ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року Справа № 922/3685/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Коробенка Г.П.

суддів Прокопанич Г.К.

Шаргала В.І.

за участю представників:

Позивача: не з'явився;

Відповідача: не з'явився;

розглянувши касаційну скаргу приватного підприємства "Східна брама" на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 04.02.2015 року

у справі № 922/3685/14 господарського суду Харківської області

за позовом Харківської міської ради

до приватного підприємства "Східна брама"

про внесення змін до договору оренди землі

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року Харківська міська рада звернулась до господарського суду Харківської області з позовом до приватного підприємства "Східна брама", просила внести зміни до договору оренди землі від 07.06.2012 року № 189/02 шляхом визнання додаткової угоди до вказаного договору оренди землі укладеною у редакції, запропонованій позивачем (а.с. 4-13).

Позовні вимоги мотивовано зміною нормативної грошової оцінки земель м. Харкова та обов'язком орендаря внести зміни до договору оренди землі.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.11.2014 року (суддя Шатерніков М.І.) позов задоволено частково. Внесено зміни до договору оренди земельної ділянки від 07.06.2002 року № 189/02 шляхом визнання укладеною додаткової угоди до вказаного договору оренди землі у редакції, викладеній у резолютивній частині рішення. В іншій частині позову відмовлено (а.с. 83-93).

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04.02.2015 року (головуючий Могилєвкін Ю.О., судді Потапенко В.І., Плужник О.В.) рішення господарського суду Харківської області від 17.11.2014 року змінено. Внесено зміни до договору оренди земельної ділянки від 07.06.2002 року № 189/02 шляхом визнання укладеною додаткової угоди до вказаного договору оренди землі у редакції, викладеній у резолютивній частині постанови. В іншій частині позову відмовлено (а.с. 166-177).

Оскаржені судові акти мотивовано частковою доведеністю та обгрунтованістю позовних вимог.

Не погодившись з прийнятими судовими актами, приватне підприємство "Східна брама" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, просило оскаржені судові рішення скасувати та прийняти нове про відмову у позові (а.с. 189-197).

Ухвалою Вищого господарського суду України від 11.03.2015 року касаційну скаргу приватного підприємства "Східна брама" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 19.03.2015 року (а.с. 187-188).

Ухвалою Вищого господарського суду України від 19.03.2015 року розгляд касаційної скарги відкладено на 09.04.2015 року (а.с. 202-203).

У судове засідання 09.04.2015 року представник відповідача - приватного підприємства "Східна брама" не з'явився, причин неявки суду не повідомив.

У відзиві на касаційну скаргу Харківська міська рада просила розглянути справу без участі представника.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного судова колегія визнала за можливе розглянути справу у відсутність представників сторін.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05.06.2002 року на підставі рішення Харківської міської ради від 24.12.2001 року № 2587 між Харківською міською радою та приватним підприємством "Східна брама" було укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування до 01.11.2026 року земельну ділянку загальною площею 1,0666 га для експлуатації та обслуговування торговельного майданчика з навісами, КПП, громадського туалету і гостьової автостоянки машин, яка знаходиться в м. Харкові, вул. вул. П'ятихатська, 1 (а.с. 18-19).

Вказаний договір зареєстрований 07.06.2002 року за № 189/02 у виконавчому комітеті Харківської міської ради.

Згідно п. 2.1 договору плата за землю вноситься орендарем щомісячно у вигляді орендної плати у грошовій формі у розмірі 5 999,63 грн. на рахунок відділу державного казначейства у м. Харкові не пізніше п'ятнадцятого числа наступного місяця.

Відповідно до п. 2.2 договору орендна плата за землю збільшується при зміні розміру земельного податку відповідно до Законів України, при цьому сторони укладають додаткову угоду, яка є невід'ємною частиною цього договору оренди.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що зміна умов договору можлива за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору, спір вирішується у судовому порядку.

Частиною 1 ст. 15 Закону України від 11.12.2003 року № 1378-IV "Про оцінку земель" встановлено, що підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України від 11.12.2003 року № 1378-IV "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться незалежно від їх цільового призначення не рідше ніж один раз на 5 - 7 років.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України від 11.12.2003 року № 1378-IV "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Частиною 1 ст. 59 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно ч. 1 ст. 73 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Харківської міської ради від 03.07.2013 року № 1209/13 "Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013 року" затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки землі станом на 01.01.2013 року.

