ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2015 р.Справа № 922/1099/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Федорова Т.О.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВ Нафтогазовидобувна Компанія", м. Київ
до Державного підприємства "Південна залізниця", м. Харків
про стягнення коштів в сумі 899 608 грн.
за участю предстаників сторін:

від позивача - Топорков В.М. (дов. № 291 від 15.01.2015 року);

від відповідача - Прядко В.О. (дов. № 240 від 16.02.2015 року).

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "ДВ Нафтогазовидобувна Компанія" (надалі - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до ДП "Південна залізниця" (надалі - відповідач), в якому просило суд стягнути з відповідача 850 340 грн. вартості втраченого вантажу, а також 49 268 грн. провізної плати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення статей 113, 114 Статуту залізниць України, відповідно до яких Залізниця повинна відшкодовувати вартість прийнятого нею до перевезення вантажу та сплаченої за нього суми провізної плати.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 26.02.2015 року за позовною заявою порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 17.03.2015 року об 11:30 год.

З метою забезпечення можливості подання сторонами документів та доказів по справі, які мають суттєве значення для повного, всебічного та об'єктивного дослідження фактичних обставин спору, ухвалою суду від 17.03.2015 року розгляд справи відкладався на 07.04.2015 року об 11:00 год.

Представник позивача у призначеному судовому засіданні 07.04.2015 року підтримав заявлений позов та просив суд його задовольнити.

Присутній в судовому засіданні 07.04.2015 року представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав їх необґрунтованості та неправомірності.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень.

Справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку ст. 75 ГПК України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

На виконання умов договору № 01/06 від 01.06.2014 року, укладеного між ТОВ "ДВ Нафтогазовидобувна Компанія" та ПрАТ "Центральна збагачувальна фабрика "Вуглегірська" у липні 2014 року зі станції відправлення Булавін Донецької залізниці (код станції 500406) на адресу позивача, станція призначення Чугуїв Південної залізниці (код станції 430809), було відвантажено залізницею вугільну продукцію загальною вартістю 850 340 грн. Вартість провізної плати сплаченої за перевезення вантажу склала 49 268 грн.

На підтвердження факту приймання зазначеного вантажу до перевезення позивачем до матеріалів справи були надані паперові копії електронних перевізних документів (накладних) № 51275253 від 19.07.2014 року та № 51456671 від 23.07.2014 року (а.с. 11, 12).

Згідно доводів позивача вугільна продукція, відвантажена за вищевказаними перевізними документами, станом на 21.11.2014 року та на момент розгляду даної справи, до станції призначення Чугуїв доставлена не була.

Так, статтею 117 Статуту Залізниць України визначено, що відправник або одержувач має право вважати вантаж втраченим і вимагати відшкодування за втрату, якщо вантаж не було видано одержувачу на його вимогу протягом 30 діб з моменту закінчення терміну доставки, а у разі перевезення вантажу у прямому змішаному сполученні - після закінчення двох місяців з дня приймання вантажу до перевезення.

З метою досудового врегулювання спору 04.12.2014 року позивачем на адресу ДП "Південна залізниця" була направлена претензія (а.с.20) із вимогою відшкодувати підприємству повну вартість втраченого вугілля та, сплаченої за його перевезення, провізної плати.

Між тим, листом від 05.02.2015 року № 43-106/110 у задоволенні вказаної претензії відповідачем було відмовлено із посиланням на те, що неприбуття спірного вантажу у встановлений термін було зумовлено наслідком непереборної сили, а саме: веденням на території Донецької області бойових дій.

Так, із змісту наданої ДП "Південна залізниця" відповіді вбачається, що спірні вагони та вантаж, що в них перевозився, не втрачені, а перебувають на території обслуговування ДП "Донецька залізниця". Згідно довідки АСК ВП УЗ-Є № 8858е - "Інформація про дислокацію та стан вагонів" станом на 27.01.2015 року останні вантажні операції з вагонами, якими перевозилась спірна вугільна продукція, були зафіксовані на станції Микитівка та Горлівка Донецької залізниці 27.01.2015 року та 21.10.2015 року відповідно.

