особам під час експедирування вантажів на умовах договору експедирування та згідно чинного законодавства.

Умовами договору, зокрема п.3.1, визначено та роз'яснено, що вважається страховими випадками за цим договором, внаслідок яких настає обов'язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування.

Так, у положеннях п.3.1.1 зазначено, що одним із страхових випадків вважається відповідальність страхувальника за повну або часткову втрату вантажу (в тому числі внаслідок крадіжки, пограбування, незаконного заволодіння), або за пошкодження вантажу, тільки у відношенні відповідальності, що виникає в зв'язку з: а) транспортного законодавства або Конвенції, що застосовується до страхувальника в обов'язковому порядку; б) якщо законодавство, яке застосовується до перевезення, містить положення, згідно з яким відповідальність страхувальника може збільшитись у випадку оголошення вартості вантажу або за згодою страхувальника з власником вантажу, то таке збільшення відповідальності може бути застраховано виключно шляхом укладання додаткового договору до цього договору та за умови сплати додаткової страхової премії. При цьому збільшення відповідальності повинно бути оформлене відповідно до вимог транспортного законодавства.

Пунктом 4.7.1 договору встановлено, що якщо страхувальником укладається договір перевезення/транспортного експедирування з субпідрядником на перевезення/транспортного експедирування вантажу підвищеного ризику (у тому числі побутової електротехніки, про що вказано у п.4.7 договору), перевізник повинен прийняти на себе відповідальність, яка не може бути меншою, ніж відповідальність за договірними умовами та положеннями міжнародних транспортних конвенцій, що застосовуються до страхувальника, причому на повну суму такої відповідальності.

Умовами п.9 сторони погодили виключення із страхових випадків і обмеження страхування. Відтак, страховик звільняється від виплати страхового відшкодування, якщо відповідальність страхувальника стала наслідком навмисного порушення водієм вимог, інструкцій або розпоряджень правомочної за договором перевезення особи (замовник перевезення, вантажовідправник, вантажоодержувач) відносно нагляду за вантажем, виконанню митних формальностей, правил перевезення, збереження або декларування вантажів (п.9.1.6 договору); внаслідок незаконного заволодіння (набуття права на майно) вантажем працівниками або представниками страхувальника шляхом обману чи зловживання довір'ям (шахрайства) (п.9.1.8 договору).

Із матеріалів справи також вбачається, що 03.01.2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Вірпул Україна» (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю «М енд С форвардинг Ко» (експедитор) укладено договір №FF-01-12-М на транспортно-експедиторські послуги в міжнародному прямому та мультимодальному сполученні, за яким експедитор зобов'язується за дорученням, винагородою та за рахунок замовника виконати чи організувати виконання визначених даним Договором послуг, пов'язаних із перевезенням вантажу замовника.

Умовами п.1.2 договору встановлено, що перевезення вантажу замовника може проводитись як силами експедитора, так і з залученням третіх осіб, за дії яких експедитор відповідає перед замовником, як за власні.

У випадку повної або часткової втрати вантажу та/чи пошкодження вантажу, експедитор несе відповідальність у розмірі інвойсної вартості, транспортної оплати та митних платежів, взятих пропорційно вартості пошкодженого чи втраченого вантажу. (п.5.7 договору).

Для забезпечення перевезення вантажу, позивачем, в свою чергу, як замовником, укладено договір №BU7-000175 від 17.02.2011 року із «МК Сервисес» Мариуш Кисиелевич (експедитор) щодо надання комплексу послуг по міжнародним перевезенням вантажу.

У подальшому, ними складено замовлення №МС-000010176 від 01.06.2013 року, за яким визначено, що 04.06.2013 року з м. Вроцлав, Польща до м. Велика Димерка, Україна, має бути здійснено перевезення вантажу транспортними засобами із державними номерами АА4451КА та АА9256ХХ, під керуванням водія Сівкович Мирослава, власником яких є товариство з обмеженою відповідальністю «Будінвесткомпані», із зазначенням дати вивантаження вантажу 07.06.2013 року.

Проте, як зазначає позивач, після завантаження у м. Вроцлав, Польща, даних транспортних засобів, вантаж до місця призначення не прибув, та держаний кордон України не перетинав, будь-які відомості щодо його місцезнаходження відсутні.

