КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2015 р. Справа№ 911/5643/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Самсіна Р.І.

Скрипки І.М.

при секретарі судового засідання Котовський С.О.

за участю представників:

від позивача: Іванкова Ю.Б. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: Дяченко Л.Л. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги:

1. Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

2. Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа"

на рішення Господарського суду Київської області від 04.02.2015 року

у справі № 911/5643/14 (суддя Карпечкін Т.П.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до відповідача Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа"

про стягнення 1960924,68 грн

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа" про стягнення 1960924,68 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 04.02.2015 року у справі № 911/5643/14 (суддя Карпечкін Т.П.) були задоволені частково позовні вимоги, а саме стягнено з відповідача 567188,21 грн. пені, 263494,29 грн. 3% річних, 887161,52 грн. інфляційних, в задоволенні решти позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині відмови у стягненні пені в сумі 243080,66 грн., та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимогу в стягненні вказаної пені.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що відсутність вини відповідача у виникненні боргу, його важкий фінансовий стан не є винятковим випадком та підставою для зменшення неустойки; при розгляді даної справи, суд дослідив лише ступінь виконання зобов'язання боржником, не виконавши при цьому вимоги закону щодо оцінки майнового стану сторін, які беруть участь у зобов'язанні, та інших інтересів сторін, які заслуговують на увагу, що призвело до порушення спи 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, також тим, що в оскаржуваному рішенні жодним чином не вмотивовано, не наведено та не обгрунтовано, в чому саме полягає винятковість обставин у даній справі. Відповідачем не надано жодних належних доказів щодо винятковості таких обставин.

Вишгородське районне комунальне підприємство "Вишгородтепломережа" також звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Київської області від 04.02.2015 року у справі № 911/5643/14, відповідно до якої просить апеляційний суд скасувати вказане рішення і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково, стягнути з відповідача 363954,02 грн. - пені, 181502,91 грн. - 3% річних, 665255,49 грн. - інфляційних витрат, в іншій частині відмовити (відповідно до заяви про уточнення апеляційної скарги).

Апеляційна скарга вмотивована тим, що відповідно до розрахунку Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа" усі нараховані інфляційні витрати за договором №13/3416-ТЕ-17 купівлі-продажу від 28.12.2012 року складають 670729,45 грн., а не 887161, 52 грн. як зазначено позивачем в розрахунку інфляційних витрат.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2015 року у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гончаров С.А., судді - Самсін Р.І., Скрипка І.М., апеляційні скарги прийнято до розгляду, об'єднанно в одне апеляційне провадження, порушено апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 11.03.2015 року.

Колегією суддів Київського апеляційного господарського суду у судовому засіданні, що відбулось 11.03.2015 року оголошено перерву до 31.03.2015 року.

Відповідач, згідно з поданими до суду 11.03.2015 року уточненнями до апеляційної скарги, зазначає що, оскільки позивачем поставлено протягом січня-грудня 2013 року природний газ на суму 11979156,42 грн., 4139568,96 грн. з якої є різницею в тарифах на теплову енергію, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню, та умови погашення яке: встановлені договором про організацію взаєморозрахунків. таким чином, відповідальність за несвоєчасність сплати вартості поставленого природного газу відповідно до умов укладеного договору купівлі-продажу природного газу підлягає застосуванню в межах суми 7839587,46 грн.

Таким чином, Вишгородське районне комунальне підприємство "Вишгородтепломережа", вважає, що згідно контррозрахунку, сума пені складає 519934,31 грн., 3 % річних - 181502,91 грн.

Відповідач, згідно з поданим до суду 24.03.2015 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" заперечив, та просить суд підтримати зменшення розміру заявлених штрафних санкцій, які підлягають до стягнення з відповідача.

Позивач, згідно з поданим до суду 31.03.2015 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа" заперечив та просить суд задовольнити вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" викладені в апеляційній скарзі у повному обсязі.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

28.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Вишгородським районним комунальним підприємством "Вишгородтепломережа" був укладений Договір купівлі-продажу природного газу № 13/3416-ТЕ-17.

Відповідно до п. 1.1. Договору Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2013 році та у І півріччі 2014 року природний газ, ввезений на митну територію України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього Договору.

Згідно п. 5.1. Договору, ціна (граничний рівень цін) на природний газ та послуги з його транспортування установлюються НКРЕ.

На виконання умов Договору позивач передав, а відповідач отримав природний газ в об'ємі 9149,982 тис.куб.м. на загальну суму 11279156,42 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 30.09.2013 року, 31.10.2013 року, 24.01.2014 року. Факт отримання природного газу у наведених обсягах відповідачем не заперечено та не спростовано.

Відповідно п. 6.1. Договору, оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з п.7.2. Договору, у разі невиконання Відповідачем умов п. 6.1. Договору, він у безспірному порядку зобов'язується сплатити Позивачу крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми прострочення платежу за кожен день Прострочення платежу.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є стягнення з відповідача на підставі п. 7.2. Договору 810268,87 грн. пені та на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України 263494,29 грн. 3% річних та 887161,52 грн. інфляційних.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідач свої зобов'язання за Договором щодо оплати отриманого природного газу своєчасно та в повному обсязі не виконав, хоча основну заборгованість станом на момент звернення до суду погасив, однак платежі здійснював з простроченням строків передбачених умовами Договору, що призвело до прострочення платежів і є підставою для застосування до відповідача відповідальності.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Щодо доводів відповідача викладених в апеляційній скарзі, що згідно контррозрахунку, сума пені складає 519934,31 грн., 3 % річних - 181502,91 грн., то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що згідно з п. 6.1. Договору оплата здійснюється за фактично спожиті обсяги газу до 14 числа, наступного за місяцем поставки і не ставиться в залежність від моменту підписання акту приймання-передачі.

