ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2015 р. Справа № 914/585/14

Львівський апеляційний господарський суд в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.

при секретарі судових засідань Фіна Н.

за участю представників:

прокурора - з'явився

від позивача - не з'явився

від відповідача (скаржника) - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Заступника прокурора Львівської області в інтересах Миколаївської міської ради Львівської області, Державної архітектурно-будівельної інспекції України

на рішення господарського суду Львівської області від 31.03.2014 року

у справі № 914/585/14

за позовом: Миколаївської районної спілки споживчих товариств Львівської області, м. Миколаїв Львівської області

до відповідача: Миколаївського споживчого товариства Миколаївської районної спілки споживчих товариств Львівської області, м. Миколаїв Львівської області

про визнання права власності та вчинення дій.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 31.03.2015 року в справі №914/585/14 позов Миколаївської районної спілки споживчих товариств Львівської області до Миколаївського споживчого товариства Миколаївської районної спілки споживчих товариств Львівської області про визнання права власності та вчинення дій задоволено повністю. Визнано за Миколаївською районною спілкою споживчих товариств Львівської області право власності на об'єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю блоку гаражів (1978 року побудови), літ. "А-1", загальною площею 69, 9 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Миколаїв Львівської області, вул. А. Шептицького, 7-б. Зобов'язано Миколаївське споживче товариство Миколаївської районної спілки споживчих товариств Львівської області звільнити нежитлову будівлю блоку гаражів, літ. "А-1", загальною площею 69, 9 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Миколаїв Львівської області, вул. А. Шептицького, 7-б та передати її Миколаївській районній спілці споживчих товариств Львівської області за актом приймання-передачі в п'ятиденний строк з моменту набрання рішенням законної сили.

Підставою для задоволення позову, суд першої інстанції вказав, те що в матеріалах справи є достатньо належних доказів того, що спірне майно належить саме позивачу. Щодо укладеного між сторонами договору про безоплатне користування відповідачем блоком гаражів, які належать позивачу, відповідно до якого відповідач зобов'язувався повернути вказане майно у разі припинення дії цього договору, то суд вказав, що відповідач порушив своє зобов'язання за даним договором, оскільки відмовився повертати майно.

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення господарського суду Львівської області від 31.03.2015 року в справі №914/585/14 скасувати та прийняти нове, яким відмовити в позовних вимогах.

В апеляційній скарзі скаржник вказує, що суд не з'ясував того факту, чи дійсно Миколаївська районна спілка споживчих товариств Львівської області була власником спірних приміщень на момент їх передачі в користування та володіла правоздатністю розпоряджатись даним майном. Також, апелянт зазначає, що судом не досліджено обставин набуття Миколаївською районною спілкою споживчих товариств Львівської області права власності на спірний об'єкт нерухомості.

Окрім того, як зазначає апелянт, матеріали справи не містять доказів, що які підтверджують здійснення будівництва саме в 1978 році, а також відсутні докази, ким та за які кошти здійснювалось будівництво. Також, скаржник вказує, що судом не досліджено питання наявності у позивача документів на користування земельною ділянкою на якій знаходиться об'єкт.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечує доводи апеляційної скарги, вказує що рішення господарського суду Львівської області прийняте у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи. Зокрема, згідно п. 5 Постанови Верховного суду України № 562 від 18.12.90 р. «Про порядок введення в дію Земельного Кодексу України» громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Пунктом 6 Постанови ВР України «Про земельну реформу» визначено, що землекористувачі повинні до 01.01.2008 року оформити право власності чи право користування землею.

Рішенням Конституційного суду України від 22 вересня 2005 року у справі № 5-рп/2005 щодо відповідності Конституції України положень статті 92, п.6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди, визнані неконституційними.

Таким чином, як зазначає позивач, Миколаївська районна спілка споживчих товариств Львівської області набула право користування на земельну ділянку під будівництво гаражів на законних підставах та відповідно до рішень Виконавчого комітету Миколаївської міської ради депутатів трудящих від 20 березня 1973 року № 54, будівництво гаражів відповідно було санкціоновано повноважним в цей час органом місцевого самоврядування.

