КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2015 р. Справа№ 910/26976/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Буравльова С.І.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача -Горупаха В.А., довіреність № 72-Д від 26.12.2014;

від відповідача - Марковська В.В., довіреність № 91/2014/11/07-3 від 07.11.2014,

розглянувши апеляційну скаргу комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" на рішення господарського суду міста Києва від 18.02.2015 у справі № 910/26976/14 (суддя Трофименко Т.Ю.) за позовом комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" до публічного акціонерного товариства "Київенерго" про визнання договору розірваним

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Київенерго" про визнання договору на постачання теплової енергії № 330023 від 25.12.2006 розірваним, у зв'язку з припиненням зобов'язань по договору з 01.07.2014 з підстав фактичного набуття ПАТ "Київенерго" статусу виконавця послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання (з урахуванням заяви про зміну підстав позову).

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.02.2015 у справі № 910/26976/14 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні зазначених вимог, оскільки законодавством не передбачено такий спосіб захисту права та інтересу, як визнання договору розірваним з конкретної дати.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 18.02.2015 у справі № 910/26976/14 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що внаслідок набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії" від 10.04.2014 № 1198-VII, яким визначено, що виконавцем комунальних послуг централізованого опалення та централізованого гарячого водопостачання у місті Києві є ПАТ "Київенерго", договір № 33023 від 25.12.2006 року є припиненим з 01.07.2014.

Так, позивач зазначає, що оскільки статус виконавця послуг з централізованого опалення та централізованого гарячого водопостачання перейшов від КП "ЦОС Шевченківського району" до відповідача, то фактично відбувся збіг сторін за договором в одній особі, а отже даний факт унеможливлює виконання договору № 330023.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні 14.04.2015 підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго" (після перейменування - публічне акціонерне товариство "Київенерго"), як постачальником та комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у місті Києві ради (після перейменування - комунальне підприємство "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району") 25.12.2006 року укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 33023.

Згідно умов даного договору (п. 1.1) постачальник зобов'язався виробляти та поставляти теплову енергію споживачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а споживач зобов'язався отримати її та оплатити відповідно до умов договору.

Цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 20.04.2007 року (п. 4.1 договору).

Відповідно до п. 4.3 договору він вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що договір припиняє свою дію у випадках: взаємної згоди сторін про його припинення; прийняття рішення арбітражним судом; ліквідації однієї із сторін.

Позивач, листами від 31.03.2014 № 02/1664 та від 23.05.2014 № 02/2431 (а.с. 38-41) звертався до відповідача з пропозицією продовження строку дії тимчасових договорів, зокрема, і договору № 33023 від 25.12.2006 року.

Відповідач листом від 02.06.2014 № 029/53/5301 (а.с. 37) погодив продовження строку дії тимчасових договорів, зокрема, і договору № 33023 від 25.12.2006 року до 15.05.2015 року.

Згодом, позивачем направлено відповідачу листи від 22.08.2014 № 02/3694 та № 02/3695, в яких повідомлялось про припинення дії, зокрема, і договору № 33023 від 25.12.2006 року з 01.07.2014, внаслідок набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії" від 10.04.2014 № 1198-VII, яким визначено, що виконавцем комунальних послуг централізованого опалення та централізованого гарячого водопостачання у місті Києві є ПАТ "Київенерго".

Так, позивач зазначав, що оскільки статус виконавця послуг з централізованого опалення та централізованого гарячого водопостачання перейшов від КП "ЦОС Шевченківського району" до відповідача, то фактично відбувся збіг сторін за договором в одній особі - ПАТ "Київенерго", отже даний факт унеможливлює виконання договору № 330023.

У своїй відповіді (лист № 029/53/8763 від 08.09.2014) відповідач повідомив позивача про те, що враховуючи укладення між ПАТ "Київенерго" та КП "Керуюча дирекція Шевченківського району" 01.07.2014 договору про співпрацю виконавця послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання гарячої води з балансоутримувачем під час надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання гарячої води і розмежування відповідальності, договір на постачання теплової енергії № 330023 від 25.12.2006 вважається припиненим з 30.06.2014 лише в частині здійснення постачання теплової енергії населенню (окрім споживачів категорій "бюджетні організації", "інші споживачі", "творчі спілки", "релігійні організації"), згідно з переліком житлових будинків, відповідно до додатку № 1 до договору.

Позивач, не погоджуючись з наведеною позицією відповідача, звернувся до суду з позовом про визнання договору на постачання теплової енергії № 330023 від 25.12.2006 розірваним, у зв'язку з припиненням зобов'язань по договору з 01.07.2014 з підстав фактичного набуття ПАТ "Київенерго" статусу виконавця послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні зазначених вимог, оскільки законодавством не передбачено такий спосіб захисту права та інтересу, як визнання договору розірваним з конкретної дати.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

У відповідності до ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Крім того, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов'язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Зазначеними правовими нормами не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору розірваним з конкретної дати, що минула до подачі позову.

Позовна вимога Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" про визнання договору розірваним з 01.07.2014 є вимогою про встановлення факту та не направлена на захист права (законного інтересу) позивача, а відтак не може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді.

Констатація ж факту розірвання договору не віднесена до компетенції господарського суду, отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв'язку з невірно обраним способом захисту порушеного права.

Аналогічної позиції про те, що чинне законодавство не передбачає такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору розірваним з конкретної дати дотримується і Вищий господарський суд України, зокрема, у постановах від 17.05.2012 у справі №17/361 та від 18.09.2013 у справі № 905/2035/13.

Слід також зазначити, що внесення змін до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" не передбачає автоматичного розірвання договорів у сферах теплопостачання та надання житлово - комунальних послуг, які діяли до прийняття цього закону.

Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії" від 10.04.2014 № 1198-VII лише визначає, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Отже, у будь-якому випадку підстави для задоволення позову відсутні.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 18.02.2015 у справі № 910/26976/14 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Матеріали справи № 910/26976/14 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді С.І. Буравльов

М.А. Дідиченко