ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"08" квітня 2015 р. Справа № 926/191/15

За позовом Заступника прокурора Чернівецької області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Чернівецькій області

до 1). Сокирянської районної державної адміністрації

2). Фермерського господарства "Перлина Грубна" с. Грубна Сокирянського району Чернівецької області

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору та повернення земельної ділянки

Cуддя М.І. Ніколаєв

представники:

від позивача - Каменецька Х.Д., дов. від 04.07.2013 року.

від відповідача-1 - Войняк Н.А., дов. від 02.02.2015 року.

від відповідача-2 - Літавський В.О., дов. від 14.02.2015 року, ОСОБА_4, голова господарства.

прокурор - Єленюк О.В.

СУТЬ СПОРУ: Заступник прокурора Чернівецької області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Чернівецькій області звернувся з позовом (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) до Сокирянської районної державної адміністрації та Фермерського господарства "Перлина Грубна", в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Сокирянської районної державної адміністрації від 11.02.2012 року №194-р "Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі в оренду";

- визнати недійсним договір оренди від 26.04.2012 року, укладений між Сокирянською районною державною адміністрацією та фермерським господарством "Перлина Грубна";

- зобов'язати фермерське господарство "Перлина Грубна" земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка розташована в урочищі "Ржановці" с. Грубна Сокирянського району вартістю 628604 грн. повернути державі в особі Головного управляння Держземагенства у Чернівецькій області.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що спірне розпорядження відповідача-1 та договір оренди є недійсними виходячи з того, що: а) до заяви відповідача-2 про надання землі в оренду не додано документів, що підтверджують досвід роботи в сільському господарстві; б) земельна ділянка передана в орендну без проведення земельних торгів; в) проект землеустрою затверджено громадянину ОСОБА_4 як керівнику фермерського господарства «Перлина Грубна», хоча договір укладено з даним господарством як юридичною особою; г) незаконне рішення відповідача-1 призвело до незаконного використання земельної ділянки державної власності.

Відповідачі проти позову заперечують з аналогічних підстав, зокрема посилаючись на те, що за спірним рішенням Сокирянської районної державної адміністрації від 11.02.2012 року №194-р фермерським господарством не отримано додаткову землю, а лише зменшену частину вже орендованої при створенні фермерського господарства земельної ділянки. Крім того, відповідачі посилаються на Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, вважаючи що ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. У свою чергу, інтерес держави повинен полягати у розвитку аграрного сектору економіки, в тому числі шляхом вироблення товарної сільськогосподарської продукції, що є одним із завдань фермерського господарства.

Ухвалою суду від 05.02.2015 року порушено провадження у справі, судове засідання призначено на 16.02.2015 року за участю представників сторін.

Справа слухалась судом неодноразово.

У судовому засіданні 31.03.2015 року судом відмовлено у задоволення заяви позивача про уточнення позовних вимог в частині зміни вимоги про зобов'язання повернути земельну ділянку державі в особі Головного управляння Держземагенства у Чернівецькій області на визнання права власності на спірну земельну ділянку за державою. При цьому суд виходив з того, що за своєю сутті дана заява спрямована на зміну предмета спору, проти чого заперечує прокурор, яким заявлено позов та який згідно положень ст. 29 ГПК України несе обов'язки та користується правами сторони по справі.

У судовому засіданні 31.03.2015 року оголошено перерву до 19.03.2015 року.

Присутній у судовому засіданні представник позивача вирішення спору залишив на розсуд суду.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Згідно Державного акта на право приватної власності на землю від 15.01.1999 року гр. ОСОБА_4 володіє земельною ділянкою на території с. Грубна площею 0,4930 га. Цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку, ведення підсобного господарства.

Фермерське господарство «Перлина Грубна», головою та засновником якого є гр. ОСОБА_4, зареєстровано 11.12.2006 року, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи та статутом відповідача-2.

Розпорядженням відповідача-1 №50-р від 09.02.2007 року гр. ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для товарного сільськогосподарського виробництва.

