ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2015 р. Справа № 926/194/15

За позовом Приватної виробничо-комерційної фірми "Зірка", м. Чернівці

до Департаменту соціального захисту населення Чернівецької обласної державної адміністрації

про розірвання договору купівлі-продажу

Суддя Гурин М.О.

Представники:

від позивача - Марчук Д.П., представник за довіреністю від 10.06.2014 р.;

від відповідача - Вишняк О.О., представник за довіреністю від 21.08.2014 р.

СУТЬ СПОРУ: Приватна виробничо-комерційна фірма "Зірка" звернулась з позовом до Департаменту соціального захисту населення Чернівецької обласної державної адміністрації про розірвання договору купівлі-продажу.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 24.12.2013 р. між сторонами укладено договір купівлі-продажу квартири №1, яка знаходиться за адресою м. Чернівці, вул. Заводська, 58 "З" квартира №34. Згідно п. 2.2 договору встановлено, що Департамент соціального захисту населення Чернівецької обласної державної адміністрації здійснює оплату вартості квартири №34 в розмірі 361900 грн. Далі позивач стверджує, що відповідач умови укладеного договору виконував неналежним чином, а саме, не сплатив кошти за квартиру в повному обсязі, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в сумі 164020,00 грн. У зв'язку з вищезазначеним, позивач просить розірвати договір купівлі-продажу квартири №1 від 24.12.2013р.

Ухвалою господарського суду Чернівецької області від 05.02.2015р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено у судовому засіданні на 19.02.2015 р.

Розгляд справи неодноразово відкладався, востаннє ухвалою від 05.03.2015 р. відкладено розгляд справи на 07.04.2015 р.

Станом на день розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з мотивів викладених у відзиві на позов.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, встановивши фактичні обставини у справі, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд встановив таке.

24.12.2013 р. між приватною виробничо-комерційною фірмою "Зірка" та Департаментом соціального захисту населення Чернівецької обласної державної адміністрації укладено договір купівлі-продажу квартири №1 за умовами якого, забудовник в особі ПВКФ "Зірка" продає квартиру №34 в житловому будинку №58 "З" на вул. Заводській в м. Чернівці зданої в експлуатацію відповідно Декларації про готовність до експлуатації №ЧВ 20 виданої інспекцією ДАБК у Чернівецькій області від 04.07.2013 р., а Покупець придбав квартиру на умовах та порядку, що визначені у цьому договорі (п.1.1. договору).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

На підставі ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.

Згідно частин 1, 2 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Статтями 210, 657 Цивільного кодексу України встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину, нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною 3 ст. 640 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла станом на дату укладення договору купівлі-продажу) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно з ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).

Оскільки, договір купівлі-продажу квартири №1 від 24.12.2013 р. підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, що не було дотримано сторонами при його підписанні, то, відповідно до вищенаведеного законодавства України, суд прийшов до висновку, що спірний договір є неукладеним та не створює прав та обов'язків для його сторін.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Із врахуванням вищевикладених норм та фактичних обставин справи, відсутні будь-які правові підстави для розірвання даного договору, у зв'язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

У процесі розгляду справи не виявлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір залишити за позивачем у зв'язку з відмовою у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями 49, 82, 83, 84 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 10.04.2015 р.

Суддя М.О. Гурин