Відтак останній просить рішення господарського суду Львівської області від 31.03.2015 року в справі №914/585/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, однак подав клопотання в якому просив розглянути справу без його участі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, а тому неявку суд розцінює як без поважних причин і вважає розглянути спір за наявних в справі доказів про права і обов'язки сторін.

Апеляційний суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та відзиві вважає, що рішення господарського суду Львівської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Позивач при обґрунтуванні позовних вимог про визнання права власності - на будівлю-гараж зазначив, що таке право оспорює відповідач, який без законних підстав утримує в себе майно, що належить позивачу.

Судова колегія вважає, що цей спосіб захисту відповідає даним правовідносинам. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно із ч. 4 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Відповідно до ст. 9 Закону "Про споживчу кооперацію", власність споживчої кооперації є однією з форм колективної власності. Вона складається з власності споживчих товариств, спілок, підпорядкованих їм підприємств і організацій та їх спільної власності. Володіння, користування та розпорядження власністю споживчої кооперації здійснюють її органи відповідно до компетенції, визначеної статутами споживчих товариств та їх спілок. Власністю споживчих товариств є засоби виробництва, вироблена продукція та інше майно, що належать їм і необхідні для здійснення статутних завдань. Споживчим товариствам та їх спілкам можуть належати будинки, споруди, устаткування, транспортні засоби, машини, товари, кошти та інше майно відповідно до цілей їх діяльності. Власність спілок споживчих товариств створюється з майна, переданого їх членами, коштів, одержаних від господарської діяльності підприємств і організацій спілки, реалізації цінних паперів та іншої діяльності.

Частиною 1 статті 10 Закону України "Про споживчу кооперацію" встановлено, що власність споживчої кооперації є недоторканою, перебуває під захистом держави і охороняється законом нарівні з іншими формами власності. Забороняється відволікання майна споживчих товариств та їх спілок на цілі, не пов'язані з їх статутною діяльністю.

Згідно ч. 2 ст. 10 Закону України "Про споживчу кооперацію" майно споживчих товариств та їх спілок може бути продано, передано, здано в оренду, надано в позичку і безплатне тимчасове користування членам споживчих товариств, державним, кооперативним та іншим організаціям, трудовим колективам, окремим громадянам тільки за рішенням загальних зборів, конференцій та з'їздів відповідних спілок або уповноважених ними органів.

Відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України 24.05.2001 року №127, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за №582/5773, Інструкція визначає порядок та методику проведення технічної інвентаризації збудованих (реконструйованих) будинків, допоміжних будівель та споруд.

Згідно абзацу тринадцятого пункту 3.1 розділу 3 Інструкції встановлено, що на кожний об'єкт заводиться окрема інвентаризаційна справа і запроваджується літерування та нумерація будинків, допоміжних будівель та споруд.

Пунктом 9 Інструкції встановлено порядок визначення вартості об'єктів в процесі інвентаризації, зокрема проводиться детальне обстеження будинків, яке включає в себе і встановлення року побудови об'єкта.

В матеріалах справи знаходиться технічний паспорт на вказаний вище блок гаражів (інвентаризаційна справа №76), виготовлений 24.04.2013 р. КП ЛОР «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», з якого вбачається, що будівництво гаражів було завершено в 1978 році.

Згідно чинного на момент будівництва законодавства, приймання закінчених будівництвом об'єктів, здійснювалося виключно на об'єкти, які належать до громадських будівель та споруд, у відповідності, зокрема, з постановою Ради Міністрів СРСР від 13.07.1970 р. № 538 "Про порядок приймання в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів житлово-цивільного призначення".

Водночас, відповідно до параграфу 1 Общие указания, главы II, раздел В, части II СНиП 1958 г., СНиП ІІ-Л.2.-62 та СНиП ІІ-Л.2.- 72, глава 2 «Общественные здания и сооружения», приложение 1 - «Классификация общественных зданий и сооружений», пункт -«Предприятия торговли и общественного питання», подпункт 1 - «Предприятия государственной торговли и потребительский кооперации», та СНиП 2.08.02-85 «Общественные здания и сооружения», обязательное приложение 1 - «Перечень общественных зданий и сооружений», гаражі не відносилися до переліку видів громадських будинків та споруд і тому не повинні були прийматися в експлуатацію незалежно від їх кошторисної вартості та відомчої приналежності державними приймальними комісіями, які призначаються виконкомами міських (районних) Рад народних депутатів (депутатів трудящих).