На підставі вищевикладеного та з огляду на відмову відповідача компенсувати вартість прийнятого до перевезення вантажу та провізної плати позивач звернувся до господарського суду з даним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Статтею 924 Цивільного кодексу України встановлено, що перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Згідно ст. 110 Статуту залізниць України залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від прийняття для перевезення і до моменту видачі вантажоодержувачу.

Згідно статті 113 Статуту за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Статтею 114 Статуту передбачено, що залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме за втрату чи нестачу у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його нестачі. Поряд із відшкодуванням збитків у разі втрати вантажу залізниця відшкодовує стягнуту за цей вантаж провізну плату, якщо вона не включається у вартість втраченого вантажу.

З огляду на викладене, суд зазначає, що відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України.

Обов'язковими умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Отже, зменшення майнових благ внаслідок неправомірних дій наступає об'єктивно, тобто незалежно від волевиявлення сторони, як наслідок невиконання зобов'язань.

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком, а невиконання зобов'язань причиною.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань (виключає його відповідальність).

Підставою для відшкодування збитків є склад правопорушення, який включає наступні фактори:

- наявність реальних збитків;

- вина заподіювача збитків;

- причинний зв'язок між діями або бездіяльністю винної особи та збитками.

Так, із правового аналізу вищезазначеної норми закону випливає, що обов'язковою підставою для відшкодування збитків є, зокрема, їх реальна наявність, тобто "реальна шкода".

Під реальною шкодою слід розуміти витрати, які особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі. В даному випадку мова йдеться про ті фактичні витрати, які вже зроблені особою.

Разом з тим, жодних доказів на підтвердження сплати вартості вугілля, яке було прийнято залізницею до перевезення, та є предметом договору № 01/06 від 01.06.2014 року, позивачем суду не надано та матеріали справи не містять.

Витрати на перевезення вугілля залізничним транспортом, відповідно до пункту 3.12. Договору поставки № 01/06 від 01.06.2014 року сплачуються Постачальником (Вантажовідправником) і тільки в подальшому компенсується Покупцем (позивачем по справі). Проте проведення такої компенсації в розмірі 49 268 грн. позивачем належними доказами не доведено.

Відповідно до статей 114, 115 Статуту залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, за втрату - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу, при цьому вартість вантажу визначається на підставі лише загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу. Відповідно до договорів перевезень (накладних) № 51275253 та № 51458871 їх відправником є ПрАТ "Центральна збагачувальна фабрика "Вуглегірська", в той час як вартість спірного вантажу, що перевозився в вагонах №№67573006, 66763855, 67187112, 66935511, 64557135, 67388033, 67656801, 66239237, 67667006, 65808966,60614153, 66239815, 67176875, 65947814, 65793119 позивачем підтверджується лише своєю довідкою від 03.12.2014 року № ДВ/12-855 за підписом власного керівника та головного бухгалтера, а додані до позовної заяви копії рахунків фактур від 19.07.2014 року № СФ-235 та від 23.07.2014 року №СФ-243 не пов'язують кількість та вартість зазначеного в них вантажу з спірними перевезеннями.

Крім того, суд також не вбачає й наявності вини відповідача у втраті, прийнятого до перевезення ватажу, а також причинного зв'язку між діями або бездіяльністю ДП "Південна залізниця" та неотриманні позивачем спірного кам'яного вугілля, виходячи із наступного.

Статтею 314 Господарського кодексу України, яка кореспондується із пунктом 110 Статуту залізниць України, встановлено, що перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Стаття 617 Цивільного кодексу України визначає, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

За приписами ч. 2 статті 14 цього ж Закону, форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) визначає надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, зокрема, акти тероризму.

Так, відповідно до наказу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 року № 33/6/а "Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення" з 07 квітня 2014 року на території Донецької і Луганської областей проводиться антитерористична операція.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою отримання передбаченого діючим законодавством України сертифікату про настання обставин непереборної сили ДП "Південна залізниця", яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83 включено до переліку об'єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, до Харківської регіональної торгово - промислової палати було подано Заяви про засвідчення форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили) для суб'єктів господарювання/фізичних осіб за договірними зобов'язаннями від 10.03.2015 року № М-05/93 та від 11.03.2015 № М- 05/96.