Розпорядженням відповідача-1 №351-р від 16.06.2007 року затверджено проект відведення земельної ділянки площею 72,5419 га в оренду для товарного сільськогосподарського виробництва фермерському господарству «Перлина Грубна» в адміністративних межах Грубнянської сільської ради на 25 років.

На підставі вищевказаного розпорядження 06.07.2007 року між Сокирянською районною державною адміністрацією та фермерським господарством «Перлина Грубна» в особі керівника гр. ОСОБА_4 укладено договір оренди землі, на підставі якого відповівдачу-2 передано за актом приймання-передачі від 11.09.2007 року земельну ділянку площею 72,5419 га, що знаходиться в адміністративних межах Грубнянської сільської ради (урочище «Ржановці») в оренду на 25 років для товарного сільськогосподарського виробництва.

В цьому ракурсі суд звертає увагу, що дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки надано гр. ОСОБА_4, а договір укладено вже з фермерським господарством в особі його голови - гр. ОСОБА_4, що в розумінні суду свідчить про недоліки в роботі районної державної адміністрації, проте було підставою для визнання договору недійсним.

Відповідачем-2 надано копії платіжних доручень, договорів та квитанцій до прибуткового касового ордера, що підтверджують проведені ним витрати на оплату робочого проекту закладки саду, купівлю саджанців, придбання органічного добрива, проведення механізованих робіт.

Згідно довідки Сокирянської корпорації «Дністер» від 16.03.2015 року відповідач-2 з 2007 року подає документи для відшкодування затрат по посадці та доглядом за садом за рахунок одновідсоткового збору на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства. Згідно актів було посаджено в 2007 році 24,3 га, в 2008 році - 8,5 га, в 2009 році - 6,5 га та в 2010 році 15,5 га.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Грубнянської сільської ради від 13.02.2015 року №213 відповівдач-2 орендну плату за користування земельною ділянкою (землі резерву, урочище «Ржановці») сплачував з 2007 року і по даний час вчасно, заборгованості ніколи не було.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Грубнянської сільської ради від 12.02.2015 року №195 земельна ділянка площею 72 га (землі резерву, урочище «Ржановці») з часу ліквідації колгоспу Грубнянський у 1999 році та до 2007 року не використовувалась.

Згідно довідки зустрічної звірки щодо підтвердження видів, обсягів операцій та розрахунків при наданні фінансової підтримки з державного бюджету на закладення і нагляд за молодими садами, що складена Об'єднаним контрольно-ревізійним відділом в Сокирянському районі та м. Новодністровськ від 27.06.2008 року, Придністровським комплексним проектно-вишукувальним відділом інституту «Укрдіпросад» на підставі договору від 06.07.2007 року виготовлено відповідачу-2 проектно-кошторисну документацію на закладку та вирощування плодових насаджень (саду яблуні), за що останнім сплачено 26714 грн. На виконання договору від 12.01.2007 року відповідачем-2 сплачено СФГ «Садівник» 159375 грн. за придбані саджанці яблуні в кількості 25000 шт. В подальшому, як встановлено працівниками контрольно-ревізійного відділу, згідно акту виконаних робіт від 30.03.2007 року №2 саджанці яблуні в кількості 25000 шт. списані відповідачем-2 на посадку 24,3 га саду.

Крім того, як вбачається з даної довідки контрольно-ревізійного відділу, відповідачем-2 отримано від Головного управління агропромислового розвитку Чернівецької обласної державної адміністрації 423000 грн. часткової компенсації понесених витрат по садівництву. У свою чергу, за даними бухгалтерського обліку у 2007 році загальна сума понесених фермерським господарством затрат по підготовці до садіння, садіння і догляду за 24,3 га саду склала 518,5 тис. грн.

Згідно Підсумків збору врожаю сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду на 01 грудня 2012 року площа насаджень відповідача-2 складала 21,1 га, у т.ч. насаджень у плодоносному віці - 17 га.

Тож, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем-2 протягом 2007-2012 року з усієї орендованої земельної ділянки площею 72,5419 га максимально використано (закладено сад, посаджено саджанці) 24,3 га землі. При цьому, як вбачається з вищевказаної довідки контрольно-ревізійного відділу відповідач-2 поніс великі витрати по садівництву на орендованій землі, більшу частину з яких відшкодовано державою.