За фактом зникнення транспортного засобу разом із вантажем, досудовим розслідуванням слідчого СВ ТВМ-4 Шевченківського РУ ГУМВС України в м.Києві винесено постанову від 02.07.2013 року про закриття кримінального провадження у зв'язку із відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення, та зазначено про цивільний характер відносин товариства з обмеженою відповідальністю «М енд С форвардинг Ко» та товариства з обмеженою відповідальністю «Будінвесткомпані».

Так, внаслідок втрати вантажу, товариство з обмеженою відповідальністю «Вірпул Україна» звернулось до позивача із претензією №345 від 21.06.2013 року на суму 251800,27 грн., оскільки саме позивач несе, відповідно до умов п.5.7 укладеного між ними договору, відповідальність за повну або часткову втрату вантажу.

На виконання вимог претензії, позивачем перераховано на рахунок ТОВ «Вірпул Україна» вищезазначену грошову суму, що підтверджується платіжними дорученнями №2614 від 31.07.2013 року на суму 84000,00 грн., №3076 від 30.08.2013 року на суму 84000,00 грн. та №3490 від 30.09.2013 року на суму 83800,27 грн.

З огляду на те, що відповідальність позивача застрахована за договором №11/03 добровільного страхування відповідальності експедитора від 11.03.2013 року у відповідача - ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», позивач звертався 07.06.2013 року до нього із заявою про виплату страхового відшкодування у зв'язку із знищенням/пошкодженням майна та 26.03.2014 року із відповідною претензією.

Так, у червні 2014 року ТОВ «М енд С форвардінг Ко» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до прПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення страхового відшкодування. В обґрунтування заявленого позову, позивач посилається на те, що даний випадок є страховим та виплачена ним грошова сума має бути відшкодована.

Водночас, заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначає, що даний випадок не може бути визнано страховим та виходячи із змісту встановлених обставин, відповідно до умов п.9.1.8 договору, відповідач має бути звільненим від виплати страхового відшкодування.

Так, як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 23.10.2014 року по справі № 910/12094/14 у задоволенні вказаного позову про стягнення страхового відшкодування - відмовлено повністю.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 16 вказаного Закону, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що в укладеному 11.03.2013 року між позивачем та відповідачем у справі договорі №11/03 сторонами досягнуто згоди щодо однієї із істотних умов договору страхування, а саме щодо переліку страхових випадків.

Приписами ст.26 Закону України «Про страхування», якими визначено підстави відмови страховика у здійсненні страхових виплат, додатково встановлено, що умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.

Відтак, за укладеним між сторонами у справі договором страхування, страховик звільняється від виплати страхового відшкодування, якщо відповідальність страхувальника стала наслідком навмисного порушення водієм вимог, інструкцій або розпоряджень правомочної за договором перевезення особи (замовник перевезення, вантажовідправник, вантажоодержувач) відносно нагляду за вантажем, виконанню митних формальностей, правил перевезення, збереження або декларування вантажів (п.9.1.6 договору), а також внаслідок незаконного заволодіння (набуття права на майно) вантажем працівниками або представниками страхувальника шляхом обману чи зловживання довір'ям (шахрайства) (п.9.1.8 договору).

Звернення позивача із даним позовом до суду про стягнення страхового відшкодування мало місце внаслідок втрати вантажу, перевезенням якого позивач займався відповідно до укладеного 03.01.2012 року між ним та ТОВ «Вірпул Україна» договором №FF-01-12-М, який за своєю правовою природою є договором транспортного експедирування.

Відповідно до статті 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

За порушення обов'язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу (стаття 934 Кодексу).

Відповідно до ч.1 статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ст. 924 ЦК України, що кореспондується із положеннями ч. 2 ст. 308 ГК України, перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтями 932 та 934 Цивільного кодексу України встановлено, що експедитор має право залучити до виконання своїх обов'язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов'язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору. За порушення обов'язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.14 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» за невиконання або неналежне виконання обов'язків, які передбачені договором транспортного експедирування і цим Законом, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з Цивільним кодексом України, іншими законами та договором транспортного експедирування. Експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

З матеріалів справи, зокрема, інвойсу від 04.06.2013 року вбачається, що транспортування визначеного у замовлені №Р271/Р896 вантажу здійснюється транспортними засобами із державними номерами АА4451КА та АА9256ХХ.