Водночас обов'язок приймання в експлуатацію закінчених будівництвом гаражів, виник лише в 1981 році в зв'язку з прийняттям постанови Ради Міністрів СРСР від 23.01.1981 р. № 105 "Про приймання в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів".

Отже, у Миколаївської райспоживспілки не було обов'язку вводити вищевказаний гараж в експлуатацію, оскільки таке не було передбачено діючим на той час законодавством.

Крім цього, постановою Кабінету Міністрів України №449 від 05 серпня 1992 року затверджено положення про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення. Згідно з цим положенням закінчені будівництвом (реконструкцією, реставрацією) та підготовлені до експлуатації згідно з затвердженим проектом, об'єкти повинні прийматися в експлуатацію державними приймальними комісіями.

Зазначеною постановою встановлено, що порядок прийняття в експлуатацію-об'єктів недержавного замовлення визначається Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями за погодженням з Держбудом.

У відповідності до цієї постанови реєстрація права власності по об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів при їх реєстрації для оформлення права власності, проводиться на підставі висновку про технічний стан будинку (будівлі), що складається бюро технічної інвентаризації. Зокрема, таким документом є відповідний технічний паспорт на об'єкт нерухомості.

Зазначене в установленому порядку спростовує твердження заступника прокурора Львівської області про недотримання позивачем вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, зокрема щодо необхідності введення спірного гаражу в експлуатацію та отримання дозволу в Державній архітектурно-будівельній інспекції України.

Виходячи з повноважень Державної архітектурно-будівельної інспекції України, наділених законом, та враховуючи те, що будівництво спірних гаражів здійснювалося з дозволу органу місцевого самоврядування на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради депутатів трудящих від 20 березня 1973 року №54 «Про відвід земельної ділянки Миколаївській райспоживспілці під будівництво гаража», а введення таких гаражів в спірний період законодавством не передбачалося, права Державної архітектурно-будівельної інспекції України жодним чином не порушені.

Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради депутатів трудящих від 20.03.1973 р. № 54 "Про відвід земельної ділянки Миколаївській райспоживспілці під будівництво гаража" відведено земельну ділянку позивачу під будівництво гаража на 4-и автомобіля. Будівництво будівлі блоку гаражів завершено у 1978 році. Факт закінчення будівництва саме в 1978 році підтверджується наступними доказами по справі: поясненнями представника позивача, що узгоджуються з даними технічного паспорту, виготовленого на об'єкт нерухомого майна КП ЛОР «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації від 24.04.2013 року, за яким час спорудження значиться 1978 рік.

Як і Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, так і Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами) передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України (01.01.2004 р.)та яка(державна реєстрація прав на нерухоме майно) врегульовувалася Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, положеннями ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час спорудження майна(1978 р.) виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Земельний кодекс Української Радянської Соціалістичної Республіки 1970 року (далі - ЗК Української РСР 1970 року), який був чинним на час прийняття рішення виконавчим комітетом Миколаївської міської ради депутатів трудящих від 20.03.1973 р., № 54 "Про відвід земельної ділянки Миколаївській райспоживспілці під будівництво гаража" відведено земельну ділянку позивачу під будівництво гаража на 4-и автомобіля. Згідно з ст.16 ЗК Української РСР 1970 року надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. Отже, право на забудову земельної ділянки реалізувалося позивачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог з метою проведення будівництва гаражів та здійснено відведення земельної ділянки компетентним органом.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради депутатів трудящих від 09.04.2009 року за №104 «Про присвоєння адресної нумерації об'єктам нерухомості по вул. А.Шептицького в м.Миколаєві» присвоєно адресну нумерацію будівлі блоку гаражів Миколаївської райспоживспілки - м.Миколаїв, вул.Шептицького,7-б.

У відповідності до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частина перша статті 376 із змінами, внесеними згідно із Законом № 4220-VI від 22.12.2011.

У суду, з аналізу здобутих доказів по справі та вимог діючого законодавства відсутні підстави вважати, що даний об'єкт є самочинним будівництвом, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Окрім того, судом не встановлено, що Миколаївська міська рада оспорює чи не визнає право власності на спірні будівлі за позивачем чи наявні докази про порушення на час спорудження цієї будівлі.