Разом з тим, як пояснив керівник фермерського господарства, у зв'язку відсутністю коштів на використання усієї земельної ділянки площею 72,5419 га він вирішив відмовитись від частини цієї землі, у зв'язку з чим і звернувся з відповідним клопотанням до відповідача-1.

Проте, з тексту клопотання голови відповідача-2 від 19.03.2012 року вбачається, що він просив не внести зміни, а розірвати договір оренди земельної ділянки площею 72,5419 га та надати для ведення фермерського господарства, за рахунок вказаної площі, земельну ділянку площею 21,1246 га, урочище «Ржановці» територія Грубнянської сільської ради.

Розпорядженням відповідача-1 №138-р від 21.03.2012 року за клопотанням фермерського господарства «Перлина Грубна»: 1) припинено з ним договір оренди земельної ділянки площею 72,5419 га від 04.09.2007 року; 2) надано дозвіл на складання проекту із землеустрою щодо створення нових землекористувань з метою надання в оренду для ведення фермерського господарства, за рахунок земельної ділянки площею 72,5419 га, що знаходиться в оренді фермерського господарства «Перлина Грубна».

На виконання даного розпорядження ПП «Велес 2011» розроблено проект із землеустрою щодо створення нових землекористувань з метою надання в оренду для ведення фермерського господарства на території Грубнянської сільської ради фермерським господарствам «Перлина Грубна», «Віп-ОМ», «Ліра-к», «Любіна».

При цьому, як вбачається з викопіювання та проекту із землеустрою із земельної ділянки площею 72,5419 га, яка раніше перебувала в оренді відповідача-2, йому виділено земельну ділянку площею 21,1246 га.

05.04.2012 року керівник фермерського господарства «Перлина Грубна» звернувся із заявою про затвердження проекту землеустрою та надання йому в оренду земельної ділянки розміром 21,1246 га. Строк ймовірної оренди в даній заяві гр. ОСОБА_4 не вказав, що пояснюється ним як технічна помилка, та в розумінні суду будь-яких негативних правових наслідків не тягне, адже в подальшому між відповідачами укладено договір оренди із зазначенням точного його строку.

Розпорядженням відповідача-1 № 194-р від 11.04.2012 року:

- затверджено проект із землеустрою щодо створення нових землекористувань з метою передачі в оренду громадянину ОСОБА_4, керівнику фермерського господарства «Перлина Грубна», на території Грубнянської сільської ради для ведення фермерського господарства земельну ділянку площею 21,1246 га, яка знаходиться в адміністративних межах Грубнянської сільської ради, за межами населеного пункту;

- гр. ОСОБА_4, керівника фермерського господарства «Перлина Грубна», зобов'язано заключити договір оренди землі строком на 21 рік.

Земельні торги щодо передачі даної земельної ділянки відповідачем-1 не проводились.

26.04.2012 року між Сокирянською районною державною адміністрацією та фермерським господарством «Перлина Грубна», в особі керівника гр. ОСОБА_4, укладено договір оренди землі, за умовами якого відповідач-2 прийняв в строкове платне користування на 21 рік земельну ділянку площею 21,1246 га для ведення фермерського господарства, яка знаходиться в адміністративних межах Грубнянської сільської ради, за межами населеного пункту, кадастровий номер НОМЕР_1, що підтверджується актом приймання-передачі від 26.04.2012 року.

Договір оренди від 26.04.2012 року зареєстровано у відділі Держкомзему у Сокирянському районі 16.06.2012 року за №03044.

Відтак, як встановлено судовим слуханням та підтверджується представниками сторін (зокрема і довідкою позивача від 16.03.2015 року №0-28-0.2-335/2-15), відповідач-2 на підставі спірного договору оренди станом на момент вирішення спору користується земельною ділянкою площею 21,1246 га, яка виділена йому за рахунок земельної ділянки площею 72,5419 га, яку у свою чергу відповідач-2 одержав в оренду при створенні фермерського господарства і від частини якої був змушений відмовитись у зв'язку із складністю і затратністю садівництва на такій великій площі.