Пунктом 1.1 вказаного рішення визначено базову вартість одного квадратного метра земель міста Харкова в сумі 291,18 грн.

Пунктом 2 зазначеного рішення визначено, що воно вводиться в дію з моменту оприлюднення у встановленому порядку, а нормативна грошова оцінка земель міста Харкова станом на 01.01.2013 року застосовується з 01.01.2014 року.

Попередня вартість 1 кв. м землі у місті Харкові була визначена станом на 01.01.2007 року на підставі рішень Харківської міської ради від 25.12.2007 року № 335/07 "Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Харкова станом на 01.01.2007 року", від 27.02.2008 року № 42/08 "Про затвердження Положення про впровадження нормативної грошової оцінки земель м. Харкова станом на 01.01.2007 року" та була введена в дію з 01.03.2008 року.

Рішенням Харківської міської ради від 25.09.2013 року № 1269/13 "Про затвердження Порядку впровадження нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станам на 01.01.2013 року" встановлено, що плата за землю на підставі даних "Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013 року" вводиться в дію з 01.01.2014 року та зміни до договорів оренди землі, пов'язані з зміною розміру орендної плати, оформлюються додатковою угодою до договору оренди землі згідно з Порядком оформлення договорів оренди землі у місті Харкові.

Пунктом 5 вказаного рішення Департамент земельних відносин Харківської міської ради зобов'язано попередити всіх землекористувачів (орендарів) земельних ділянок, реєстрація яких у Державному земельному кадастрі не здійснена, про необхідність приведення розміру плати за землю відповідно до вимог чинного законодавства.

Положенням п. 16.4 Порядку оформлення договорів оренди землі у місті Харкові, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 29.12.2012 року № 960/12 передбачено, що зміни до договору оренди землі, пов'язані з зміною розміру орендної плати оформляються додатковою угодою до договору оренди землі. Розмір орендної плати, передбачений договором оренди землі, підлягає перегляду у випадку, зокрема, зміни нормативної грошової оцінки землі.

Відповідно до п. п. 2.1, 2.2 Порядку впровадження нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013 року, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 25.09.2013 року № 1269/13 Департамент земельних відносин на підставі п. 4 ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є власником програмного комплексу "Нормативна грошова оцінка земель міста Харкова станом на 01.01.2013 року", здійснює загальну координацію робіт з визначення орендної плати за землю в місті Харкові згідно рішення 25 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 03.07.2013 року № 1209/13 "Про затвердження Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013 року", здійснює розрахунки розміру орендної плати за землю та безпосереднє виконання робіт з укладання договорів оренди землі та додаткових угод до них, веде моніторинг виконання умов договорів оренди землі.

Управління Держземагенства у м. Харкові надає інформацію про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки у формі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки згідно чинного законодавства.

Згідно п. п. 3.1, 3.2 Порядку впровадження нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013 року, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 25.09.2013 року № 1269/13 зміна нормативної грошової оцінки земель є підставою для внесення змін до договору оренди землі. Зміни до договору оренди землі оформлюються додатковою угодою. Підготовка додаткової угоди здійснюється Департаментом земельних відносин відповідно до Порядку укладання договорів оренди землі у м. Харкові.

Судами встановлено, що 13.12.2013 року Департаментом земельних відносин Харківської міської ради направлено відповідачу проект додаткової угоди до договору оренди землі від 05.06.2002 року разом з листом-пропозицією № 5079/0/225-13, яка не була підписана приватним підприємством "Східна брама".

Вищевикладене стало підставою для звернення з відповідним позовом.

Як зазначалось вище, пунктом 2.2 договору сторони погодили, що розмір орендної плати збільшується при зміні розміру земельного податку відповідно до Законів України, при цьому сторони укладають додаткову угоду, яка є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 14.1.136 ст. 14 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XII - орендна плата).

Згідно п. 14.1.147 ст. 14 Податкового кодексу України плата за землю - це обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Підпунктом 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 Податкового кодексу України визначено, що об'єктом оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пп. 271.1.1 п. 271.1 ст. 271 Податкового кодексу України базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.

