ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2015 р.Справа № 922/827/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Харківської філії ПАТ "Укртелеком", м.Харків
до Олексіївської виправної колонії Управління державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№25), м.Харків
про стягнення 7860,83 гривень
за участю представників:

позивача - Перхун Ю.М. (довіреність №3639 від 03 листопада 2014 року),

відповідача - Конотоп Ю.О. (довіреність №4-14/1983 від 25 лютого 2015 року)

ВСТАНОВИВ:

10 лютого 2015 року позивач, публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Харківської філії ПАТ "Укртелеком", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Олексіївської виправної колонії №25 Управління державної пенітенціарної служби України в Харківській області (відповідача) суми заборгованості у розмірі 7860,83 гривень, у тому числі, 7582,83 гривень суми основної заборгованості, 80,19 гривень суми нарахованої пені, 17,52 гривень суми 3% річних та 180,29 гривень суми інфляційних втрат. Заявлену вимогу обґрунтував неналежним виконанням відповідачем умов договору №057104374/128 про надання телекомунікаційних послуг, укладеного між сторонами 04 травня 2011 року. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 1827,00 гривень судового збору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12 лютого 2015 року було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 05 березня 2015 року.

04 березня 2015 року представник відповідача надав через канцелярію суду відзив (вх.№8438) на позовну заяву, в якому викладена правова позиція останнього полягає у тому, що він дійсно укладав спірний договір з позивачем, але вважає, що рахунки - акти, на які посилається позивач, не відповідають вимогам чинного законодавства України. Також, зазначив, що є бюджетною установою та фінансується з Державного бюджету України, а тому, просив суд зменшити розмір пені, нарахованої позивачем, на 90%, в порядку статті 83 Господарського процесуального кодексу України. З урахуванням викладеного, просив суд відмовити повністю у задоволенні позову. Судом було досліджено наданий відзив та долучено до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05 березня 2015 року було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 01 квітня 2015 року.

У відкритому судовому засіданні 01 квітня 2015 року було оголошено перерву до 08 квітня 2015 року.

08 квітня 2015 року представник позивача надав до суду додаткові пояснення до позову з урахуванням заперечень відповідача (вх.№14023), на підтвердження заявлених позовних вимог.

Представник відповідача 08 квітня 2015 року надав до суду виписку з ЄДР про зміну назви установи.

Судом було досліджено надані сторонами документи та долучено до матеріалів справи.

Представник позивача у відкритому судовому засіданні 01 квітня 2015 року підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача у відкритому судовому засіданні 01 квітня 2015 року проти позовних вимог заперечував з мотивів, викладених у відзиві.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

04 травня 2011 року між публічним акціонерним товариством "Укртелеком" в особі Харківської філії ПАТ "Укртелеком" (позивачем) та Олексіївською виправною колонією Управління державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№25) (відповідачем) було укладено договір №057104374/128 про надання телекомунікаційних послуг. Даний договір було підписано повноважними представниками з обох сторін та скріплено печатками.

Відповідно до розділу 1 спірного договору, позивач зобов'язувався надавати відповідачеві загальнодоступні (універсальні) та інші телекомунікаційні послуги, а відповідач, в свою чергу, зобов'язувався своєчасно оплачувати отримані послуги відповідно до умов даного договору.

Відповідно до п.4.15. даного договору, розрахунки за фактично отримані в кредит послуги за кожний попередній місяць повинні були бути проведені відповідачем не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Як вбачається з матеріалів справи, за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року, позивачем були надані відповідні послуги за спірним договором належним чином, що підтверджується відповідними рахунками-актами (а.с.23-26), виставленими до сплати відповідачу.

Однак, відповідач за спірний період розрахувався не в повному обсязі.

Суд, проаналізувавши обставини, вказані у позовній заяві, дійшов висновку про те, що позивач виконав свої зобов'язання за спірним договором належним чином та у повному обсязі. Проте, відповідач, в свою чергу, зобов'язання за спірним договором не виконав, у зв'язку з чим утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 7582,83 гривень, яка до цього часу залишається непогашеною.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов висновку про повне задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи викладене, та те, що на момент прийняття рішення по справі, у матеріалах справи відсутні будь-які докази погашення відповідачем заборгованості в добровільному порядку, суд вважає заявлену вимогу позивача щодо стягнення з відповідача суми основної заборгованості у розмірі 7582,83 гривень нормативно та документально обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо посилань відповідача на те, що рахунки-акти, які направлялися позивачем на його адресу не відповідають вимогам ст.9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні", то суд відхиляє дані доводи, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Рахунок-фактура (рахунок-акт) є розрахунково-платіжним документом, що передбачає тільки виставлення певних сум до оплати покупцям за поставляються (фактично поставлені) товари чи надані (фактично надані) послуги. Отже, рахунок (рахунок-фактура) за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа (оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції), а носить лише інформаційний характер.

