П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року м. Київ

Судова палата у господарських справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Барбари В.П.,
суддів:Берднік І.С., Гуля В.С., Ємця А.А., Жайворонок Т.Є., Колесника П.І., Потильчака О.І., Шицького І.Б.,
за участю :

ОСОБА_9, ОСОБА_10 та їх представника - ОСОБА_11,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву товариства з обмеженою відповідальністю «СЗМ» про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 19.11.2014 р. у справі

№ 14/5026/1311/2012 за заявою управління Пенсійного фонду України в

м. Сміла та Смілянському районі Черкаської області до товариства з обмеженою відповідальністю «СЗМ» про визнання банкрутом; за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «СЗМ» в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Іванюка О.М. до ОСОБА_10, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_9 і товарної біржі «Смілянська біржа Джі-Пі-Ай», про визнання недійсним договору купівлі -продажу транспортного засобу, -

в с т а н о в и л а:

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 06.09.2012 р. порушено провадження про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю «СЗМ» (далі - ТОВ «СЗМ») за заявою управління Пенсійного фонду України в м. Сміла та Смілянському районі Черкаської області в порядку ст. 52 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон про банкрутство).

Постановою господарського суду Черкаської області від 04.10.2012 р.

ТОВ «СЗМ» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, а ліквідатором призначено арбітражного керуючого Іванюка О.М.

Арбітражним керуючим Іванюком О.М. у межах провадження справи про банкрутство 31.10.2013 р. подано заяву про визнання недійсним договору (біржової угоди) купівлі-продажу транспортного засобу від 20.05.2008 р. (далі- Договір), укладеного між ТОВ «СЗМ» та ОСОБА_10 і зареєстрованого 20.05.2008 р. виконуючим обов'язки директора товарної біржі «Смілянська біржа Джі-Пі-Ай» ОСОБА_13 за реєстровим № 322/2008, згідно з яким ТОВ «СЗМ» продало, а ОСОБА_10 купила

вантажний автомобіль ISUZU NQR 71, (2006 р.), колір синій, кузов номер НОМЕР_2, шасі номер НОМЕР_3, реєстраційний

номер НОМЕР_4 за 57 396,00 грн.

Вимоги мотивовано тим, що Договір укладено до порушення провадження у справі про банкрутство і не виконано, що призвело до неплатоспроможності боржника.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 26.03.2014 р. вимоги боржника в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Іванюка О.М., викладені у заяві від 31.10.2013 р., задоволено. Договір купівлі-продажу транспортного засобу від 20.05.2008 р., укладений між ТОВ «СЗМ» та ОСОБА_10 визнано недійсним.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.09.2014 р. апеляційну скаргу ОСОБА_10 задоволено, ухвалу господарського суду Черкаської області від 26.03.2014 р. скасовано. У задоволенні заяви арбітражного керуючого Іванюка О.М. відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.11.2014 р. касаційну скаргу ТОВ «СЗМ» залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.09.2014 р. - без змін.

Суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви арбітражного керуючого про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна боржника.

Постанову мотивовано посиланням на те, що згідно з ч. 1 ст. 25 Закону про банкрутство ліквідатор має повноваження подавати заяви про визнання недійсними угод, укладених боржником до порушення провадження у справі про банкрутство і передбачених ч. 10 ст. 17 Закону про банкрутство, але підстави недійсності угод визначаються ч. 11 ст. 17 Закону про банкрутство. У ч. 10 зазначеної статті не наведено самостійних підстав для визнання недійсними угод за участю боржника.

У заяві про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 19.11.2014 р. ТОВ «СЗМ» посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції положень ч.ч. 10 та 11 ст. 17 Закону про банкрутство.

На обґрунтування неоднаковості застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права заявником надано копії постанов Вищого господарського суду України від 11.02.2009 р. у справі № 5/769/07, від 05.02.2008 р. у справі № 5/320/06, від 04.10.2006 р. у справі № 01-08/104, від 03.09.2014 р. у справі № 5/17/56-Б, від 03.09.2014 р. у справі № 2/67/10, а також копію постанови Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 20.06.2006 р. у справі № 10/176.

У постанові Вищого господарського суду України від 05.02.2008 р. у справі № 5/320/06, на яку посилається заявник, Вищий господарський суд України, розглядаючи подібний спір за однакового матеріально-правового регулювання, дійшов протилежного висновку, а саме про визнання недійсною угоди боржника на підставі ч. 10 ст. 17 Закону про банкрутство.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 16.02.2015 р. у справі

№ 14/5026/1311/2012 вирішено питання про допуск справи до провадження для перегляду Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 19.11.2014 р.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши викладені у заяві доводи, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що 20.05.2008 р. між боржником і ОСОБА_10, було укладено Договір, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив вантажний автомобіль ISUZU NQR 71, (2006), колір синій, кузов

номер НОМЕР_2, шасі № НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_4.