Згідно п. 271.2 ст. 271 Податкового кодексу України рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок розташованих у межах населених пунктів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Відповідно до п. 288.4-288.5.2 ст. 288 Податкового кодексу України розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки; не може перевищувати: а) для земельних ділянок, наданих для розміщення, будівництва, обслуговування та експлуатації об'єктів енергетики, які виробляють електричну енергію з відновлюваних джерел енергії, включаючи технологічну інфраструктуру таких об'єктів (виробничі приміщення, бази, розподільчі пункти (пристрої), електричні підстанції, електричні мережі), - 3 відсотки нормативної грошової оцінки; б) для земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності та надані для будівництва та/або експлуатації аеродромів - чотирикратний розмір земельного податку, що встановлюється цим розділом; в) для інших земельних ділянок, наданих в оренду, - 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Податкового кодексу України" від 02.12.2010 року № 2756-VI, який набрав чинності з дня набрання чинності Податковим кодексом України, до ч. 2 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" внесені зміни, в силу яких розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Згідно ст. 274 Податкового кодексу України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у статтях 272, 273, 276 цього Кодексу.

Отже, з наведених вище положень Податкового кодексу України, Закону України "Про оренду землі" вбачається, що зазначені законодавчі акти не встановлюють конкретний розмір орендної плати за земельну ділянку, який має бути зазначений у договорі оренди. Податковий кодекс України передбачає лише порядок визначення орендної плати за землю та граничні розміри орендної плати. Також, договором оренди землі мають визначатись форма, умови внесення орендної плати, при цьому строки внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності повинні встановлюватись відповідно до Податкового кодексу України.

Крім того вирішення питань регулювання земельних відносин, а також затвердження конкретних ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України віднесено п. 35 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції сільської, селищної, міської рад, яка реалізується шляхом прийняття відповідних рішень на пленарних засіданнях ради.

Виходячи з вищевикладеного, орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, у зв'язку з зміною рішенням органу місцевого самоврядування розмірів нормативної грошової оцінки земель міста Харкова, що використовується для визначення розміру орендної плати за договором оренди землі та є базою оподаткування при визначенні розміру земельного податку, суди дійшли висновку про виникнення обставин, передбачених п. 2.2 договору оренди від 05.06.2002 року як підстави для обов'язкового перегляду (зміни) розміру орендної плати.

Згідно ст. 13 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 30 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV "Про оренду землі" зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін.

У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Пунктом 2.19 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" роз'яснено, що у разі прийняття уповноваженим органом рішення про внесення змін до ставок орендної плати за землю та затвердження нових коефіцієнтів, що використовуються для розрахунку орендної плати за земельні ділянки, такі обставини можуть не братися судом до уваги лише у разі скасування відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в установленому законом порядку.

Враховуючи, що рішення Харківської міської ради від 03.07.2013 року № 1209/13, від 25.09.2013 року № 1269/13 є чинними та п. 2.2 договору оренди землі від 05.06.2002 року, місцевий господарський суд, з яким погодилась і апеляційна інстанція, дійшов висновку про задоволення позовних вимог про внесення змін, шляхом укладення додаткової угоди до договору оренди землі в частині розміру орендної плати через зміну грошової оцінки землі, а саме, до п. п. 1.4, 2.1, 2.2, 2.3, 2.4 договору, які запропоновані у доданій до позовної заяви додатковій угоді.

Також суди попередніх інстанцій задовольнили вимоги про внесення до п. 1.3 договору оренди землі відомостей щодо кадастрового номеру земельної ділянки, оскільки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV "Про оренду землі" (з змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 07.07.2011 року № 3613-VI) така істотна умова договору оренди землі як об'єкт оренди повинна містити відомості щодо кадастрового номеру, місця розташування та розміру земельної ділянки.

Враховуючи відсутність мотивування вимог щодо внесення змін у пункти 3, 4 ,5, 6, 7 договору оренди землі та те, що зміни до вказаних пунктів договору виходять за межі підстав позову, місцевий господарський суд, з яким погодилась і апеляційна інстанція, відмовив у задоволенні позовних вимог у вказаній частині.

