ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"15" квітня 2015 р.Справа № 916/461/15-г

За позовом: Приватного підприємства "Владимир";

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Марфін Банк";

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Фізичної особи-підприємця Дедікової Ольги Петрівни;

про визнання недійсним договору

Суддя Щавинська Ю.М.

Представники сторін:

від позивача: Карпін В.С. - довіреність від 29.10.2014року;

від відповідача: Лапінська О.М. - довіреність № б/н від 07.04.2014 року;

від третьої особи: не з'явився;

Суть спору: Приватне підприємство "Владимир" звернулося до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Марфін Банк", в якій просить суд визнати недійсним договір іпотеки (майнової поруки) від 05.09.2011 року, укладений між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. та зареєстрований за № 3331.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вказаний договір не містить істотної умови, визначеної п. 2 ч. 1 ст.18 Закону України «Про іпотеку» щодо посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання.

Так, як зазначає позивач, 21.12.2006 року між ПАТ «Марфін Банк» та Дедіковою О.П. було укладено кредитний договір № 381/F, відповідно до якого банк зобов'язався надати Дедіковій О.П. грошові кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у сумі 500 000 євро зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 14 % річних, комісії за оформлення кредитного договору 500 грн.

Разом з тим, 26.10.2007 року вказаний договір було укладено договір у новій редакції, згідно з якою банк зобов'язується надати Дедіковій О.П. грошові кошти у вигляді 715 000 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 13 % річних, комісії за видачу кредиту 1000 грн. Крім того, договору присвоєно новий номер - 400/F.

Приймаючи до уваги, що сторонами було змінено ряд істотних умов договору - валюту кредиту, розмір кредиту, розмір відсоткової ставки за кредитом, розмір комісії за видачу кредиту, позивач вважає, що ПАТ «Марфін Банк» та Дедікова О.П. домовились про припинення зобов'язання за кредитним договором №381/F від 21.12.2006 року та виникнення зобов'язань за кредитним договором № 400/F від 26.10.2007 року.

З урахуванням вказаного, позивач стверджує, що зобов'язанням, на забезпечення якого укладено іпотечний договір від 05.09.2011 року, є кредитний договір № 400/F від 26.10.2007 року, а не кредитний договір № 400/F від 21.12.2006 року, якого фактично не існує.

За таких обставин, позивач вважає, що іпотечний договір не відповідає вимогам закону, з урахуванням чого, на підставі ч. 2 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», має бути визнаний судом недійсним.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач також вказує на відсутність у директора ПП «Владимир» необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладення оскаржуваного договору, оскільки статутом повноваження директора обмежені лише вирішенням поточних питань діяльності підприємства.

Перевищення повноважень директором ПП «Владимир», за твердженням позивача, проявилося в неповідомленні та не доведенні до відома засновника товариства наміру укласти іпотечний договір, що в свою чергу свідчить про відсутність у особи, яка укладала спірний договір, необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Позивач, наводячи свою аргументацію щодо заявлених позовних вимог, також зазначає, що за своєю правовою природою укладений договір іпотеки суперечить статутним цілям товариства, оскільки не спрямований на забезпечення господарського використання майна, укладений на невигідних умовах, що створюють можливість безвідплатного відчуження основних фондів ПП «Владимир» - нежилих приміщень кафе загальною площею 101-Б, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Канатна,101-Б, які є єдиним нерухомим майном товариства.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 09.02.2015р. було порушено провадження у справі №916/461/15-г із призначенням її до розгляду у засіданні суду 16.03.2015 року.

02.03.2015 року Приватне підприємство «Светол-4» звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору до Приватного підприємства «Владимир» та Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк», в якій просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 20.06.2011 року та іпотечний договір (майнової поруки) від 05.09.2011 року, а також стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою суду від 05.03.2015 року, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 02.04.2015 року, позовну заяву ПП «Светол-4» на підставі п.п.4,6 ч. 1 ст. 63 ГПК України було повернуто заявнику без розгляду.

