У Х В А Л А

02.04.2015Справа № 31/271

За скаргамиКомунального підприємства «Київський метрополітен»
на діїДержавної виконавчої служби України в особі Відділу примусового виконання рішень
у справі №31/271
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Промислово-інвестиційний союз»
до Комунального підприємства «Київський метрополітен»
про стягнення боргу
Суддя Смирнова Ю.М.

Представники:

від позивачане з'явився
від відповідача (скаржника)Ковтун Т.О. - представник
від ДВС Українине з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.07.2010 у справі №31/271 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислово-інвестиційний союз» задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача 40022913,95 грн основного боргу, 25500,00 грн державного мита та 236,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2010 та постановою Вищого господарського суду України від 07.12.2010 рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2010 у справі №31/271 залишено без змін.

18.10.2010 на виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва видано відповідний наказ.

26.01.2015 до Господарського суду міста Києва від Комунального підприємства «Київський метрополітен» надійшла скарга на дії Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, в якій скаржник просить визнати дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України щодо винесення постанови про арешт коштів боржника неправомірними та скасувати постанову про арешт коштів боржника від 12.01.2015.

За резолюцією голови Господарського суду міста Києва вказану скаргу передано на розгляд судді Смирновій Ю.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.2015 призначено судове засідання з розгляду вказаної скарги на 18.02.2015.

02.02.2015 до Господарського суду міста Києва від Комунального підприємства «Київський метрополітен» надійшла скарга на дії Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, в якій скаржник просить суд визнати неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України стосовно винесення постанови про стягнення виконавчого збору та скасувати зазначену постанову.

За резолюцією голови Господарського суду міста Києва вказану скаргу передано на розгляд судді Смирновій Ю.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2015 призначено судове засідання з розгляду вказаної скарги на 18.03.2015.

Ухвалу винесено 02.04.2015, оскільки в судових засіданнях 18.02.2015 та 18.03.2015 оголошувались перерви.

02.04.2015 до суду надійшло клопотання від Державної виконавчої служби України про відкладення розгляду справи.

Клопотання судом відхилено, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників скаржника, стягувача та Державної виконавчої служби України, господарський суд Донецької області

В С Т А Н О В И В:

По скарзі про визнання дій головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України щодо винесення постанови про арешт коштів боржника неправомірними та скасування постанови про арешт коштів боржника від 12.01.2015.

Скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова винесена державним виконавцем незважаючи на те, що боржником 04.12.2014 було подано до Господарського суду міста Києва заяву про відстрочку виконання рішення суду та позовну заяву про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 27.11.2009. Також скаржник вказує, що державним виконавцем не була направлена на адресу боржника постанова про арешт коштів та вважає, що одночасні дії державного виконавця по винесенню 12.01.2015 постанов про поновлення виконавчого провадження і арешт коштів боржника є неправомірними, оскільки боржнику не надано строк для добровільного виконання рішення суду.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Промислово-інвестиційний союз» проти скарги заперечує та зазначає, що оскільки з моменту відкриття виконавчого провадження (30.09.2013) до винесення постанови про арешт коштів боржника (12.01.2015) відповідачем не було самостійно виконано рішення суду, то державним виконавцем з метою забезпечення реального виконання рішення суду у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт коштів.

Представник Державної виконавчої служби України письмових пояснень на вказану скаргу не подав, в судовому засіданні 18.03.2015 проти скарги усно заперечив.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Згідно зі ст. 115 Господарського процесуального кодексу України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

30.09.2013 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №40010082 з виконання наказу Господарського суду міста Києва № 31/271 від 18.10.2010 про стягнення з Комунального підприємства «Київський метрополітен» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислово-інвестиційний союз» 40022913,95 грн основного боргу, 25500,00 грн державного мита та 236,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. У вказаній постанові відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» боржнику надано семиденний строк для самостійного виконання рішення суду.

16.04.2014 державним виконавцем винесено постанову про зупинення виконавчого провадження ВП №40010082 виконання наказу Господарського суду міста Києва № 31/271 від 18.10.2010 до 31.12.2014, оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2013 відстрочено виконання судового рішення до 31.12.2014.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 12.01.2015 поновлено виконавче провадження з виконання наказу № 31/271.

