ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2015 р.Справа № 922/906/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Форстрейд", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський вагонобудівний завод", м. Харків
про стягнення коштів у розмірі 809994,71 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - Русаковський Д.О., дов. від 05.03.2015 року.

Представник відповідача - Вишняк С.А., дов. від 20.01.2015 року.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Форстрейд", м. Харків, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський вагонобудівний завод", м. Харків, про стягнення заборгованості в розмірі 809994,71 грн., з яких: 767842,00 грн. - сума основного боргу, 17446,52 грн. - пеня, 1670,93 грн. - 3% річних, 23035,26 грн. - інфляційні; підставою нарахування якої стало неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки №3 від 18.04.2014р.

Ухвалою господарського суду від 17.02.2015р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10.03.2015р. о 10:30 год.

У судових засіданнях 10.03.2015р., 30.03.2015р., з метою надання сторонами додаткових доказів, оголошувалась перерва.

На виконання вимог ухвали суду від 17.02.2015р., позивачем, через канцелярію суду надавались додаткові докази по справі (вх. №№ 8777, 8846, 8774), які судом долучені до матеріалів справи.

На виконання вимог ухвали суду від 17.02.2015р., відповідачем, через канцелярію суду надавались додаткові докази по справі (вх. № 13573), які судом долучені до матеріалів справи.

06.03.2015р., через канцелярію суду, представник позивача надав заяву про збільшення розміру позовних вимог (вх. № 8828) та, враховуючи закінчення 13.02.2015р. граничного строку сплати відповідачем за поставлений товар, відповідно до специфікації до договору від 18.04.2014р., просить суд стягнути на свою користь заборгованість за договором поставки №3 від 18.04.2014р., яка складається з 1010818,00 грн. - суми основного боргу, 21081,17 грн. - пені, 30567,52 грн. - втрат від інфляції, 1950,52 грн. - 3% річних.

Згідно статті 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Суд приймає заяву позивача до розгляду як таку, що не суперечить інтересам сторін, діючому законодавству та продовжує розгляд справи з її урахуванням.

У судовому засіданні 07.04.2015р. представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача, присутній у судовому засіданні 07.04.2015р., проти позову заперечував частково та просив суд зменшити розмір всіх заявлених відповідачем до стягнення з відповідача штрафних санкцій до 5000,00 грн. (вх. № 13796). Обґрунтовуючи подану заяву, відповідача зазначає, що на сьогоднішній день основним джерелом надходження грошових коштів відповідача, в тому числі грошових коштів для виконання зобов'язань за спірним договором, є виконання грошових зобов'язань державними підприємствами: ДП "Донецька залізниця", ДП "Придніпровська залізниця", якими, в свою чергу, в зв'язку з форс-мажорними обставинами пропущено строки виконання зобов'язань по оплаті за Договорами № ПР/Л-14810/НЮ від 11.09.2014р. та Договором № ПР/Л-14437/НЮ від 08.07.2014р. Так, відповідач протягом четвертого кварталу 2014 року не має достатньої кількості обігових коштів. Враховуючи невиконання грошових зобов'язань перед ТОВ "Харківський вагонобудівний завод" Державним підприємством "Донецька залізниця", Державним підприємством "Придніпровська залізниця", відповідач, з незалежних від нього причин, мав необхідність коригувати графік погашення кредиторської заборгованості, наслідком чого стало об'єктивне пропущення строків погашення заборгованості перед позивачем за спірним договором поставки. Також, на підтвердження тяжкого майнового стану, відповідач, надав баланс підприємства за 2012-2014 роки, щодо фінансових результатів господарської діяльності.

У судовому засіданні 07.04.2015р. сторони наголосили на тому, що ними надані всі необхідні для розгляду справи докази та вважають за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, вислухавши представників сторін, судом встановлено наступне:

Як свідчать матеріали справи, 18.04.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Форстрейд" (позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківський вагонобудівельний завод" (покупець) укладено договір поставки №3 від 18.04.2014р., за умовами якого постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти та сплатити товарно-матеріальні цінності, найменування, кількість та ціна якого визначена в специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору №3 від 18.04.2014р.

Згідно з п.2.2. договору №3 від 18.04.2014р. покупець зобов'язаний сплатити за товар в строк, який зазначений в специфікаціях та пунктах договору № 3 від 18.04.2014 року.

Згідно з п.4.2. договору, поставка товару здійснюється на умовах: СРТ м. Харків, вул. Котлова, 89, згідно ИНКОТЕРМС 2010.

Відповідно до п. 7.3. договору, при порушенні строків оплати, покупець сплачує постачальнику пеню з розмірі 0,1% від суми заборгованості, за кожний день прострочення, але не більш подвійної ставки НБУ.

Так, відповідач належним чином виконав свої зобов'язання за договором від 18.04.2014р. та поставив відповідачу товар, зазначений у специфікаціях, що підтверджується видатковими накладними:

- видаткова накладна № 159 від 28.11.2014р. на суму 51084,00 грн.;

- видаткова накладна №160 від 28.11.2014р. на суму 232758,00 грн.;

- видаткова накладна №161 від 28.11.2014р. на суму 468000,00 грн.;

- видаткова накладна №163 від 04.12.2014р. на суму 234000,00 грн.