12.03.2015 року до канцелярії суду від відповідача за вх. №6490/15 надійшли заперечення на позов (т.1 а.с.70-75), згідно яких останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не відповідають фактичним обставинам.

В обґрунтування поданих заперечень відповідач наполягає на тому, що первісний кредитний договір №381/F від 21.12.2006 року та кредитний договір №400-F від 26.10.2007 року є одним і тим же самим кредитним договором та не може вважатися новацією у розумінні ст. 604 або ст. 1053 ЦК України з огляду на те, що суть зобов'язань (кредит) між сторонами не змінилась, змінилася лише сума та валюта кредиту.

До того ж відповідач вказує, що відповідно до ч. 4 ст. 604 ЦК України навіть якщо б сторони домовилися про новацію, додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, припиняються, якщо інше не встановлено договором. Відповідач акцентує увагу на тому, що як і первісним кредитним договором, так і кредитним договором у новій редакції (з іншою сумою та валютою кредиту) було передбачено одне і теж вищезазначене забезпечення виконання цих зобов'язань.

Відповідач у запереченнях на позовну заяву наполягає на наявності у директора ПП «Владимир» повноважень на укладення оскаржуваного договору, що підтверджується відповідним рішенням засновника вказаного підприємства, посвідченим 20.06.2011 року приватним нотаріусом Одеського МНО Носенком О.В. та зареєстрованим в реєстрі за №2352. Більш того, відповідач вказує на те, що Дедіков Є.П., який є засновником ПП «Владимир» (Іпотекодавця), був добре обізнаний про умови кредитного договору, оскільки надавав згоду на його укладення.

Між тим, відповідач у запереченнях на позов заявляє про застосування строку позовної давності, який, як він вказує, з огляду на укладення іпотечного договору 05.09.2011 року, сплив 05.09.2014 року.

З цього приводу відповідачем було також подано окремо оформлену заяву (т.1 а.с.177).

Ухвалою суду від 16.03.2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача було залучено Дедікову Ольгу Петрівну. З урахуванням такого залучення та у зв'язку із неподанням витребуваних ухвалою суду доказів, розгляд справи відкладено на 06.04.2015 року.

27.03.2015 року до канцелярії суду від відповідача надійшла заява про застосування правових наслідків та арешту на заставне майно (т.1а.с.185-186), згідно якої останній, посилаючись на норми ч. 5 ст. 1057-1 ЦК України та п.3.12 постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 року № 11, просить суд у разі визнання недійсним договору іпотеки (майнової поруки) від 05.09.2011 року винести ухвалу про накладення арешту на нежилі приміщення кафе, загальною площею 336,4 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, буд.101-Б, що належать на праві власності ПП «Владимир», які є предметом застави (іпотеки).

У судовому засіданні 06.04.2015 року позивачем з огляду на його заперечення проти підписання засновником ПП «Владимир» рішення від 20.06.2011 року на укладення оспорюваного договору, було надано клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи (т.2 а.с.2-3), на вирішення якої позивач просить поставити такі питання:

- Чи виконаний підпис на рішенні засновника ПП «Владимир» від 20.06.2011 року, підписаному від імені Дедікова Є.В., Дедіковим Є.В. або іншою особою?

- Чи виконаний напис «Дедиков Е.В.» на рішенні засновника ПП «Владимир» від 20.06.2011 року, підписаному від імені Дедікова Є.В., Дедіковим Є.В. або іншою особою?

Проведення експертизи позивач просить доручити Науково-дослідному експертно-криміналістичному центру при ГУМВС України в Одеській області, а витрати на її проведення покласти на нього.

Ухвалою суду від 06.04.2015 року строк розгляду справи за клопотанням представника позивача було продовжено на п'ятнадцять днів та, з огляду на нез'явлення в судове засідання представника третьої особи, від якого не надходило клопотання про розгляд справи за його відсутності, відкладено на 15.04.2015 року.

07.04.2015 року до канцелярії суду за вх. №9054/15 від відповідача надійшло клопотання (т.2 а.с.9-10), яким останній категорично заперечує проти задоволення поданого позивачем клопотання про призначення по справі судової експертизи.