Тож, на підставі спірного розпорядження відповідача-1 та договору оренди від 26.04.2012 року відповідач-2 не отримав жодної додаткової землі. Доказів того, що фермерському господарству передано в оренду чи власність інші земельні ділянки, у т.ч. і до реєстрації його як юридичної особи, суду не надано.

Актом від 10.03.2015 року, що підписаний сільським головою с. Грубна, секретарем та депутатом сільської ради встановлено, що земельна ділянка площею 21,1246 га, яка перебуває в оренді відповідача-2, повністю засаджена плодовими деревами (яблунями), вік яких становить понад 6 років.

Згідно довідки форми 6-зем від 13.02.2015 року спірна земельна ділянка перебуває у державній власності, цільове призначення - ведення фермерського господарства.

Справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору, передбаченого статтею 1 ГПК України, є підвідомчі господарським судам.

Приписами ст. 13 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, яка полягає в забезпеченні раціонального використання земельних ресурсів, збереженні й відтворенні родючості ґрунтів, захисті їх від псування і забруднення, реалізації громадянами, юридичними особами та державою їхніх прав власності та землекористування відповідно до закону.

Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (ст. 123 Земельного кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 122 Земельного кодексу України в чинній редакції визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до Указу Президента України від 08.04.2011 року Державне агентство земельних ресурсів України (Держземагентство України) є центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, який передає відповідно до закону безпосередньо або через визначені в установленому порядку територіальні органи земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб.

Згідно ст. 124 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Земельні торги проводяться у формі аукціону (стаття 135 Земельного кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини 5 статті 137 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельні торги проводяться у порядку, встановленому законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2008 р. № 394 затверджено порядок проведення у 2008 р. земельних аукціонів.

Указом Президента України від 21.07.08 р. №639/2008 дію вказаної постанови зупинено.

Рішенням Конституційного Суду України від 11.11.2008 р. за № 25-рн/2008 у справі №1-46/2008 вказану постанову Кабінету Міністрів України від 17.04.2008 р. № 394 визнано неконституційною, оскільки питання щодо порядку відчуження, набуття і здійснення права власності, права тимчасового користування (оренди), функції, компетенції органів державної влади і місцевого самоврядування мають врегульовуватися тільки законом.

При цьому, на момент прийняття відповідачем-1 спірного рішення був відсутній визначений законом порядок проведення земельних аукціонів.

У свою чергу, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства (ст. 134 Земельного кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фермерське господарство" (у редакції від 08.09.2005 року) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Статтею 7 Закону України "Про фермерське господарство" (у редакції від 08.09.2005 року) встановлено, що для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації.

Після одержання державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації (ст. 8 Закону України "Про фермерське господарство" (у редакції від 08.09.2005 року).

Разом з тим, відповідач-2 як юридична особа зареєстрований 11.12.2006 року, а договір оренди землі укладено лише 06.07.2007 року, хоча як встановлено судовим слуханням та не заперечувалось представниками сторін землю у власність чи оренду станом на момент державної реєстрації для ведення фермерського господарства гр. ОСОБА_4 не отримував.

Відтак суд вважає, що земельна ділянка площею 72,5419 га отримана гр. ОСОБА_4 в порядку, встановленому ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство" (у редакції від 08.09.2005 року) та для створення і ведення фермерського господарства.

Доказів іншого суду не надано.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (частина 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України). Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, яка, серед іншого, регулює діяльність Європейського суду з прав людини, була ратифікована Верховною Радою України 17.07.1997 р. Рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковими до застосування для кожної з країн-учасниць Конвенції, оскарженню не підлягають і є частиною національного законодавства країни-учасниці. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні по справі "Федоренко проти України", в якій уряд оспорював угоду, укладену особою приватного права з державним органом з посиланням на перевищення останнім своєї компетенції, Європейський суд з прав людини посилався на те, що орган державної влади при укладенні угоди, вважав себе компетентним на її укладення, національне законодавство не містило чітко вираженої заборони на укладення угоди і укладення таких угод було звичайною практикою, а відтак особа приватного права мала всі підстави розраховувати на те, що орган державної влади діє в межах компетенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду, у контексті Європейської конвенції до майна належать, крім рухомих і нерухомих речей, також правомірні очікування/законні сподівання вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу на те, що існує певне становище (Справа Компанії «Пайн Веллі девелопментс Лтд» проти Ірландії).