При цьому, у матеріалах справи містяться свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Renault», державний номер АА4451КА, та транспортного засобу марки «Samro», держаний номер АА9256ХХ, власником яких зазначено ТОВ «Будінвесткомпані».

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, під час розгляду питання щодо прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, відповідачем, відповідно до наявного у нього права, передбаченого ст.25 Закону України «Про страхування» та п.10.1.2 договору страхування, було направлено до Міністерства доходів і зборів України запит від 19.06.2014 року щодо надання інформації про перетин державного кордону України транспортного засобу марки «Renault», державний номер АА4451КА, із напівпричепом марки «Samro», держаний номер АА9256ХХ за період з 01.01.2012 року до 01.06.2014 року.

Із отриманої на вказаний запит відповіді від 04.07.2014 року вбачається, що згідно із електронними базами даних Міністерства доходів і зборів України станом на 25.06.2014 року інформація щодо перетину державного кордону України запитуваними транспортними засобами відсутня.

Окрім того, відповідно до листа від 29.05.2014 року МВС України Головного управління в місті Києві Управління державної автомобільної інспекції, згідно даних автоматизованої інформаційно-пошукової системи УДАІ м.Києва, доданих до цього листа, станом на 28.05.2014 року, транспортні засоби, марки «Renault», державний номер АА4451КА, із напівпричепом марки «Samro», держаний номер АА9256ХХ належать Національному банку України та Ждан Миколі Петровичу відповідно.

При цьому, судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у матеріалах справи містяться свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Renault», державний номер АА4451КА, та транспортного засобу марки «Samro», держаний номер АА9256ХХ, власником яких зазначено ТОВ «Будінвесткомпані».

Тобто, зважаючи на наявні розбіжності щодо визначення власника даних транспортних засобів, на думку колегії суддів, позивач належним чином не виконав своїх обов'язків, передбачених п.3.1.2 та 3.1.6 договору транспортного експедирування, а саме щодо здійснення контролю за завантаженням та розвантаженням вантажу у кожний транспортний засіб та причеп, а також щодо забезпечення збереження вантажу, довіривши вантаж ТОВ «Будінвесткомпані», який виступив безпосереднім кінцевим перевізником і за дії якого позивач несе відповідальність.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач здійснював виконання прийнятих за договором експедирування зобов'язань фактично через ТОВ «Будінвесткомпані». Проте, за фактом зникнення вантажу та закриттям кримінального провадження у зв'язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, встановлено наявність відносин між ТОВ «М енд С форвардинг Ко» та ТОВ «Будінвесткомпані» та визнано їх такими, що мають цивільний характер.

За таких обставин судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено та матеріалами справи не підтверджено, що ТОВ «Будінвесткомпані» заволоділо майном саме як стороння організація, а не як організація, за допомогою якої позивач здійснював експедирування вантажу. Тобто, як вірно зазначив суд першої інстанції, наведене підтверджує наявність господарських відносин між ними, а отже зазначені обставини мають кваліфікуватись як настання однієї із підстав для звільнення відповідача від виплати страхового відшкодування (п.9.1.8 договору).

Колегія суддів звертає увагу на те, що в силу укладеного між позивачем та замовником перевезення ТОВ «Вірпул України» договору №FF-01-12-М від 03.01.2012 року, позивач несе визначену відповідальність за дії третіх осіб, залучених для перевезення вантажу, тобто, позивач є відповідальною особою і за дії залученого ним перевізника/експедитора «МК Сервісес» Маріуш Кісіелевич, і за дії залученого, у свою чергу останнім, ТОВ «Будінвесткомпані», водій якого керував транспортним засобом, що перевозив вантаж та зниклий у подальшому.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 14 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії. Покладення виконання обов'язків на третю особу не звільняє експедитора від відповідальності за неналежне виконання зобов'язання. Експедитор організовує роботу служб, організацій, залучених ним до виконання своїх обов'язків за договором транспортного експедирування, підшукує необхідних людей для виконання замовленої клієнтом послуги.