Зокрема, відповідач посилається на те, що на протязі 3 років ні у кого не було сумніву щодо підпису Дедікова Є.В. на рішенні від 20.06.2011 року, а виникло лише після подання до суду позовів до ПП «Владимир» та боржника за кредитним договором.

Відповідач вважає, що представник позивача, діючий згідно довіреності, немає повноважень подавати заяви від імені засновника ПП «Владимир» Дедікова Є.В., який не є учасником процесу.

ПАТ «Марфін Банк» вказує на те, що вищевказане клопотання є нічим іншим, як зловживанням процесуальними правами та способом затягнути та зупинити розгляд справи №916/4166/14, яка знаходиться в провадженні господарського суду Одеської області.

Разом з тим, у випадку задоволення клопотання позивача, відповідач просить суд визначити кінцеві строки надання позивачем документів для експертного дослідження, для оплати судової експертизи, її проведення та надання висновку.

У судовому засіданні 15.04.2015 року представник позивача підтримав подане раніше клопотання про призначення по справі судової експертизи, наполягав на його задоволенні, представник відповідача в свою чергу заперечував проти його задоволення з підстав, викладених у поданому до суду клопотання (т.2 а.с.9-10).

Розглянувши подане позивачем клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи, суд відмовив у його задоволенні, оскільки останній не навів жодних обґрунтованих підстав в підтвердження виконання підпису не Дедіковим Є.В., а будь-якою іншою особою.

Приймаючи до уваги, що матеріали справи свідчать про те, що Дедіков Є.В. неодноразово своїм підписом погоджував кредитні договори та додаткові угоди до них, а також те, що підпис Дедікова Є.В. як на цьому рішенні, так і на інших документах, посвідчено нотаріально, суд вважає, що вказане клопотання спрямоване на затягування розгляду справи.

Крім того, суд враховує, що вказаним рішенням засновника, про не підписання якого зазначає позивач, було вирішено не тільки надати повноваження директору ПП «Владимир» Замосковному Р.Г. укласти з ПАТ «Марфін Банк» відповідний іпотечний договір, а й безпосередньо придбати майно (нежилі приміщення кафе) у власність за умови, що воно залишатиметься в іпотеці (згідно умов ст.23 Закону України «Про іпотеку») з переходом до ПП «Владимир» обов'язків Іпотекодавця за іпотечним договором № 7236; а також надати директору ПП «Владимир» Замосковному Р.Г. повноваження на підписання договорів поруки та купівлі-продажу з ПП «Светол-4» та інших необхідних документів. При цьому, укладений договір купівлі-продажу майна від 20.06.2011 року (т.1 а.с.145-147) жодним чином позивачем не оскаржується.

Представник позивача у засіданні суду 15.04.2015 року під час розгляду справи по суті підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов та заяві про застосування строків позовної давності.

Третя особа - Дедікова Ольга Петрівна у судові засідання не з'явилася, незважаючи на належне та завчасне повідомлення про час та місце судових засідань шляхом направлення на її адресу ухвал суду від 16.03.2015 року та 06.04.2015 року, про поважність причин відсутності не повідомила, витребувані судом документи не надала.

Відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

При цьому, суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Приймаючи до уваги, що судові відправлення ухвал суду від 16.03.2015 року та 06.04.2015 року були повернуті поштою із відміткою у довідці поштової установи «за закінченням терміну зберігання» (т.1 а.с.89), а також з урахуванням повідомлення третьої особи телефонограмою (т.2 а.с.12), що свідчить про обізнаність останньої про розгляд справи, суд вважає за можливе розглянути справу без її участі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як зазначає позивач, директор ПП «Владимир», укладаючи іпотечний договір (майнової поруки) від 05.09.2011 року (т.1 а.с.10-17), не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на його укладення, а відтак діяв з перевищенням наданих повноважень, оскільки статутом підприємства встановлені обмеження у них, зокрема і щодо укладання оспорюваного договору.