12.01.2015 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про арешт коштів боржника.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей (п. 6 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження»).

Порядок звернення стягнення на кошти боржника визначений статтею 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту (ч. 2, 4 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до пункту 4.1.9 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, на кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах та на зберіганні в банках чи інших фінансових установах, накладається арешт, про що виноситься постанова державного виконавця. У постанові зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчими документами, виконавчого збору, витрат на організацію та проведення виконавчих дій та вказується номер рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

Оскільки з 30.09.2013 - моменту відкриття виконавчого провадження до 12.01.2015 - винесення постанови про арешт коштів боржника, у тому числі, з моменту відкриття виконавчого провадження до винесення ухвали від 12.11.2013 про відстрочення виконання рішення суду та після спливу наданого судом строку відстрочення виконання рішення (з 01.01.2015 по 12.01.2015) відповідачем не було самостійно виконано рішення суду, то державний виконавець у відповідності з вимогами Закону України «Про виконавче провадження» правомірно виніс постанову про арешт коштів боржника.

Посилання скаржника на неправомірність дій державного виконавця щодо одночасного винесення постанов про поновлення виконавчого провадження і арешт коштів боржника судом не приймається, оскільки закон не містить такої заборони, а строк на добровільне виконання рішення суду відповідачу був наданий у постанові про відкриття виконавчого провадження. Крім того, боржник міг добровільно виконати рішення суду після закінчення наданого судом строку відстрочення виконання рішення, тобто з 01.01.2015.

Щодо твердження скаржника про винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови незважаючи на те, що боржником 04.12.2014 було подано до Господарського суду міста Києва заяву про відстрочку виконання рішення суду та позовну заяву про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 27.11.2009, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов'язані протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також письмово повідомляти державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють обов'язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі про зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - про зміну місця роботи.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі: надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки виконання рішення.

Станом на дату винесення постанови про арешт коштів боржника (12.01.2015) ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2014 у задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення суду було відмовлено, а постанова Київського апеляційного господарського суду про відстрочення виконання рішення суду у справі № 31/271 прийнята лише 04.02.2015.

Доказів на підтвердження повідомлення державного виконавця про обставини, що зумовлюють обов'язкове зупинення виконавчого провадження, скаржником не надано.

Твердження скаржника про те, що державним виконавцем не було надіслано на адресу скаржника постанову про арешт коштів боржника спростовується матеріалами виконавчого провадження, з яких вбачається, що державний виконавець у відповідності до вимог ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 3.20 Інструкції з організації примусового виконання рішень направив на адресу боржника з супровідним листом № 182/2.-3 від 13.01.2015 копію постанови про арешт коштів боржника від 12.01.2015.

Посилання відповідача на те, що державним виконавцем при винесенні постанови про арешт коштів боржника не взято до уваги постанову старшого слідчого СВ ФР ДПІ у Дарницькому районі м. Києва від 10.10.2013 про визнання речових доказів судом не приймається, оскільки винесення постанови про арешт коштів боржника є вчиненням виконавчої дії, спрямованої на забезпечення виконання рішення суду, що здійснена державним виконавцем у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження». Доказів на підтвердження наявності заборон щодо вчинення державним виконавцем виконавчих дій матеріали справи не містять.

Як зазначено в п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Враховуючи викладене, оскільки рішення суду не було виконано боржником у встановлений для добровільного виконання строк, суд вважає, що державним виконавцем не було порушено норм законодавства про виконавче провадження при винесенні постанови про арешт коштів боржника від 12.01.2015.

З урахуванням наведеного, суд відхиляє скаргу Комунального підприємства «Київський метрополітен» про визнання дій головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України щодо винесення постанови про арешт коштів боржника неправомірними та скасування постанови про арешт коштів боржника від 12.01.2015.

По скарзі про визнання неправомірними дій головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 12.01.2015.