Крім того, виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки ставиться питання про позбавлення особи права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку має місце «непропорційне» втручання у право особи на мирне володіння своїм майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Трегубенко проти України" суд зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності має відповідати принципу пропорційності.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99 встановлено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спільних відносинах.

За змістом статей 2, 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, у позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності в нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому випадку прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно до статей 1, 19 Закону України «Про прокуратуру» Генеральним прокурором України та підпорядкованими йому прокурорами здійснюється нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, відповідність їх актів Конституції України та чинним законам.

Статтею 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Відповідно до пункту «г» частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Пунктом 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено можливість захисту цивільних (майнових та особистих немайнових) прав та інтересів, зокрема, визнанням незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб.

Також, останнім абзацем ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно п. 2 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 року № 02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів" підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

З аналізу вищенаведених законодавчих актів вбачається, що акт індивідуальної дії, виданий органом виконавчої влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси підлягає визнанню незаконним та скасуванню.

У свою чергу, як встановлено судовим слуханням, спірна земельна ділянка тривалий час ніким не використовувалась, доказів того, що інший суб'єкт господарювання мав бажання отримати її в оренду суду не надано, орендна плата відповідачем-2 сплачувалась у встановлені строки та розмірі. Більш того, як вбачається з матеріалів справи, сама держава приймала участь у підтримці розвитку фермерського господарства «Перлина Грубна», частково компенсуючи понесені витрати по садівництву.

Відтак, з урахуванням вищевказаних положень рішень Європейського суду з прав людини та:

- зважаючи на те, що вкладаючи на підставі легітимного дозволу держави (відповідного розпорядження відповідача-1 від 16.06.2007 року) кошти та зусилля в розвиток фермерського господарства відповідач-2 правомірно розраховував і в подальшому користуватися земельною ділянкою, переважна площа якої засаджена завдяки його праці молодим плодючим садом, який в розумінні Європейського суду з прав людини є майном фермерського господарства;

- враховуючи, що на підставі спірного розпорядження відповідача-1 та договору оренди від 26.04.2012 року відповідач-2 отримав в оренду земельну ділянку площею 21,1246 га, яка виділена йому за рахунок попередньо орендованої при створенні фермерського господарства земельної ділянки площею 72,5419 га, що свідчить про те, що відповідач -2 не отримав в користування жодного метра додаткової землі;

- виходячи з того, що інтерес держави повинен полягати у розвитку аграрного сектору економіки та підтримці виробництва товарної сільськогосподарської продукції, що є одним із завдань створення фермерського господарства;

- зазначаючи, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила;

- керуючись закріпленим в ст. 3 ЦК України принципом справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства;

- наголошуючи на тому, що відповідно до ст.5 Господарського кодексу України правовий господарський порядок в Україні формується на основі оптимального поєднання ринкового саморегулювання економічних відносин суб'єктів господарювання та державного регулювання макроекономічних процесів, виходячи з конституційної вимоги відповідальності держави перед людиною за свою діяльність та визначення України як суверенної і незалежної, демократичної, соціальної, правової держави. При цьому одним із принципів господарювання в Україні є захист національного товаровиробника (ст. 6 Господарського кодексу України)

Суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку, що прокурором не надано доказів того, що спірним рішенням та договором порушено права та законні інтереси суспільства, держави, позивача чи інших суб'єктів господарювання, у зв'язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 9, 13 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 2, 29, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено та підписано 10.04.2015 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку, передбаченого для оскарження, а у разі подання апеляційної скарги або внесення апеляційного подання, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.

Суддя М.І.Ніколаєв