Оцінюючи питання наявності у директора підприємства належних повноважень на підпис спірного договору, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Як слідує з матеріалів справи, 05.09.2011 року між ПП «Владимир» (Іпотекодавцем) та ПАТ «Марфін Банк» (Іпотекодержателем) було укладено іпотечний договір (майнова порука) (т.1 а.с.10-16) , відповідно до предмету якого забезпечується виконання Дедікової О.П., реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними ДРФОПП , яка проживає за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 76, кв. 2, за укладеним між Позичальником та Іпотекодержателем кредитним договором № 400/F від 21.12.2006 року зі всіма додатковими угодами до нього по поверненню наданого Позичальнику кредиту у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у сумі 715 000 дол. США терміном погашення по 21.12.2008 року включно, відповідно до графіку погашення кредиту (додаток № 1 до кредитного договору у редакції додаткової угоди № 4 від 15.03.2011 року до кредитного договору), по сплаті процентів за користування кредитом у розмірі 12% річних, що нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом (виходячи з фактичної кількості днів у місяці та 360 днів у році) та сплачується щомісяця, не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, і в день фактичного повного погашення кредиту, по сплаті комісії за видачу кредиту у розмірі 1000,00 грн., що сплачується на момент надання кредиту у гривні за курсом НБУ на дату нарахування незалежно від валюти кредиту; винагороди за надання консультаційних послуг у розмірі 60,00 грн., що підлягає сплаті у день підписання додаткової угоди № 4 від 15.03.2011 року до кредитного договору, винагороди за надання консультаційних послуг у розмірі 250,00 грн., що підлягає сплаті у день підписання додаткової угоди № 6 від 18.08.2011 року до кредитного договору, по сплаті можливих штрафних санкцій у випадках та розмірі, передбачених кредитним договором.

За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов'язань Позичальника по всіх наданих Позичальнику траншах за кредитом.

Вказаний договір з боку Іпотекодавця - ПП «Владимир» було підписано директором підприємства Замосковним Р.Г.

Згідно п. 7.5 статуту ПП «Владимир» у новій редакції, затвердженого рішенням засновника підприємства Дедіковим Є.В. № 3 від 29.09.2008 року (т.1 а.с.156-161), директор, зокрема, має право укладати від імені підприємства договори та забезпечувати їх виконання.

При цьому, суд зазначає, що статутом підприємства жодним чином не обмежено повноваження директора щодо укладення іпотечних договорів.

Крім того, як вбачається з рішення засновника ПП «Владимир» Дедікова Є.В. від 20.06.2011 року, справжність підпису якого засвідчено, а дієздатність перевірено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В., вказаним рішенням було надано повноваження директору підприємства Замосковному Р.Г. укласти з ПАТ «Марфін Банк» відповідний іпотечний договір (т.1 а.с.154).

Більш того, пунктом 5 вказаного рішення зазначеній особі було надано повноваження визначення на власний розсуд за погодженням ПАТ «Марфін Банк» інших умов договору.

Приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять жодних доказів неправомірності вказаного рішення, суд приймає його в якості доказу, підтверджуючого волевиявлення засновника позивача, направленого на укладення підприємством спірного договору.

При цьому, суд відзначає, що оспорюваний договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В., яким у відповідності до Інструкції «Про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами України ( у редакції на момент здійснення нотаріальної дії), було встановлено дієздатність директора ПП «Владимир» Замосковного Р.Г. та перевірено його повноваження на підписання вказаного правочину, про що у спірному договорі зроблено відповідний запис.

Посилання позивача на необізнаність засновника про укладення договору суд вважає необґрунтованими, оскільки майно, яке є предметом іпотеки згідно договору від 05.09.2011 року, використовувалося в якості забезпечення виконання Позичальником - Дедіковою О.П. зобов'язань по кредитного договору № 381/F ще під час знаходження його у власності ПП «Светол-4» згідно іпотечного договору від 21.12.2006 року зі змінами (т.1 а.с.112-121). При цьому, зобов'язання за вказаним кредитним договором були також забезпечені порукою фізичної особи Дедіковим Є.В., який є чоловіком Позичальниці - Дедікової О.П.