Посилання скаржника, який у свою чергу виступав експедитором перевезення, на те, що ТОВ «Будінвесткомпані» не є його представником, судова колегія апеляційного господарського суду вважає необґрунтованим та такими що суперечать наведеним вище нормами чинного законодавства. Колегія суддів, звертає увагу на те, що водій зниклих із вантажем транспортних засобів залучений позивачем до перевезення вантажу внаслідок організації ним самого такого перевезення, а відтак зазначене підпадає під п.9.1.6 договору страхування щодо порушення водієм перевізника вимог замовника відносно нагляду та збереження вантажу.

За таких обставин, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки, як вірно вказав місцевий господарський суд, факт настання страхового випадку за договором позивачем не доведений, у зв'язку із чим підстави для виплати відповідачем страхового відшкодування відсутні.

При цьому, місцевий господарський суд вірно зазначив, що умовами укладеного між сторонами у справі договору страхування, а саме п.14.1.1 та п.14.1.6 також передбачено, що страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування у випадку, якщо відсутні належні докази обставин і причин страхової події, на які посилається страхувальник, та якщо страхувальник не виконав своїх обов'язків згідно умов цього договору.

Відповідно до п.11.1.4 договору страхування, при настанні події, наслідки якої можуть призвести до виникнення відповідальності страховика за цим договором, страхувальник зобов'язаний не давати згоди третім особам (потерпілому) про відшкодування збитків до прийняття рішення страховиком про здійснення страхової виплати, якщо інше із страховиком не погоджено додатково.

Проте, всупереч зазначеної умови, позивачем на власний розсуд без отримання відповіді страховика (відповідача) щодо прийнятого ним рішення, виплачено третій особі - замовнику перевезення вантажу ТОВ «Вірпул Україна» грошову суму у розмірі 251800,27 грн., з огляду на що, вимога про сплату відповідачем даної суми заявлена по своїй суті із порушенням умов договору.

Посилання скаржника на п.3.1.1 договору добровільного страхування відповідальності експедитора № 11/03 від 11.03.2013 року у відповідності до якого, позивач вважає, що відповідач повинен відшкодувати грошові кошти за втрату вантажу (в тому числі внаслідок крадіжки, пограбування, незаконного заволодіння), судова колегія вважає необґрунтованим та передчасним, оскільки, скаржником, ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не надав суду доказів крадіжки, пограбування, незаконного заволодіння вантажу, зокрема вироку суду в якому були б встановлені винні особи у вчиненні такого злочину.

Натомість, як зазначалося вище та встановлено судом, за фактом зникнення транспортного засобу разом із вантажем, досудовим розслідуванням слідчого СВ ТВМ-4 Шевченківського РУ ГУМВС України в м.Києві винесено постанову від 02.07.2013 року про закриття кримінального провадження у зв'язку із відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення, та зазначено про цивільний характер відносин ТОВ «М енд С форвардинг Ко» та ТОВ «Будінвесткомпані».

Судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у разі встановлення вироком суду винних осіб за втрату вантажу, зокрема, внаслідок крадіжки, пограбування, незаконного заволодіння, судове рішення по даній справі може бути переглянуте за нововиявленими обставинами.

За таких обставин, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом правомірно було відмовлено у задоволенні даного позову про стягнення страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, позивачем не було подано належних та переконливих доказів в обґрунтування заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі ТОВ «М енд С форвардінг Ко», на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2014 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги ТОВ «М енд С форвардінг Ко», слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2014 року залишити без змін.

При цьому, судова колегія апеляційного господарського суду вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2014 року п'ятий та сьомий абзаци на сьомій сторінці рішення суду першої інстанції від 23.04.2014 року (а.с. 137) посилання суду щодо обґрунтованості позовних вимог, а саме «З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, щодо обґрунтованості позовних вимог, які підлягають задоволенню повністю.», та щодо розподілу судових витрат - «Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, то судові витрати - судовий збір - відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.», як зазначені помилково судом та таким, що не відповідають змісту вказаного рішення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 49, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «М енд С форвардінг Ко» на рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2014 року у справі № 910/12094/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2014 року у справі № 910/12094/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/12094/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді Р.В. Федорчук

А.Г. Майданевич

Дата підписання 14.04.2015 року