Апеляційна інстанція, змінюючи рішення місцевого господарського суду, встановивши, що вимоги про внесення змін у п. 1.2, 2.5, 2.6 до договору, запропоновані у доданій до позовної заяви додатковій угоді також виходять за межі підстав позову, відмовив у задоволенні і зазначених вимог.

Проте, висновки судів попередніх інстанцій в частині задоволення позову є передчасними.

Пунктами 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" роз'яснено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Частиною 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 36 Господарського процесуального кодексу України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Пунктом 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" передбачено, що господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Суди попередніх інстанцій у порушення вищезазначених вимог процесуального права прийняли оскаржені судові акти без дослідження рішень Харківської міської ради від 29.12.2012 року № 960/12, від 03.07.2013 року № 1209/13, від 25.09.2013 року № 1269/13.

Також, судами попередніх інстанцій не досліджувався Порядок оформлення договорів оренди землі у м. Харкові, затверджений рішенням Харківської міської ради від 29.12.2012 року № 960/12 та, відповідно, не перевірялись доводи відповідача, що вказаний Порядок (п. 29) не поширюється на договір оренди земельної ділянки від 05.06.2002 року.

Крім того, як зазначалось вище, пунктом 2.2 договору сторони визначили, що орендна плата за землю збільшується при зміні розміру земельного податку відповідно до Законів України.

Проте, договір від 05.06.2002 року не містить інформацію щодо розміру земельного податку на час його укладення та, відповідно, на час встановлення розміру орендної плати.

Суди попередніх інстанцій також не дослідили та не зазначили встановлення законодавством розміру земельного податку на час укладення договору від 05.06.2002 року та на момент внесення змін до нього.

Тобто, судами не встановлено факту зміни розміру земельного податку за об'єкт та, відповідно, не з'ясовано наявність підстав для збільшення орендної плати.

Крім того, суди попередніх інстанцій в резолютивних частинах оскаржених рішень (а.с. 92, 176) посилаються на розрахунок № 505/14 від 11.11.2013 року, який теж відсутній в матеріалах справи.

Що ж до розрахунку № 505/14 від 01.01.2013 року, на який посилається позивач (а.с. 24) слід зазначити, що здійснюючи судовий розгляд справи, судами першої та апеляційної інстанції не з'ясоване питання, чи може вказаний розрахунок підтверджувати встановлення уповноваженим органом розміру орендної плати.

Також, зазначений розрахунок здійснений згідно рішення Харківської міської ради № 41/08 від 27.02.2008 року зі змінами та доповненнями згідно рішення Харківської міської ради № 242/08 від 10.09.2008 року, які відсутні в матеріалах справи та, відповідно, судами не досліджувались.

Отже, порушивши та неправильно застосувавши норми процесуального та матеріального права, не з'ясувавши повно і всебічно обставин та не дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків та прийняли необгрунтовані рішення, які підлягають скасуванню.

Згідно ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Пунктом 11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 року № 11 "Про деякі питання практики застосування розділу XII1 Господарського процесуального кодексу України" передбачено, що, відповідно до частини першої статті 47 ГПК України судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а частиною першою статті 43 названого Кодексу передбачено всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Недодержання судом першої або апеляційної інстанції цих норм процесуального права, якщо воно унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного розгляду справи, також є підставою для скасування судового рішення з передачею справи на новий розгляд до відповідного суду (пункт 3 частини першої статті 1119 ГПК України), оскільки касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Оскільки оскаржені судові акти прийняті з порушенням норм процесуального та матеріального права, як рішення місцевого господарського суду, так і постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і, в залежності від установлених обставин, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального і процесуального права, що підлягають застосуванню до наявних правовідносин.

Керуючись ст. ст. 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу приватного підприємства "Східна брама" задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 04.02.2015 року у справі № 922/3685/14 скасувати в частині задоволення позовних вимог.

Справу № 922/3685/14 у вказаній частині передати на новий розгляд до господарського суду Харківської області в іншому складі суду.

В іншій частині постанову Харківського апеляційного господарського суду від 04.02.2015 року у справі № 922/3685/14 залишити без змін.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді: Г.К. Прокопанич

В.І. Шаргало