Більш того, як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу нерухомого майна від 20.06.2011 року (т.1 а.с.145-147) було укладено під умовою переходу до Покупця - ПП «Владимир» статусу Іпотекодавця (з усіма правами і обов'язками Іпотекодавця) за іпотечним договором від 21.12.2006 року.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що позивачем, в порушення норм статті 33 ГПК України, не доведено факт підписання договору особою, яка діяла з перевищенням наданих їй повноважень, суд доходить висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо невідповідності оспорюваного правочину вимогам ст.203 ЦК України.

Щодо посилання позивача на відсутність у іпотечному договорі від 05.09.2011 року істотної умови, визначеної п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» в частині посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання, як на підставу для визнання вказаного договору недійсним, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», іпотечний договір повинен містити, зокрема, зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання.

Як зазначалося вище, відповідно до іпотечного договору (майнової поруки), укладеного між ПП «Владимир» (Іпотекодавцем) та ПАТ «Марфін Банк» (Іпотекодержателем), в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором Іпотекодавець надав Іпотекодержателю в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: нежилі приміщення кафе, загальною площею 336,4 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Канатна,101-Б (т.1 а.с.10-19).

Згідно з пунктом 1.1. договору, ним забезпечується виконання Дедікової О.П., реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними ДРФОПП , яка проживає за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 76, кв. 2, за укладеним між Позичальником та Іпотекодержателем кредитним договором № 400/F від 21.12.2006 року зі всіма додатковими угодами до нього по поверненню наданого Позичальнику кредиту у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у сумі 715 000 дол. США терміном погашення по 21.12.2008 року включно.

Так, як встановлено судом, 21.12.2006 року між ПАТ «Марфін Банк» та Дедіковою О.П. було укладено кредитний договір № 381/F, відповідно до якого банк зобов'язався надати Дедіковій О.П. грошові кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у сумі 500 000 євро зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 14 % річних, комісії за оформлення кредитного договору 500 грн. (т.1 а.с.76-77). Разом з тим, 26.10.2007 року вказаний договір було укладено договір у новій редакції, згідно з якою банк зобов'язується надати Дедіковій О.П. грошові кошти у вигляді 715 000 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 13 % річних, комісії за видачу кредиту 1000 грн. Вказаною угодою договору присвоєно новий номер - 400/F (т.1 а.с.79-81). При цьому, згідно додаткової угоди №4 від 15.03.2011р. (т.1 а.с.97-98) сторони домовилися вважати вірними наступні номери та дату кредитного договору - №400 від 21.12.2006р.

За таких обставин зі змісту оспорюваного іпотечного договору вбачається чітке посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання, а саме на кредитний договір № 400/F від 21.12.2006 року з усіма додатковими угодами до нього, у зв'язку з чим протилежні доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Більш того, як встановлено судом Дедіков Є.В., який є засновником ПП «Владимир» та чоловіком Дедікової О.П., надав свою згоду на укладення останньою вищевказаного кредитного договору та усіх додаткових угод до нього, а також сам укладав договір поруки № 2620-С від 21.12.2006 року (т.1 а.с.164-165), згідно якого виступав поручителем перед Кредитором - ВАТ «Морський транспортний банк» за виконання Дедіковою О.П. зобов'язань за кредитним договором № 381/F від 21.12.2006 року.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позивач не довів, що на момент звернення до суду відповідачем були порушені його права чи законний інтерес, що зумовлює відмову у заявленому позові.

При цьому, суд зазначає, що у відповідності до висновків Вищого господарського суду України, викладених у п.2.2. постанови пленуму №10 від 29.05.2013р., перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право на охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право та чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку із спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Приймаючи до уваги відмову у задоволенні позову внаслідок його необґрунтованості, суд не надає оцінку питання дотримання позивачем строку позовної давності, а також не здійснює розгляду поданої відповідачем заяви про застосування правових наслідків та арешту на заставне майно.

З урахуванням відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 16 квітня 2015 р.

Суддя Ю.М. Щавинська