РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2015Справа №910/3026/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Атем»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «РМ-Інвест»

про визнання недійсним договору, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Фадєєва Н.І. (представник за довіреністю від 15.03.2015р.);

від відповідача: Глюк Н.М. (представник за довіреністю від 31.12.2014р.);

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Атем» (надалі також - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «РМ-Інвест» (надалі також - відповідач) про визнання договору №2010-5 від 20.10.2013р. про встановлення сервітуту недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що всупереч приписів абз. 2 ч. 2 ст. 402 Цивільного кодексу України договір не було нотаріально посвідчено та не проведено його державну реєстрацію, що на думку заявника, вказує на недійсність укладеного між сторонами правочину.

Відповідач у відзиві від 16.03.2015р. та у судових засіданнях проти задоволення позовних вимог надав заперечення з огляду на відсутність у чинному на момент укладання спірного правочину законодавстві вимоги щодо нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору про встановлення сервітуту на нерухоме майно. До того ж, за твердженнями відповідача, посилання заявника на приписи ч. 2 ст. 402 Цивільного кодексу України є безпідставними, оскільки вказаною нормою визначено необхідність проведення державної реєстрації лише земельного сервітуту.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2015р. в справі було порушено провадження суддею Морозовим С.М., справі присвоєно №910/3026/15-г, розгляд було призначено на 17.03.2015р.

В судовому засіданні 17.03.2015р. було оголошено відкладення слухання справи до 31.03.2015р. у зв'язку з неявкою представника позивача судове засідання.

В судовому засіданні 31.03.015р. було оголошено перерву до 07.04.2015р.

В судовому засіданні 07.04.2015р. в справі №910/3026/15-г. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.10.2013р. між позивачем (власник за Договором) та відповідачем (сервітуарій за Договором) було укладено Договір №2010-5 про встановлення сервітуту (надалі - Договір, спірний Договір/правочин), відповідно до п. 1.1. якого сервітут полягає у наданні позивачем відповідачу права користування площами приміщень, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Промислова, буд. 4б (надалі - приміщення).

Умовами даного Договору сервітут встановлено відносно: будівлі РМЦ (літера Ф цифра), площею 2 417,7 кв.м., яка належить позивачу на праві приватної власності, що засвідчується Договором купівлі-продажу цілісного майнового комплексу №179 від 12.05.2006р., свідоцтвом про право власності (серія САВ №472951) від 15.02.2007р. (п. 1.2. Договору).

У п. 1.5. спірного правочину укладання цього Договору не свідчить про будь-яку передачу нерухомого майна відповідачеві, чи пов'язаних із ним прав.

Договором встановлюється безстроковий сервітут (п. 2.1 Договору).

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що укладений між сторонами Договір є безоплатним.

Право сервітуту виникає після підписання цього Договору (п. 8.1. Договору).

Як встановлено судом, спірний правочин було підписано ліквідатором позивача Ковеза А.І. та керівником відповідача Бардаченко О.М.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору №2010-5 від 20.10.2013р. недійсним, керуючись приписами чинного на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, господарським судом було встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору про встановлення сервітуту, а отже, спірний правочин було вчинено 20.10.2013р.

Оцінюючи подані сторонами суду докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Зі ст. 626 Цивільного кодексу України вбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст. 638 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За змістом п. 2.6 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (ст. 401 Цивільного кодексу України).

У ст. 404 Цивільного кодексу України вказано, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

У ч. 1 ст. 402 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно із ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Аналогічну позицію наведено у п. 2.3 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи поданий позов, позивач посилався на те, що всупереч приписів абз. 2 ч. 2 ст. 402 Цивільного кодексу України Договір не було нотаріально посвідчено та не проведено його державну реєстрацію, що на думку позивача, вказує на недійсність укладеного між сторонами правочину.

Відповідно до ч.2 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 ст. 205 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За приписами ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Статтею 208 вказаного нормативно-правового акту визначено, що у письмовій формі належить вчиняти, в тому числі, правочини між юридичними особами.

У ч.1 ст. 209 Цивільного кодексу України зазначено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Господарський суд зазначає, що нормами чинного на момент укладання договору №2010-5 від 20.10.2013р. законодавства України не передбачалось обов'язкового нотаріального посвідчення договору про встановлення сервітуту на нерухоме майно.

Одночасно, господарський суд наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази наявності домовленості Товариства з обмеженою відповідальністю «Атем» та Товариства з обмеженою відповідальністю «РМ-Інвест» відносно нотаріального посвідчення Договору.

Крім того, законодавством України також не було передбачено необхідності проведення державної реєстрації правочину щодо встановлення сервітуту на нерухоме майно.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що укладання сторонами спірного Договору у простій письмовій формі відповідало чинному на той час законодавству щодо форми правочину.

Наразі, посилання позивача на приписи ст. 402 Цивільного кодексу України в обґрунтування своїх тверджень щодо обов'язковості нотаріального посвідчення та державної реєстрації укладеного між сторонами правочину господарський суд вважає помилковими. При цьому, господарський суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 401 Цивільного кодексу України визначено, що сервітут - це право користування чужим майном, яке може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Виходячи зі змісту наведеної норми права, положення цивільного законодавства визначають окремим видом користування чужим нерухомим майном земельний сервітут, тобто право користування, яке встановлюється відносно земельної ділянки або інших природних ресурсів.

У ч. 2 ст. 402 Цивільного кодексу України визначено, що саме земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Аналогічна норма міститься у ч. 3 ст. 100 Земельного кодексу України.

Одночасно, таких вимог стосовно оформлення сервітутних прав на будівлі та споруди норми чинного законодавства не ставлять.

За таких обставин, враховуючи, що Договором було встановлено сервітут відносно будівлі РМЦ (літера Ф) площею 2 417,7 кв.м, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Промислова. буд. 4б, а не земельний сервітут, застосування до спірних правовідносин приписів абз. 2 ч. 2 ст. 402 Цивільного кодексу України є помилковим.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

За таких обставин, враховуючи, що позивачем не було доведено наявності підстав для визнання недійсним спірного Договору, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в справі №910/3026/15-г є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

З огляду на наведені вище висновки суду стосовно відсутності підстав для визнання Договору №2010-5 від 20.10.2013р. недійсним, вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Атем» про застосування наслідків недійсності правочину залишені судом без задоволення як похідні.

Всі інші заяви, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.04.2015р.

Суддя Морозов С.М.