УХВАЛА

15.04.2015Справа № 27/26-19/28

За скаргоюДержавної митної служби України та Міністерства доходів і зборів України
на діїВідділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України
у справі №27/26
за позовомЗаступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Державного казначейства України, Державної податкової адміністрації України та Державної митної служби України
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Прометей»
третя особаДержавна податкова адміністрація в Сумській області
простягнення 99 108 529, 88 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:
прокурор:Жук І.К.
від позивача 1:не з'явився
від позивача 2:Трофименко М.Є.
від позивача 3:Трофименко М.Є.
від відповідача:не з'явився
від третьої особи:не з'явився
від ВДВС:не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Заступник Генерального прокурора України звернувся до господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Державного казначейства України, Державної податкової адміністрації України, Державної митної служби України з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прометей», за участі третьої особи ДПА в Сумській області та росить стягнути з відповідача кошти у сумі 99 108 529,88 грн. за рахунок активів платника податків.

Рішенням господарського суду міста Києва від 30.07.2003 р. у справі № 27/26 позов задоволено; стягнуто з відповідача на користь державного бюджету України 99 108 529,88 грн. (15 235 436,46 грн. ввізного мита, 65 906 056,78 грн. податку на додану вартість, 6 380 098,19 грн. акцизного збору, 11 501 703,22 грн. спеціального мита, 85 235,18 грн. додаткового митного збору за митне оформлення нафтопродуктів) та судові витрати.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2003 р. та постановою Вищого господарського суду України від 07.07.2004 р. рішення господарського суду міста Києва від 30.07.2003р. у справі № 27/26 залишено без змін.

05.11.2004 р. на виконання вказаного рішення господарським судом міста Києва було видано відповідний наказ.

28.01.2015 р. до канцелярії суду від представника Державної митної служби України та Міністерства доходів і зборів України надійшла скарга на дії Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, в якій скаржник просив суд визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві від 08.12.2014 р. ВП№20464569.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.01.2015 р. вказану скаргу призначено до розгляду на 25.02.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.02.2015 р. розгляд скарги відкладено на 25.03.2015 р. у зв'язку з неявкою представників позивача 1 та відповідача.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.03.2015 р. розгляд справи відкладено на 15.04.2015 р. у зв'язку з неявкою представників позивачів 1, 3, відповідача та державного виконавця.

Прокурор та представник позивачів 2, 3 в судове засідання з'явилися, надали пояснення по суті спору, подану скаргу підтримали та просили задовольнити її повністю.

Представники позивача 1, відповідача, третьої особи та державний виконавець в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується відмітками на звороті ухвали суду.

Розглянувши скаргу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду, господарський суд міста Києва встановив наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа:

1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом;

4) в інших передбачених законом випадках.

09.11.2004 р. державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №245/5 (ВП №20461569) по виконанню наказу господарського суду міста Києва від 05.11.2004 р. у справі №27/26, якою надано боржнику семиденний строк для добровільного виконання рішення суду.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 08.12.2014 р. виконавчий документ - наказ господарського суду міста Києва від 05.11.2004 р. у справі №27/26 повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Таким чином, необхідними умовами для повернення виконавчого документу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» є відсутність майна у боржника (на яке може бути накладено стягнення за законодавством) та безрезультатність розшуку такого майна.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, зокрема, здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право, зокрема, одержувати необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки, іншу інформацію; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством; на виконання рішення суду про стягнення коштів або накладення арешту в порядку, встановленому цим Законом, накладати арешт на грошові кошти та інші цінності боржника, в тому числі на кошти, які знаходяться на рахунках та вкладах в установах банків, інших кредитних установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як вбачається із матеріалів виконавчого провадження ВП№20461569, з метою розшуку майна боржника державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України 13.06.2014 р. були направлені запити до державних органів, і втому числі до Державного агентства земельних ресурсів України.

У відповідь на запити державного виконавця Держземагентсво у Харківській області направило лист №11-20-9-7781/0/9-14 від 25.06.2014 р., в якому повідомило, що з 01.01.2013 р. реєстрацію права власності на земельні ділянки здійснює інший уповноважений орган (а саме - реєстраційна служба) та пропонувало звернутися до такого органу.

Крім того, листом №11-26-0.22-3525/2-14 від 09.07.2014 р. Головне управління Держземагентства у м. Києві вказувало, що до 01.01.2013 р. за відповідачем земельні ділянки на праві власності та праві користування зареєстровані не були, та пропонувало звернутися до органів реєстраційної служби Міністерства юстиції України для отримання актуальної інформації.

Суд відзначає, що матеріали справи не містять, а державним виконавцем не надано належних та допустимих доказів звернення його в межах виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду міста Києва від 05.11.2004 р. у справі №27/26 до визначеного чинним законодавством України органу з метою отримання актуальної інформації щодо наявності зареєстрованих за ТОВ «Прометей» земельних ділянок з метою належного виконання рішення суду.

Таким чином, суд приходить до висновку, що всупереч приписам ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України не було належним чином вжито необхідних заходів щодо своєчасного і повного виконання рішення господарського суду міста Києва від 30.07.2003 р. у справі № 27/26.

Відтак, постанова про повернення виконавчого документу стягувачеві ВП№20461569 від 08.12.2014 р. є такою, що винесена передчасно.

При цьому, інші посилання скаржників на невідповідність оскаржуваної постанови вимогам Закону України «Про виконавче провадження» не приймаються судом до уваги, оскільки допущені державним виконавцем порушення є формальними та не впливають на законність винесеної ним постанови.

Відповідно до ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена. Скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень.

Пунктом 9.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» №9 від 17.10.2012 р. встановлено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

За таких обставин, доводи Державної митної служби України та Міністерства доходів і зборів України визнаються судом правомірними, а постанова державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про повернення виконавчого документу стягувачеві ВП№20461569 від 08.12.2014 р. незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 86, 1212 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Державної митної служби України та Міністерства доходів і зборів України на дії Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України задовольнити.

2. Визнати незаконною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про повернення виконавчого документу стягувачеві ВП№20461569 від 08.12.2014 р.

Суддя В.П. Босий