До моменту передачі гаражів в безоплатне користування відповідачеві у позивача виникло право власності на дану будівлю. А тому він як власник мав право на свій розсуд розпорядитися своїм майном.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Одночасно відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, власником спірного майна є Миколаївська районна спілка споживчих товариств Львівської області, право власності на яке набуте ним в результаті спорудження цього майна в 1978 р., однак таке право власності не було оформлено і не зареєстровано.

Згідно ст. 3 Закону України від 01.07.2004 р. "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов, зокрема, якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Тому, право власності на збудоване, до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності.

10.01.2000 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір про безоплатне користування блоком гаражів, що знаходяться по вул. А. Шептицького, 7-б у м. Миколаєві Львівської області.

Пунктом 16 договору передбачено, що договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2013 р. Дія договору може бути продовжена за згодою сторін.

Згідно п. 13 договору, дія договору припиняється у разі закінчення терміну дії договору.

12.12.2013 р. позивач направив відповідачу лист в якому повідомив, що термін дії договору закінчується 31.12.2013 р. у зв'язку з чим просить відповідача передати йому будівлю блоку гаражів за атом приймання-передачі до 10.01.2014 р., як це передбачено п. 5 договору.

Однак, відповідач листом від 20.12.2013 р. повідомив позивача про те, що цим майном відповідач користується більш як 10 років, а тому він набув на нього право власності, як на майно споживчої кооперації у зв'язку з чим відсутні правові підстави для повернення спірного майна, тим більше укладати на користування ним договору оренди. Судом першої інстанції нормативно правильно обґрунтовано та відхилені ці заперечення відповідача.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Підстави набуття права власності визначені положеннями статті 328 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Як вбачається з договору, укладеного сторонами 10.01.2000 р., позивач передав, а відповідач прийняв у безоплатне користування будівлю блоку гаражів, що є власністю позивача, крім того, відповідач зобов'язувався повернути вказане майно у разі припинення дії цього договору. Проте, після звернення позивача з вимогою до відповідача про повернення спірного майна у зв'язку з припиненням дії договору, останнім так і не було його повернуто. А тому між сторонами виникли договірні зобов'язання.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Отже, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України

Аналогічна правова позиція викладена в постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13)

З цих підстав на спірні правовідносини застосування ст.1212 ЦК України не поширюється. В цій частині рішення суду першої інстанції є неправильним, проте не тягне за собою зміни чи скасування правового висновку, викладеного судом в резолютивній частині рішення, а лише виключення із мотивувальної частини посилання на ст.1212 ЦК України.

Крім того, відповідачем не представлено жодних правовстановлюючих документів, а також будь-яких інших доказів, що підтверджують приналежність йому спірного майна.

Щодо інших доводів апеляційної скарги щодо земельних правовідносин, то предметом спору є визнання права власності на об'єкти нерухомості, а не визнання права землекористування.

Окрім того, відповідно до п.6 розділу X "Перехідні положення" чинного Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Згідно з рішенням Конституційного суду України від 22.09.2005 №5-рп/2005 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення п.6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; та положення пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року №563~ХП з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст.35 Земельного кодексу Української РСР від 08.07.1970 визначено, що право підприємств, організацій і установ на користування наданою їм землею підлягає припиненню відповідно повністю або частково у випадках: відпадання потреби в земельній ділянці; закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; ліквідації підприємства, організації або установи; виникнення потреби вилучення земельної ділянки для інших державних або громадських потреб; не освоєння протягом двох років підряд наданої земельної ділянки.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що юридичні особи, які отримали право користування земельною ділянкою до набрання чинності Земельним кодексом України зберігають це право до його переоформлення у встановленому законом порядку.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що право власності на збудоване, до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд, вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте, з урахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні апеляційної скарги заступника прокурора Львівської області - відмовити.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 31.03.2015 року в справі №914/585/14 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи направити на адресу місцевого господарського

суду.

Повний текст постанови виготовлений 06.04.2015 р.

Головуючий суддя Бойко С. М.

Суддя Бонк Т. Б.

Суддя Якімець Г. Г.