У подальшому цей автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_10 згідно із свідоцтвом про реєстрацію від 27.05.2008 р. серії НОМЕР_5 і видано на автомобіль НОМЕР_1.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 06.09.2012 р. за заявою управління Пенсійного фонду України в м. Смілі та Смілянському районі Черкаської області порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ «СЗМ».

Звертаючись до господарського суду Черкаської області із заявою про визнання зазначеної угоди недійсною, ліквідатор послався на ч. 10 ст. 17 Закону про банкрутство та зазначив, що виконання договору завдає збитків боржникові і створює умови, які перешкоджають відновленню платоспроможності боржника. Інших підстав для визнання спірного договору недійсним ліквідатор не наводив.

Суд першої інстанції визнав договір недійсним на підставі ч. 10 ст. 17 Закону про банкрутство.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що наведені ліквідатором згідно зі ст. 17 Закону про банкрутство підстави для визнання спірної угоди недійсною є підставами для розірвання угоди боржника, а оплачена (виконана) угода виключає її розірвання та повернення у ліквідаційну масу проданого за такою угодою майна. При цьому апеляційний суд зазначив, що ліквідатором не було наведено визначених ст. 17 Закону про банкрутство правових підстав для визнання недійсною спірної угоди, яка була укладена за чотири роки до порушення провадження у справі про банкрутство.

Згідно з абз. 12 ч. 1 ст. 25 Закону про банкрутство до повноважень ліквідатора в ліквідаційній процедурі входить повноваження ліквідатора подавати до господарського суду заяви про визнання угод боржника недійсними з підстав, передбачених ч. 10 ст. 17 Закону про банкрутство.

Відповідно до ч. 10 ст. 17 Закону про банкрутство керуючий санацією в трьохмісячний строк з дня прийняття рішення про санацію має право відмовитися від виконання договорів боржника, укладених до порушення провадження у справі про банкрутство, не виконаних повністю або частково, якщо: виконання договору завдає збитків боржнику; договір є довгостроковим або розрахований на одержання позитивних результатів для боржника в довгостроковій перспективі, крім випадків випуску продукції з технологічним циклом більшим, ніж строки санації боржника; виконання договору створює умови, що перешкоджають відновленню платоспроможності боржника.

Тобто ч. 10 ст. 17 Закону про банкрутство не передбачено підстав для визнання недійсними угод, укладених до порушення провадження у справі про банкрутство.

Підстави для визнання угод боржника недійсними наведено у ч. 11 ст. 17 Закону про банкрутство, але вимоги про застосування судом цієї норми не були заявлені ліквідатором.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що посилання ліквідатора на положення ч. 10 ст. 17 Закону про банкрутство не можуть бути підставами для визнання недійсною спірної угоди при провадженні справи про банкрутство, оскільки предметом регулювання цієї норми є підстави для відмови від виконання договорів боржника.

Отже, висновок Вищого господарського суду України у справі ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права до встановлених фактичних обставин справи.

Згідно з ч. 1 ст. 11126 Господарського процесуального кодексу України Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, що стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Ураховуючи те, що суд касаційної інстанції при вирішенні цієї справи правильно застосував норми матеріального права, у задоволенні заяви

ТОВ «СЗМ» слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 11123- 11126 , 11128 Господарського процесуального кодексу України, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви товариства з обмеженою відповідальністю «СЗМ» відмовити.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій п. 2 ч. 1 ст. 11116 ГПК України.

Головуючий В.П. Барбара

Судді: І.С. Берднік В.С. ГульА.А. Ємець Т.Є. Жайворонок П.І. Колесник О.І. Потильчак І.Б. Шицький

Правова позиція по справі № 3-33гс15

Підстави для визнання угод боржника недійсними наведено у ч. 11 ст. 17 Закону про банкрутство, але вимоги про застосування судом цієї норми не були заявлені ліквідатором.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що посилання ліквідатора на положення ч. 10 ст. 17 Закону про банкрутство не можуть бути підставами для визнання недійсною спірної угоди при провадженні справи про банкрутство, оскільки предметом регулювання цієї норми є підстави для відмови від виконання договорів боржника.

Суддя

Верховного Суду України І.Б.Шицький