ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07 квітня 2015 р. Справа № 903/150/15

за позовом приватного акціонерного товариства "ІнтерМікро Дельта, Інк"

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "УКРЗАХІД СТІМЕКС"

про стягнення 449 434,83 грн.

Суддя Кравчук В.О.

при секретарі судового засідання Міськіву Т.І.

За участю представників сторін:

від позивача: Попсуєва А.В., довіреність №6/01 від 02.01.2015р.

від відповідача: н/з

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України представнику позивача роз'яснено право відводу судді. Відводу судді заявлено не було. В судовому засіданні учаснику судового процесу згідно ст. 22 ГПК України роз'яснено процесуальні права та обов'язки.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ: позивач - приватне акціонерне товариство "ІнтерМікро Дельта, Інк"звернулось з позовом до господарського суду Волинської області про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Укрзахід Стімекс" 474 434,83 грн. заборгованості, з яких: 320 753,20 грн. - основна заборгованість, 38 643,32грн. - пеня, 5 466,30 грн. штраф у розмірі 1% загальної суми боргу, 10 888,08 грн. - 3% річних та 98 683,93 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 16.02.2015р. порушено провадження у справі та зобов'язано сторін надати суду ряд документів, необхідних для об'єктивного розгляду справи по суті.

04.03.2015р. за вх. №01-54/1979/15 через канцелярію суду позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю направити в судове засідання повноважного представника.

Відповідач вимог ухвали суду від 16.02.2015р., не виконав, витребуваних ухвалою суду документів не надав, водночас листом від 03.03.2015р. за вх.№01-54/1976/15 на адресу суду направив клопотання про відкладення розгляду.

Розгляд спору було відладено на 11.03.2015р.

11.03.2015р. за вх. №01-80/48/50 через канцелярію суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву та просив суд припинити провадження у справі в частині стягнення основної частини боргу 320 753,20 грн. у зв`язку з частковою відсутністю предмету спору відповідно до доданих платіжних доручень на суму 25 000,00 грн.: №59 від 24.02.2015р. на суму 10 000,00 грн., №80 від 02.03.2015р. на суму 10 000,00 грн. та №93 від 06.03.2015р. на суму 5 000,00грн. Представник позивача щодо задоволення вищезазначеного клопотання про зменшення основної частини боргу не заперечив.

Судом прийнята вищезазначена заява відповідача про зменшення розміру позовних вимог згідно ст. 22 ГПК України, оскільки вона не суперечать законодавству і не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Отже, має місце нова ціна позову - 449 434,83 грн. з яких: 295 753,20 грн. - основного боргу, 38 643,32грн. - пеня, 5 466,30 грн. штраф у розмірі 1% загальної суми боргу, 10 888,08 грн. - 3% річних та 98 683,93 грн. інфляційних втрат з якої і вирішується спір.

Додатково, вищезазначеним листом відповідач просив суд відкласти розгляд справи для надання сторонам можливості врегулювати її мирним шляхом.

Представник позивача в судовому засіданні 08.04.2015р. позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Відповідач повторно в судове засідання 08.04.2015р. компетентного представника не направив, проте був належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №676 від 19.03.2015р. (а.с.107).

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ст.87 ГПК України.

На підставі викладеного суд вважає, що вжив усіх необхідних заходів для повідомлення позивача про час слухання справи та з урахуванням вимог ст.69 ГПК України справу розглянуто за наявними матеріалами, відповідно до ст.75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд,-

встановив:

02 квітня 2014р. між приватним акціонерним товариством "ІнтерМікро Дельта, Інк" (Постачальник, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Укрзахід Стімекс"(Покупець, відповідач) було укладено договір поставки у спрощений спосіб, шляхом передачі Постачальником Покупцеві шинної продукції.

04 серпня 2014р. між позивачем та відповідчем додатково був укладений договір про погашення заборгованості, яким сторони визначили умови та терміни її погашення (а.с.15-16).

Згідно ст.173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст.174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність, з акту управління господарською діяльністю, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

В даному випадку між сторонами у справі укладено договір купівлі-продажу шляхом підписання накладних (а.с.12-14).

Підписання відповідачем зазначених видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції, підтверджують прийняття відповідачем товару та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Згідно ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В Інформаційному листі №01-06/928/2012 від 17.07.2012р. "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" Вищий господарський суд зазначив таке: якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується (постанова Вищого господарського суду України від 28.02.2012 N 5002-8/481-2011).

Згідно ст.193 ГК України, ст.ст.526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов'язання. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на викладене, враховуючи відпуск позивачем відповідачу товару, отримання їх відповідачем та не проведення при цьому всіх належних розрахунків і платежів, суд прийшов до висновку про підставність пред'явленого позову в частині стягнення суми основної заборгованості у розмірі 295 753,20 грн.

Сума основної заборгованості у розмірі 295 753,20 грн. повністю підтверджується наявними в матеріалах справи документами, у встановленому порядку не була спростована чи заперечена відповідачем.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 38 643,32 грн., що діяла в період заборгованості, слід зазначити наступне.

Згідно ч.1 ст.216, ч.2 ст.217 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення в сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" (№543/96-ВР від 22.11.1996.р) платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до пункту 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до п.8 Договору сторони узгодили роміри сплати пені у разі прострочення Відповідачем строку внесення платежів, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 38 643,32 грн. - підлягають до задоволення.