Щодо посилань відповідача на відсутність коштів для погашення заборгованості через недостатність фінансування з Державного бюджету України, суд відхиляє дані посилання, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, відсутність бюджетного фінансування не є підставою для звільнення від обов'язку оплати отриманого відповідачем товару, з огляду на позицію викладену в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2012 року у справі №11/446. Так, Верховний Суд України зазначив, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Також, суд відхиляє доводи відповідача про неотримання послуг щодо користування радіоточкою та інтернетом, оскільки відповідні послуги були включені сторонами до повного переліку груп послуг за спірним договором, а тарифи та суми до сплати було відображено не тільки умовами договору, а й у направлених позивачем на адресу відповідача рахунках-актах за спірний період.

До того ж, у відповідності до п.2 ч.1 ст.1 Закону України "Про телекомунікації", абонентна плата це фіксований платіж, який може встановлювати оператор телекомунікацій для абонента за доступ на постійній основі до своєї телекомунікаційної мережі незалежно від факту отримання послуг. Таким чином, під час укладення спірного договору з позивачем, відповідач надав згоду на абонентну плату за вказані послуги незалежно від факту отримання послуг. Крім того, відповідачем не надано до суду доказів відсутності або ненадання позивачем зазначених послуг.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Щодо заявленої вимоги позивача про стягнення з відповідача 80,19 гривень пені за період з жовтня 2014 року по грудень 2014 року, суд зазначає наступне.

Згідно із ст.548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ст.546 ЦКУ).

Відповідно до п.5.2 спірного договору, у разі несвоєчасної оплати наданих послуг, абонент сплачує пеню, яка обчислюється залежно від вартості неоплачених послуг в розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення оплати.

Позивач нарахував суму пені, з урахуванням Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" №543/96-ВР від 22 листопада 1996 року, та в порядку ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

З урахуванням викладеного, суд, перевіривши розрахунок пені, нарахованої позивачем, перевіривши період нарахування останнім вказаної суми, дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок є вірним, та таким, що відповідає нормам чинного законодавства, а тому підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 90%, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.83 Господарського процесуального кодексу України, суд має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (п.3.17.4. постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011 р.).

Враховуючи викладене, причини неналежного виконання зобов'язань за спірним договором, розмір стягуваної пені, суд не вбачає правових підстав для задоволення відповідного клопотання.

Щодо заявленої вимоги позивача про стягнення з відповідача 17,52 гривень суми 3% річних та 180,29 гривень інфляційних втрат за період з жовтня 2014 року по грудень 2014 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши розрахунки позивача щодо кожної із нарахованих санкцій, дійшов висновку про те, що розрахунок 3% річних є вірним, відповідає нормам чинного законодавства, та підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі. Розрахунок інфляційних втрат є невірним, тому суд, перерахувавши його відповідно до норм чинного законодавства, вважає за необхідне стягнути з відповідача 134,30 гривень.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, встановивши сторону, з вини якої справу було доведено до суду, суд керується ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі вищевикладеного та ст.129 Конституції України, ст.ст.530, 546, 548, 599, 625, 629 Цивільного кодексу України, ст.ст.179,193 Господарського кодексу України, та керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Олексіївської виправної колонії Управління державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№25) (61051, м.Харків, вул.Кюї Цезаря, 44, ) на користь публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Харківської філії ПАТ "Укртелеком" (61002, м.Харків, вул.Іванова, буд.7/9, , п/р 5 у ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", МФО 380805) 7582,83 гривень заборгованості, 80,19 гривень пені, 17,52 гривень суми 3% річних, 134,30 гривень інфляційних втрат та 1816,31 гривень судового збору.

Видати відповідний наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення 45,99 гривень інфляційних втрат відмовити.

Повне рішення складено 14 квітня 2015 року.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/827/15