Після розгляду вказаних заяв та обставин викладених в них уповноваженими особами торгово-промислової палати, ДП "Південна залізниця" були видані сертифікати від 31.03.2015 року № 3833 та № 3836, які засвідчують наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що унеможливили виконання спірних договорів перевезення (накладні) № 51275253 та № 51456671 з 19.07.2014 року та з 23.07.2014 року відповідно.

Такі обставини виникли з дати укладання договорів перевезення, предметом яких було перевезення спірного вантажу на користь позивача, між ДП "Донецька залізниця" ПрАТ "Центральна збагачувальна фабрика "Вуглегірська".

Крім того, суд зазначає, що відповідно до положень статті 34 Господарського процесуального кодексу, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стосовно спорів, пов'язаних з перевезенням вантажів залізницею, перелік таких доказів установлено статтями 130 і 133 Статуту.

При цьому накладна, вантажна (квитанція про приймання вантажу до перевезення), багажна, вантажобагажна квитанції та комерційний акт подаються лише в оригіналі.

Стаття 130 Статут залізниць України визначає, що право на пред'явлення до залізниці претензій та позовів у разі втрати вантажу мають відправник - за умови пред'явлення вантажної квитанції і документів, що підтверджують кількість і вартість відправленого вантажу та одержувач - за умови пред'явлення вантажної квитанції з відміткою станції призначення про неприбуття вантажу і документів, що підтверджують кількість і вартість відправленого вантажу. У разі неможливості пред'явлення вантажної квитанції подається довідка станції відправлення про прийняття вантажу до перевезення з відміткою станції призначення про неприбуття вантажу.

Так, згідно з пунктом 1.1. Правил оформлення перевізних документів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України 21.11.2000 за № 644, на кожне відправлення вантажу, порожніх власних, орендованих вагонів та контейнерів відправник надає станції відправлення перевізний документ (накладну) за формою, наведеною у додатку 1 до цих Правил.

Відповідно до абзаців другого та четвертого цього ж підпункту Правил, накладна може оформлятися і надаватися в електронному вигляді (із накладенням електронного цифрового підпису (далі - ЕЦП). Порядок здійснення електронного документообігу під час перевезення вантажів залізничним транспортом у внутрішньому сполученні регламентується додатком до договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги. Електронний перевізний документ та його паперова версія мають однакову юридичну силу.

Так, пунктом 1.5 Порядку застосування електронного перевізного документа під час перевезення вантажів залізничним транспортом (далі - Порядок), який затверджений наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 01.11.2010 року №800, визначено, що електронні перевізні документи (далі - ЕПД) - сукупність електронних документів (далі - ЕД), що визначені Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", в яких зафіксована інформація у вигляді електронних даних, включаючи обов'язкові реквізити документа. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. ЕПД повинні містити інформацію, визначену для накладної (яка на кожне відправлення вантажу повинна подаватися відправником станції навантаження) Правилами перевезення вантажів.

Частина 2 пункту 2.5.1. Порядку встановлює, що електронний документ зберігається в архіві електронних документів Укрзалізниці.

Пунктом 3.3. вказаного Порядку визначено, що у разі пред'явлення до залізниці претензій та позовів застосовуються ЕПД або їх паперові копії, які роздруковуються та засвідчуються в установленому законодавством порядку відповідними суб'єктами перевізного процесу, що отримали їх згідно з додатком до договору про організацію перевезень.

Аналогічна думка викладена в Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 27.02.2012 №01-06/223/2012.

Попри зазначене, надані позивачем паперові копії електронних перевізних документів (накладних), в порушення вимог вищезазначеного Порядку, не були засвідчені компетентним суб'єктом перевізного процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, передбачено обов'язок доказування кожною стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарсько процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Дослідивши матеріали справи, докази надані в обґрунтування позовних вимог та заперечень проти них, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, як необґрунтовані та такі, що не підтверджені матеріалами справи.

Судові витрати у даній справі відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 33-34, 38, 43, 47-49, 75, ст. 82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 14.04.2015 р.

Суддя С.Ч. Жельне

справа № 922/1099/15