Однак, всупереч умовам договору від 18.04.2014р., відповідач частково розрахувався з позивачем за отриманий товар, в зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість, яка, за розрахунком позивача, складається з 1010818,00 грн. - суми основного боргу, 21081,17 грн. - пені, 30567,52 грн. - втрат від інфляції, 1950,52 грн. - 3% річних, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до господарського суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст.173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України, частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України, одним із способів захисту права є примусове виконання обов'язку в натурі (присудження до виконання обов'язку в натурі).

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, відповідно до наданих до матеріалів справи видаткових накладних №№ 173,159, 160, 161, 163, відповідач (покупець) отримав від позивача товар на загальну суму 1228818, 00 грн. Проте, всупереч вимогам договору поставки від 18.04.2014р., свої зобов"язання щодо своєчасної оплати за отриманий товар виконав не в повному обсязі та не надав суду доказів на підтверження оплати суми боргу в розмірі 1010818,00 грн.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов'язання з оплати товару по договору поставки від 18.04.2014р.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право, в тому числі, подавати докази.

Згідно ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. ст. 193, 198 Господарського кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження сплати суму боргу за договором поставки від 18.04.2014р. в сумі 1010818,00 грн., суд визнає вимогу позивача щодо стягнення з відповідача 1010818,00 грн. заборгованості по договору поставки належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Відповідно до ст.ст. 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п. 7.3. договору, при порушенні строків оплати, покупець сплачує постачальнику пеню з розмірі 0,1% від суми заборгованості, за кожний день прострочення, але не більш подвійної ставки НБУ.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи невиконання відповідачем взятих на себе зобов"язань за договором поставки від 18.04.2014р., позивач нарахував відповідачеві пеню, загальна сума якої, за розрахунком позивача, відповідно по кожній з видаткових накладних, склала 21081,17 грн.

Наведені законодавчі приписи та установлені фактичні дані, зокрема й щодо вини в невиконанні взятих на себе зобов'язань по сплаті грошових коштів у строк, встановлений договором, дають підстави для висновку суду про правомірність нарахування позивачем пені в розмірі 21081,17 грн.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних у сумі 1950,52 грн. та 30567,52 грн. інфляційних витрат, нарахованих згідно ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України за прострочення виконання грошового зобов'язання, підлягають задоволенню як правомірні та обґрунтовані (здійснений позивачем розрахунок перевірено судом).

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Форстрейд" обгрунтованими, доведеними матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру нарахованих відповідачу штрафних санкцій до 5000,00 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачена можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків.

За приписами ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Стаття 83 Господарського процесуального кодексу України надає господарському суду право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в якому зазначено, що, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Окрім цього, суд зазначає, що, відповідно до п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у суду відсутні правові підстави для зменшення розміру інфляційних та 3% річних, в зв'язку з тим, що дані нарахування не є штрафними санкціями.

Враховуючи викладене, з урахуванням обставин справи та наданих відповідачем доказів, в обґрунтування поданого клопотання, суд вважає, що дане клопотання не обгрунтовано, відповідачем не доведено, чому саме сума нарахованих відповідачу пені, інфляційних та 3% річних повинно бути зменшено саме до 5000,00 грн., з яких підстав відповідачем обраховано саме таке зменшення.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що, відповідно до ч. 3 ст. 5 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання, інші учасники відносин у сфері господарювання мають здійснювати свою діяльність у межах встановленого господарського правопорядку, додержуючись визначених законодавством вимог.

При цьому, суд зазначає, що ризик погіршення умов господарювання є нормальним явищем. Ризик - є однією із ознак підприємництва (згідно ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку). Більш того, принцип комерційного розрахунку та власного комерційного ризику є одним із принципів господарської діяльності (ст. 44 Господарського кодексу України). Отже складнощі, які виникли у відповідача із виконанням спірного договору охоплюються його (відповідача) підприємницьким ризиком.

Тому у суду немає правових підстав перекладати комерційний ризик відповідача на позивача, шляхом звільнення відповідача від виконання прийнятих на себе обов'язків за договором.

Таким чином, підстави для зменшення розміру пені до 5000,00 грн. відповідачем не доведено, в зв'язку з чим, дане клопотання відповідача - задоволенню не підлягає.

В зв'язку з викладеним, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру нарахованих відповідачу штрафних санкцій до 5000,00 грн.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати в даній справі покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 55 Конституції України; ст. ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський вагонобудівний завод" (61052, вул. Котлова, 89, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Форстрейд" (61058, вул. Данилевського, 27, кв. 11) суму заборгованості за договором поставки №3 від 18.04.2014р. в розмірі 1064417,21 грн., з яких 1010818,00 грн. - основний борг, 21081,17 грн. - пеня, 30567,52 грн. - втрати від інфляції, 1950,52 грн. - 3% річних, та суму сплаченого позивачем судового збору в розмірі 21288,34 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 14.04.2015 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/906/15