ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 р. Справа № 917/228/15

За позовом Виконуючого обов'язки прокурора м. Кременчука, вул.60 років Жовтня, 4а, м. Кременчук, 39600

до 1. Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, пл. Перемоги, 2, м. Кременчук, 39600;

2. Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області, вул. М. Жукова, 140, м. Кременчук, 39600

3. Приватного акціонерного товариства "Київстар", Червонозоряний просп. 51, м. Київ, 03110

про визнання недійсним п.1.5 рішення відповідача 1 №590 від 01.11.2013 р., визнання договору оренди індивідуально визначеного майна недійсним та зобов'язання ПАТ "Київстар" звільнити нежитлове приміщення та повернути відповідачу 2

Суддя Гетя Н.Г.

Представники:

від позивача: Черновська О.О.,

від відповідача: 1. не з'явився

2. не з'явився

3. Купрійов Р.А.

Після виходу з нарадчої кімнати суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення та оголосив дату складання повного рішення (ст.85 ГПК України).

Суть справи: розглядається позовна заява про:

- визнання недійсним п.1.5 рішення відповідача 1 № 590 від 01.11.2013 р. "Про надання згоди на укладення та продовження договорів оренди на приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука"

- визнання недійсним договору про оренду індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука № 21 від 01.11.2013 року.

- зобов'язання ПАТ "Київстар" звільнити нежитлове приміщення площею 20 кв.м., вартістю 54038, 00 грн. та повернути відповідачу 2.

Позивач (прокурор) позовні вимоги підтримує в повному обсязі з мотивів, викладених у позовній заяві.

Відповідач 1 та 2 проти задоволення позовних вимог заперечують з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву (а.с.- 23-25).

Представник відповідача 3 підтримує заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву (а.с. - 32-34) та надав клопотання про залишення позовної заяви без розгляду в зв'язку з тим, що прокурором не визначено органу в інтересах якого подано позовну заяву.

Статтею 121 Конституції України передбачено, що на органи прокуратури покладається представництво інтересів держави в суду у випадках, визначених законом.

Відповідно до п. 2 ст. 5 Закону України "Про прокуратуру" на органи прокуратури покладено функції представництва інтересів держави в суді.

Згідно з п. 4 ст. 6 Закону України "Про прокуратуру" органи прокуратури України вживають заходів до усунення порушень закону, від кого б вони не виходили, поновлення порушених прав і притягнення у встановленому законом порядку до відповідальності осіб, які допустили ці порушення.

Частиною 3 ст. 20 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що при виявленні порушень закону прокурор у межах своєї компетенції має право звертатися до суду в передбачених законом випадках.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Відповідно до ч. 3 ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру", підставою представництва прокурором в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

За наявності підстав, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, з метою представництва громадянина або держави прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом, зокрема, звертатися до суду з позовами (заявами, поданнями). (ч. 5 ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру").

Конституційний суд у рішенні від 08.04.1999 у справі №3-рн/99 (далі рішення Конституційного суду) вказав, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява, за статтею 2 Арбітражного процесуального кодексу України (зараз ГПК), є підставою для порушення справи в арбітражному суді. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Наведене також узгоджується з позицією Вищого господарського суду України, викладеною у постанові пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам" від 23.03.2012р. №7.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача 3 про залишення позовної заяви без розгляду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив:

15.07.2008 Кременчуцьким міжшкільним навчально-виробничим комбінатом № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області (далі - МНВК) отримано ліцензію серії ЛВ №420198 на надання освітніх послуг, пов'язаних з одержанням професійної освіти на рівні кваліфікаційних вимог до професійно-технічного навчання, перепідготовки, підвищення кваліфікації (а.с. - 14-16).

Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 01.11.2013 №590 «Про надання згоди на укладення та продовження договорів оренди на приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука», надано згоду на продовження договорів оренди на приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука між МНВК та публічним акціонерним товариством «Київстар» (далі - ПАТ «Київстар») на частину даху МНВК по вул. Маршала Жукова, 140, площею 20,0 кв.м. /для розміщення базової станції стільникового зв'язку на два роки і одинадцять місяців (а.с. - 10).

Як зазначає позивач, на підставі вищевказаного Рішення, укладено Договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука від 01.11.2013 № 21, згідно умов якого МНВК надає ПАТ «Київстар» у строкове платне користування частину даху площею 20 кв.м., розміщеного за адресою: м. Кременчук, Полтавська область, вул. Маршала Жукова, 140. що знаходиться на балансі МНВК, вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку і становить 54038,00 грн. без ПДВ. Майно передається в оренду для розміщення базової станції стільникового зв'язку (а.с. - 11-12).

З матеріалів справи вбачається, що зазначений об'єкт оренди передано орендарю 01.11.2013 р., що підтверджується актом прийому-передачі (а. с. - 13).

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що у зв'язку з тим, що діяльність ПАТ «Київстар» не пов'язана з навчально-виховним процесом, п. 1.5 рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 01.11.2013 №590 «Про надання згоди на укладення та продовження договорів оренди на приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука», суперечить чинному законодавству України, а Договір № 21 про оренду індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука від 01.11.2013. укладений на підставі вищевказаного рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, укладено всупереч вимогам законодавства. Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даною позовною заявою.

При винесені рішення суд виходив з наступного:

Статтею 28 Закону України «Про освіту» встановлено, що система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти.