Скарга мотивована тим, що на думку скаржника виконавчий збір повинен стягуватись лише, якщо рішення суду виконано державною виконавчою службою примусово, тому державний виконавець повинен був спочатку виконати рішення суду (стягнути кошти), а потім вчиняти дії по стягненню виконавчого збору.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Промислово-інвестиційний союз» проти скарги заперечує та зазначає, що Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень чітко передбачено, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення.

Державна виконавча служба України проти скарги заперечує та зазначає, що постанова про стягнення виконавчого збору винесена у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки боржник не здійснив дій, спрямованих на самостійне виконання рішення суду у встановлений постановою про відкриття виконавчого провадження від 30.09.2013 строк. Статті 25 та 28 Закону України «Про виконавче провадження», якими врегульовано винесення постанови про стягнення виконавчого збору, не пов'язують винесення зазначеної постанови із заходами примусового виконання рішення.

12.01.2015 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 3988062,94 грн.

В подальшому, у зв'язку зі списанням у примусовому порядку з рахунків боржника на спеціальний рахунок Державної виконавчої служби України суми заборгованості, виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, постановою головного державного виконавця від 04.02.2015 знято арешт з коштів боржника, накладений постановою від 12.01.2015 № 40010082.

20.02.2015 головним державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу № 31/271 від 18.10.2010, у зв'язку з фактичним виконанням - перерахуванням стягувачу коштів платіжним дорученням № 468 від 10.02.2015.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній станом на дату відкриття виконавчого провадження та на дату винесення постанови про стягнення виконавчого збору) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред'явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні (ч. 3 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з п. 3.7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується боржником, постанову про відкриття виконавчого провадження від 30.09.2013 відповідачем (скаржником) отримано 08.10.2013.

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 30.09.2013 визначено строк для самостійного виконання рішення боржником, а саме: сім днів з моменту винесення (отримання) постанови.

Як свідчать матеріали справи та підтверджується сторонами, у встановлений постановою про відкриття виконавчого провадження строк рішення суду боржником самостійно не виконано.

Крім того суд відзначає, що державним виконавцем вчинялись дії з примусового виконання рішення суду, а саме: отримано інформацію про об'єкти нерухомого майна та інших речових прав відповідача, виявлено перелік рахунків боржника, винесено постанову про арешт коштів боржника, до банківських установ направлялись платіжні вимоги для виконання, здійснено списання коштів з рахунків боржника на спеціальний рахунок Державної виконавчої служби України, внаслідок яких рішення суду було виконано у повному обсязі, що підтверджується належним чином засвідченими копіями матеріалів виконавчого провадження.

Зі змісту ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» випливає, що підставою для стягнення з боржника виконавчого збору є невиконання боржником рішення в добровільному порядку в обумовлений вказаною нормою строк, незалежно від причин такого невиконання.

Посилання скаржника на те, що державний виконавець повинен був спочатку виконати рішення суду (стягнути кошти), а потім вчиняти дії по стягненню виконавчого збору судом не приймається, оскільки статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення.

Статті 25 та 28 Закону України «Про виконавче провадження» не пов'язують момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору з вчиненням заходів примусового виконання рішення.

Оскільки рішення суду не було виконано боржником у встановлений для добровільного виконання строк, а також оскільки державним виконавцем вчинялись дії з примусового виконання рішення суду, внаслідок яких рішення суду було виконано, суд вважає, що державним виконавцем не було порушено норм законодавства про виконавче провадження при винесенні постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 12.01.2015, а тому підстави для задоволення скарги відсутні.

З урахуванням наведеного, суд відхиляє скаргу Комунального підприємства «Київський метрополітен» про визнання неправомірними дій головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 12.01.2015.

Керуючись ст.ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Скаргу Комунального підприємства «Київський метрополітен» про визнання дій головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України щодо винесення постанови про арешт коштів боржника неправомірними та скасування постанови про арешт коштів боржника від 12.01.2015 відхилити.

2. Скаргу Комунального підприємства «Київський метрополітен» про визнання неправомірними дій головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 12.01.2015 відхилити.

Суддя Ю.М. Смирнова