РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2015Справа №910/4290/15-г

За позовом Фермерського господарства «Бурка В.В.»

До Генеральної прокуратури України

Про стягнення 1 000 000,00 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився

від відповідача Гудзь О.М. - по дов. № 05/2/2-51-14 від 04.08.2014

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Фермерського господарства «Бурка В.В.» про стягнення з Генеральної прокуратури України 1 000 000,00 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.03.2014 за вих. № 112 на адресу Генеральної прокуратури України позивачем було направлено заяву про кримінальне правопорушення відносно судді Сокальського районного суду Львівської області при розгляді позовної заяви № 77 від 16.02.2011. Листом № 06/1-11158-05 від 31.03.2014 Генеральна прокуратура України направила заяву позивача до Прокуратури Львівської області. Не зареєструвавши заяви позивача шляхом внесення відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань відповідачем порушено норми ч. 4 ст. 214 КПК України. Позивач вважає, що такими діями позивача позбавлено прав гарантованих ст. 40 Конституції України, ст.ст. 55, 56 КПК України чим спричинено моральні страждання які полягали у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних страждань.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2015 порушено провадження у справі № 910/4290/15-г та призначено справу до розгляду на 24.03.2015.

Позивач в судове засідання 24.03.2015 не з'явився, вимог ухвали про порушення провадження у справі від 26.02.2015 частково не виконав.

Відповідач вимог ухвали про порушення провадження у справі від 26.02.2015 не виконав, письмовий відзив на позовну заяву не подав.

Відповідачем в судовому засіданні 24.03.2015 було заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи.

Від позивача на адресу суду 16.03.2015 надійшли пояснення щодо визначення розміру моральної шкоди.

Від позивача на адресу суду 16.03.2015 надійшло клопотання, в якому позивач просить розглядати справу без участі представника позивача та зазначив, що вимоги позовної заяви підтримує повністю. Також зазначає, що у випадку виявлення судом, що подано позовну заяву до неналежного відповідача просить суд замінити первісного відповідача належним відповідачем або залучити до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Позивач не заперечує проти залучення третіх осіб на стороні відповідача. У випадку надання відповідачами заперечення та доказів, які ставлять під сумнів обґрунтування позивача та докази надані позивачем просить перед прийняттям рішення направити заперечення та докази відповідачів для обґрунтування своєї позиції до наданих заперечень та доказів.

Суд розглянувши в судовому засіданні 24.03.2015 клопотання позивача дійшов висновку за можливе здійснювати розгляд справи без участі представника позивача, тому клопотання позивача в цій частині було задоволенню.

Також від позивача на адресу суду 16.03.2015 надійшло клопотання, в якому позивач просить провадження у справі припинити на підставі п. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України посилаючись на те, що даний спір не підсудний господарським судам.

Суд розглянувши в судовому засіданні 24.03.2015 дане клопотання позивача відмовив в його задоволенні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/4290/15-г від 24.03.2015, у зв'язку з невиконанням відповідачем вимог ухвали про порушення провадження у справі від 26.02.2015, розгляд справи відкладено на 02.04.2015.

Позивач в судове засідання 02.04.2015 не з'явився.

Відповідач в судовому засіданні 02.04.2015 проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, зокрема не підтверджено (судовим рішенням) протиправність дій, бездіяльності відповідача. Вважає, що за результатами розгляду звернення позивача від 21.03.2014 прийнято рішення на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством, тому вимоги про відшкодування моральної шкоди не ґрунтуються на законі. зазначає, що позивач відповідно до ст.ст. 303, 304 КПК України має право на оскарження дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, у тому числі щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань. Позивачем не подано доказів протиправності дій прокуратури та настання негативних наслідків у вигляді заподіяння моральної шкоди та причинного зв'язку між ними.

Суд розглянувши в судовому засіданні 02.04.2015 раніше подане клопотання позивача про надіслання судом на його адресу заперечення та докази відповідачів у разі їх подання, відмовляє в його задоволенні з огляду на те, що вимогами чинного Господарського процесуального кодексу України не передбачено обов'язку суду здійснювати надіслання документів, поданих сторонами у справі, в той же час суд вказує, що позивач відповідно до приписів ст. 22 Господарського процесуального кодексу України має право знайомитись з матеріалами справи, робити з них витяги, тощо.

В судовому засіданні 02.04.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Згідно позовної заяви, позивач зазначає, що 21.03.2014 Фермерське господарство «Бурка В.В.» звернулось до Генеральної прокуратури України з листом № 112, яким повідомивши про те, що суддя Сокальського районного суду Львівської області постановив 17.02.2011 року у справі № 2-390/11 завідомо неправосудну ухвалу, чим позбавив позивача права доступу до правосуддя, порушив його права, передбачені ст. 8, 40, 55, 56 Конституції України та завдав шкоди в загальній сумі 14 854 418 грн., просив зареєструвати дану заяву в Єдиному реєстрі досудових розслідувань та відкрити відносно судді Сокальського районного суду Львівської області кримінальне провадження за ст. 366, 367, 375 КК України.

В свою чергу, Генеральна прокуратура України листом від 31.03.2014 № 06/1-11158-05 направила зазначену заяву Фермерського господарства «Бурки В.В.» щодо неправомірних дій судді Заступнику прокурора Львівської області та пропонував розглянути її відповідно до чинного законодавства і повідомити скаржника у встановленому законом порядку.

На думку позивача, такими діями як невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за вищевказаною заявою Фермерського господарства «Бурка В.В.» відповідач порушив права позивача, передбачені ст. 40 Конституції України та ст. 55, 56 КПК України, чим завдав йому, як стверджує позивач, моральних страждань та переживань, які полягають у приниженні честі, гідності, ділової репутації, зокрема, позивач зазначає, що було порушено нормальні підприємницькі зв'язки через неможливість продовження активної господарської діяльності, порушено стосунки з оточуючими людьми.

З огляду на вище викладене, позивач звернувся до суду з даним позовом та вимагає стягнути з відповідача на користь позивача 1 000 000,00 грн. моральної шкоди. Зазначена сума, на думку позивача, є адекватною враховуючи порушення прав позивача відповідачем, до повноважень якого відноситься фактичне гарантування їх дотримання.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до положень ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій вказаної статті зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 Цивільного кодексу України, згідно ч. 1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні ділової репутації юридичної особи.

Згідно п. 1 Постанови пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова пленуму ВСУ) встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із Конституцією та законами України, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності (п. 3 Постанови пленуму ВСУ).

Згідно з абз. 2, 3 Постанови пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (абз. 2, 3 п. 5 Постанови пленуму ВСУ).

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 303 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, зокрема, бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна.

Скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності (ч. 1 ст. 304 Кримінального процесуального кодексу України).

Матеріали справи не містять та сторонами у справі на надано доказів, зокрема, відповідного судового рішення, про визнання неправомірними дій, бездіяльності чи рішення Генеральної прокуратури України щодо розгляду заяви позивача від 21.03.2014.

Звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про приниження честі, гідності, ділової репутації позивача або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації, внаслідок дій відповідача.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Згідно абз. 1 п. 9 Постанови пленуму ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з частиною першою статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Позивачем не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (факт наявності моральної шкоди, протиправність дій її заподіювача, обґрунтування визначення розміру моральної шкоди та причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу), у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог у вказаній частині суд відмовляє.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000 000,00 грн. не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, не підтверджуються належними та допустимими доказами, відтак задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами до відповідача про стягнення моральної шкоди в розмірі 1 000 000,00 грн.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги Фермерського господарства «Бурка В.В.» є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 49, ст.ст.82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 09.04.2014.

СуддяВ.В. Сівакова