Згідно з ст. 4 Закону Україну «Про загальну середню освіту», систему загальної середньої освіти становлять: загальноосвітні навчальні заклади всіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, навчально-виробничі комбінати, позашкільні заклади, науково-методичні установи та органи управління системою загальної середньої освіти, а також професійно-технічні та вищі навчальні заклади І-ІІ рівнів акредитації, що надають повну загальну середню освіту.

Статтею 9 Закону Україну «Про загальну середню освіту» визначено, що міжшкільний навчально-виробничий комбінат - це навчальний заклад для забезпечення потреб учнів загальноосвітніх навчальних закладів у профорієнтаційній, допрофесійній, професійній підготовці.

Відповідно до ч.5 ст. 63 Закону України «Про освіту», об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

В силу частини 2 статті 18 Закону України «Про освіту» навчальні заклади, засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Згідно частини 1 та пункту 4 частини 4 статті 61 цього ж Закону фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Додатковими джерелами фінансування є доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Постановою Кабінету Міністрів України № 796 від 27.08.2010 року «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності» затверджено перелік платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності.

Частиною 2 пункту 8 цієї Постанови передбачена можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Як зазначає відповідач 2 та 3, індивідуальне нерухоме майно, а саме частина даху площею 20 кв.м., розміщеного за адресою: м. Кременчук, Полтавська область, вул. Маршала Жукова, 140, що знаходиться на балансі КМНВК №2, було передано в оренду відповідачем 2 відповідачу 3 на підставі рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 01.11.2013 р. №590 та у навчально-виховному процесі не використовувалося та на даний час також не використовується.

За даних обставин, суд приходить до висновку, що передача об'єкту оренди відповідачу 3 не суперечить нормам чинного законодавства та прокурором не доведено, що орендоване за договором приміщення (частина даху) до його укладення використовувалося Кременчуцьким міжшкільним навчально-виробничим комбінатом №2 у навчально-виховній роботі, технологічно пов'язане з навчально-виховним процесом, а також не доведено факт порушення прав вихованців та осіб, які працюють у даному навчальному закладі.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставними доводи прокурора щодо використання об'єкта освіти не за призначенням, оскільки правило пункту 5 статті 63 Закону України «Про освіту» не містить обмежень щодо використання частини приміщень.

Крім того, прокурор як на підставу свої вимог посилається на п.3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу, затверджених постановою державного санітарного лікаря України №63 від 14.08.2001р., відповідно до якого, здача в оренду територій, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

Судом встановлено, що ці норми розповсюджується на загальноосвітні навчальні заклади І, І-ІІ, І-ІП ступенів спеціалізовані школи І, II, III ступенів, гімназії, ліцеї, колегіуми, які проектуються, будуються, реконструюються та ті, що функціонують незалежно від типу, форм власності та підпорядкованості. Прокурором не взято до уваги, що міжшкільний навчально-виробничий комбінат відповідно до ст. 9 Закону України «Про загальну середню освіту» віднесено до інших навчальних закладів системи загальної середньої освіти, а не до загальноосвітніх, а відтак зазначені ДСанПіН не можуть застосовуватись до спірних правовідносин.

Відповідно до п.4 Положення про Державну санітарно-епідеміологічну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011р. №400/2011, нагляд та контроль за дотриманням вимог санітарного законодавства органами виконавчої влади і органами місцевого самоврядування, органами влади Автономної Республіки Крим, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, фізичними особами та громадянами, реалізацією ними санітарних та протиепідемічних (профілактичних) заходів, безпосередньо здійснює Держсанепідемслужба України.

Відповідно до п. 1.3.4. Державних санітарних правил та норм затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України № 239 від 01.08.96, рівень ЕМП на території, призначеній для забудови, в приміщеннях житлових і громадських будинків, лікувально-профілактичних, оздоровчих, дитячих дошкільних і шкільних закладів, в будинках інвалідів і престарілих, в місцях відпочинку, на дитячих і спортивних майданчиках і т. п., не повинен перевищувати ГДР, встановлені визначеними Правилами. Згідно п. 1.4.2. зазначених Правил, в окремих випадках допускається розміщення антен передавальних радіотехнічних засобів на дахах житлових, громадських та інших будинків, а також передавачів на дахах нежитлових виробничих будинків за умови дотримання вимог п. 1.3.

Дотримання ПрАТ «Київстар» вищевказаних державних санітарних правил підтверджується витягом з санітарного паспорту на радіотехнічний об'єкт розташований за адресою: м. Кременчук, вул. Маршала Жукова, 140 (а.с. -35-39).

Крім того, відповідно до листа №1/11-4887 від 20.09.2004р. Міністерство освіти і науки України не заперечує проти передачі ПрАТ «Київстар» в оренду приміщень навчальних закладів для розміщення станцій стільникового зв'язку (а.с. - 40).

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до частин 1 та 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З огляду на викладене, господарський суд не вбачає підстав для визнання недійсним п.1.5 рішення відповідача 1 № 590 від 01.11.2013 р. "Про надання згоди на укладення та продовження договорів оренди на приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука" та договору про оренду індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука № 21 від 01.11.2013 року укладеногоміж відповідачем 2 та 3, та зобов'язання ПАТ "Київстар" звільнити частину даху нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: м. Кременчук, вул. Маршала Жукова, 140 площею 20 кв.м., та повернути відповідачу 2.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

З огляду на викладене, господарський суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

За викладеного, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, з'ясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, господарський суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 43, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено 10.04.2015 р.

Суддя Н.Г. Гетя