Аналогічна позиція викладені також в постанові Вищого господарського суду України у справі № 5021/1407/12від 10.04.2014 року.

В постанові від 10.04.2014 року у справі № 5021/1407/12 Вищий господарський суд України наголосив, що відсутність субвенцій з державного бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах не є підставою звільнення відповідача від передбаченої договором господарсько-правової відповідальності. Затримки в оформленні актів приймання-передачі газу не можуть бути підставою для звільнення від відповідальності, оскільки п. 6.1. Договору не пов'язує обов'язок оплатити отриманий газ з їх підписанням. Наявність актів є обов'язковою лише для проведення остаточного розрахунку.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку (який відображає періоди виникнення зобов'язань та здійснені відповідачем платежі), відповідач систематично здійснював часткові проплати починаючи з травня 2013 року різними сумами, тому посилання на відсутність Актів до кінця вересня 2013 року жодним чином не пов'язане з простроченням платежів.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем платежів за природний газ згідно наведених в розрахунку позивача періодів та сум.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що протокольні рішення, на які посилається відповідач, стосуються виключно джерел та порядку фінансування оплати отриманого природного газу за Договором, а саме джерелом фінансування погоджено кошти державного бюджету. При цьому, жодних змін до умов Договору, зокрема, в частині строків оплати та відповідальності за прострочення, не вносилось, питання про його припинення чи заміну (новацію) не вирішувалось. Аналогічна позиція про те, що спільне протокольне рішення не змінює умов господарського договору, підтверджується судовою практикою Вищого господарського суду України, зокрема, у справі 924/1265/13.

Таким чином, суд першої інстанції вірно врахував, що наведені відповідачем Протокольні рішення жодним чином не змінюють та не припинять зобов'язань сторін за Договором, а лише свідчать про те, що відповідачу погоджено бюджетне фінансування оплати отриманого природного газу.

Угод щодо зменшення чи скасування передбачених Договором санкцій відповідні Протокольні рішення не містять.

Статтями 509, 510 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений законом чи договором строк, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків за договором купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 року № 13/3416-ТЕ-17 призвело до прострочення платежів і є підставою для застосування до відповідача відповідальності.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 549 Цивільного кодексу України зазначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 2 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором, або актом цивільного законодавства.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони вільні в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Враховуючи встановлені судом обставини щодо прострочення відповідачем оплати отриманого природного газу, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, річних та інфляційних в заявлених в позові сумах правомірні та обґрунтовані.

Також, відповідач просив суд першої інстанції зменшити заявлені до стягнення штрафні санкції, як надмірно великі в порівнянні зі збитками кредитора.

За висновком суду першої інстанції прострочення, за які нараховано пеню, здебільшого були нетривалими, заборгованість систематично погашалась частинами і на день звернення з позовом відсутня. Суд першої інстанції врахував, що значна частина нарахувань пені проведені на заборгованість, яка погашена в кінці 2013 - на початку 2014 року. Наведені обставини свідчать про відсутність факту завдання позивачу значних збитків.

Враховуючи баланс інтересів сторін, адекватність обсягу і міри відповідальності відповідача за допущене прострочення грошового зобов'язання, стягнення 70% від заявленої в позові неустойки та задоволення позовних вимог в частині річних та інфляційних (які не відносяться до неустойки і не підлягають зменшенню) є достатнім для забезпечення права позивача на компенсацію за затримку відповідачем оплати природного газу.

Колегія суддів погоджується з такою позицією суду перешої інстанції та не приймає доводи позивача викладені в апеляційній скарзі стосовно того, що відсутність вини відповідача у виникненні боргу, його важкий фінансовий стан не є винятковим випадком та підставою для зменшення неустойки; при розгляді даної справи, суд дослідив лише ступінь виконання зобов'язання боржником, не виконавши при цьому вимоги закону щодо оцінки майнового стану сторін, які беруть участь у зобов'язанні, та інших інтересів сторін, які заслуговують на увагу, що призвело до порушення спи 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, також тим, що в оскаржуваному рішенні жодним чином не вмотивовано, не наведено та не обгрунтовано, в чому саме полягає винятковість обставин у даній справі, Відповідачем не надано жодних належних доказів щодо винятковості таких обставин.

Відповідно до ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суд України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам.

У зв'язку зі зменшенням судом заявленої в позові неустойки, з відповідача підлягає стягненню за розрахунком суду 567188,21 грн. пені.

Вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних підлягають задоволенню в заявленому в повному обсязі.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в сумі 567188,21 грн. пені, 263494,29 грн. 3% річних, 887161,52 грн. інфляційних.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, що відповідно до п. 4.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 року № 7 у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Згідно абз. 3 п. 2.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 року № 14, судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

З огляду на викладене позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є обґрунтованими та такими, що вірно частково задоволені судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду Київської області від 04.02.2014 року у справі № 911/5643/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа", викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа" на рішення господарського суду Київської області від 04.02.2014 року у справі № 911/5643/14 є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа" на рішення господарського суду Київської області від 04.02.2014 року у справі № 911/5643/14 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 04.02.2014 року у справі № 911/5643/14 - залишити без змін.

4. Матеріали справи № 911/5643/14 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді Р.І. Самсін

І.М. Скрипка