Крім того, сторони згідно п.9 договору погодили, що за порушення строку оплати боргу більше ніж на 15 календарних днів , Боржник додатково окрім пені, але не виключаючи пеню, сплачує кредиторові штраф в розмірі 1% від загальної суми заборгованості.

Отже, позивачем правомірно нараховано штраф в розмірі 5 466,30 грн. на період подачі позовної заяви до суду в розмірі 1% від суми основного боргу .

Щодо стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 10 888,08 грн. за період прострочення заборгованості, суд зазначає наступне.

Згідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд провівши власний перерахунок 3% річних зазначає, що проведений позивачем розрахунок за визначений період є вірним. Відтак вимога про стягнення 3% річних в сумі 10 888,08 грн. підлягає задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 98 683,93 грн. за період прострочення заборгованості, суд зазначає наступне.

Згідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд вважає, що вимога позивача в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 98 683,93 грн. підлягає до задоволення.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача витрат пов`язаних з розглядом справи в розмірі 5 000,00 грн. та витрат пов`язаних з явкою представника позивача в судове засідання до господарського суду Волинської області, суд вважає відповідні вимоги безпідставними та такими, що не грунтуються на нормах чинного законодавства, а тому відмовляє в їх задоволенні, оскільки рішенням Конституційного суду України від 11.07.2013р. №6-рп/2013 встановлено, що "Відповідно до статті 28 Кодексу справи юридичних осіб у господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Представництво інтересів юридичних осіб у господарському суді здійснюють керівники підприємств і організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, а також особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, зокрема адвокати та інші фахівці у галузі права.

Конституційний Суд України виходить з того, що юридична особа самостійно вирішує питання про вибір свого представника у господарському суді. Держава гарантує такій особі відшкодування судових витрат на юридичні послуги, що надаються лише адвокатом (частина перша статті 44 Кодексу). Витрати юридичної особи на надані їй у господарському судочинстві послуги адвоката відшкодовуються в порядку, встановленому процесуальним законом (частина п'ята статті 49 Кодексу).

Дослідивши положення Кодексу, Конституційний Суд України вважає, що в ньому не передбачено відшкодування юридичній особі витрат на юридичні послуги, надані їй іншим, ніж адвокат, фахівцем у галузі права.

Отже, в аспекті конституційного звернення щодо можливості віднесення до судових витрат сум, сплачених юридичною особою за послуги, надані їй в господарському судочинстві іншим, ніж адвокат, фахівцем у галузі права, положення частини першої статті 44 Кодексу, згідно з яким до судових витрат віднесені, зокрема, витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката, у контексті статті 59 Конституції України потрібно розуміти так, що до складу судових витрат на юридичні послуги, які підлягають відшкодуванню юридичній особі в господарському судочинстві, належать суми, сплачені такою особою, якщо інше не передбачено законом, лише за послуги адвоката".

В силу ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому вимоги, що пред'являються до доказів, визначені ст.34 ГПК України, відповідно до якої, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 449 434,83 грн. з яких: 295 753,20 грн. - основного боргу, 38 643,32грн. - пені, 5 466,30 грн. штраф у розмірі 1% загальної суми боргу, 10 888,08 грн. - 3% річних та 98 683,93 грн. інфляційних втрат з якої і вирішується спір підлягають до задоволення, а провадження у справі на суму 25 000,00 грн. слід припинити на підставі п.11 ст.80 ГПК України.

Закон України "Про судовий збір" визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

За приписами ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" розмір мінімальної заробітної плати станом на 1 січня 2015 року становить 1 218,00 грн.

Судом встановлено, що позивачем заявлено до стягнення 474 434,83 грн., тобто сума судового збору в даному випадку має становити 9 488,70 грн.

З наявного в матеріалах справи оригіналу платіжного доручення № 236 від 06.02.2015 року вбачається, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 9 500,0 грн., тобто позивачем внесено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, сума судового збору в розмірі 11 грн. 30 коп. підлягає поверненню позивачу у зв'язку з внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи приписи щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору, передбачені статтею 49 ГПК України, та враховуючи, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача та відсутність правових підстав для звільнення відповідача від його сплати, тому з відповідача на користь позивача належить стягнути 9 488,70 грн. судового збору.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного підприємства "УКРЗАХІД СТІМЕКС" (45606, Волинська обл., Луцький район, с. Рованці, вул. Промислова, буд. 6, ) на користь приватного акціонерного товариства "ІнтерМікро Дельта, Інк" (49033, м. Дніпропетровськ, вул. Бориса Кротова, 24 ) 449 434,83 грн. заборгованості з яких: 295 753,20 грн. - основного боргу, 38 643,32грн. - пені, 5 466,30 грн. штрафу у розмірі 1% загальної суми боргу, 10 888,08 грн. - 3% річних, 98 683,93 грн. інфляційних втрат та 9 488,70 грн. судового збору.

3. Провадження у справі на суму 25 000,00 грн. припинити, у зв`язку із частковою сплатою боргу.

4. Управлінню державної казначейської служби України у Волинській області повернути з державного бюджету приватному акціонерному товариству "ІнтерМікро Дельта, Інк" (49033, м. Дніпропетровськ, вул. Бориса Кротова, 24 , п/р №1587 у філії ПАТ "Державний експортно - імпортний банк України", МФО 305675) 11 грн. 30 коп. надмірно сплаченого судового збору за платіжним дорученням № 236 від 06.02.2015 року.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено

09.04.2015

Суддя В. О. Кравчук