ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2015 р. Справа № 922/5829/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя Білецька А.М.

при секретарі Зізіній Ю.О.

за участю представників сторін:

позивача - Меркулова Р.С. (дов. № 01-01/15 від 01.01.2015р.)

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанський машинобудівельний завод", м. Луганськ (вх. №1507 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 11.02.2015р. у справі № 922/5829/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Метал-Компані", м. Луганськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанський машинобудівельний завод", м. Луганськ

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.02.2015р. по справі № 922/5829/14 (суддя Інте Т.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанський машинобудівельний завод" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Метал-Компані" заборгованість в сумі 562721,23 грн., 3% річних в сумі 8773,09 грн., інфляційні втрати в сумі 41481,68 грн. та 12260,26 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач з даним рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 11.02.2015р. по справі № 922/5829/14 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанський машинобудівельний завод" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Метал-Компані" 3% річних в сумі 8773,09 грн., інфляційних втрат в сумі 41481,68 грн. та 12260,26 грн. і в цій частині прийняти нове рішення, яким у позові в цій частині відмовити. Витрати зі сплати судового збору відповідач просить покласти на позивача.

Мотивуючи свою правову позицію у справі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги підтверджені висновком Торгово-промислової палати України від 18.11.2014р. (сертифікат № 1611) дані, які на його думку в даному випадку звільняють ТОВ "Лисичанський машинобудівельний завод" від відповідальності за порушення умов спірного Договору у вигляді сплати інфляційних та 3 % річних.

15.04.2015р. від позивача надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, відповідно до яких ТОВ "Альфа-Метал-Компані", м. Луганськ просить на рішення господарського суду Харківської області від 11.02.2015р. у справі № 922/5829/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення. В обґрунтування своєї правової позиції у справі позивач посилається на те, що нарахування 3% річних та інфляційних не є штрафними санкціями у розумінні ч. 3 ст. 550 та ст. 617 ЦК України, а отже, на його думку, форс-мажорні обставини, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти позову, не можуть бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності від їх сплати. При цьому, позивач також зазначив, що його заява про збільшення позовних вимог була подана суду з дотриманням всіх вимог, передбачених ГПК України, а тому господарський суд обґрунтовано прийняв цю заяву до розгляду та прийняв цілком законне та мотивоване рішення по суті позовних вимог.

16.04.2015р. судом апеляційної інстанції від ТОВ "Лисичанський машинобудівельний завод", м. Луганськ отримано електронне повідомлення № 1, в якому відповідач просить відкласти розгляд справи на іншу дату та не розглядати справу без участі його представника.

Згідно зі статтею 4 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вирішує господарські справи на підставі Конституції України, Господарського процесуального кодексу.

У відповідності до статті 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до положень статті 77 Господарського процесуального кодексу України передбачена можливість відкладення розгляду справи за умови наведення обставин, які перешкоджають розгляду справи в даному судовому засіданні, але можуть бути усунуті до наступного судового засідання.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Проте відповідачем не наведено у клопотанні жодних обставин, які в даному випадку є такими, що перешкоджають розгляду справи в даному судовому засіданні 16.04.2015р. по суті.

Розглянувши заявлене відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки в даному випадку явка сторін в дане судове засідання 16.04.2015р. не визнавалася обов'язковою, участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, і неявка представника відповідача в засідання суду апеляційної інстанції не перешкоджає перегляду прийнятого у даній справі рішення в апеляційному порядку, і справа може бути розглянута без участі представника відповідача за наявними у справі матеріалами та наведеними відповідачем в апеляційній скарзі доводами. Додаткових пояснень по суті спору, окрім зазначених в апеляційній скарзі, відповідачем суду не надано та будь-яким засобом зв'язку (поштою, електронною поштою, факсом, кур'єрською службою, тощо) на адресу суду не направлено, хоча відповідач мав на це достатньо часу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на нижченаведене.

Як свідчать матеріали справи та обґрунтовано встановлено господарським судом, між позивачем у даній справі - Товариством з обмеженою відповідальністю "Альфа-Метал-Компані" та відповідачем у даній справі - Товариством з обмеженою відповідальністю "Лисичанський машинобудівельний завод" укладено договір поставки № С-0052/10-13 від 28.11.2013р. (далі - Договір), відповідно до умов якого, позивач зобов'язався поставляти і передавати у власність (повне господарське відання) відповідачу визначену цим Договором продукцію, а відповідач зобов'язався приймати цю продукцію та своєчасно здійснювати її оплату.

Відповідно до пункту 8.1. цей Договір набуває чинності з дати його укладання, шляхом його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2014р., а в частині взаєморозрахунків - до повного розрахунку між сторонами.

Пунктом 8.2. Договору передбачено, що у разі якщо за один місяць до закінчення строку дії договору жодна зі сторін не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію договору, він автоматично подовжується на наступний календарний рік.

Із матеріалів справи вбачається, що спірний Договір фактично продовжив свою дію і у 2015 році, оскільки докази про те, що сторони припинили дію Договору, як то передбачено пунктом 8.2., відсутні.

Згідно пунктів 2.1., 2.3. Договору постачання продукції за цим Договором відбувається після обов'язкового узгодження між сторонами асортименту, кількості та ціни продукції, яка зазначається в специфікаціях, які є невід'ємними частинами даного Договору, а датою поставки продукції - є дата видаткової накладної позивача.

За наявними у справі доказовими матеріалами господарським судом першої інстанції правомірно встановлено, що на виконання умов Договору позивач за період з 15.05.2014р. по 10.07.2014р. поставив відповідачу товар на загальну суму 982721,24 грн., що підтверджується наявними у справі належним чином засвідченими відповідними первинними та іншими документами в їх сукупності: видатковими накладними, рахунками фактурами, податковими накладними та довіреностями (аркуші справи 27-59).

Згідно з пунктом 3.4. Договору, оплата продукції здійснюється відповідачем впродовж 45 календарних днів з дати поставки продукції, що вказана у видатковій накладній.

Проте, із матеріалів справи вбачається і це не заперечується відповідачем, останній свої зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару виконав не в повному обсязі, здійснивши часткову оплату в сумі 420000,01 грн., що підтверджується належним чином оформленим, двостороннім, скріпленим печатками сторін у справі актом звіряння розрахунків (аркуш справи 60).

Документально підтверджена заборгованість відповідача перед позивачем складає 562721,23 грн. і визнана відповідачем в повному обсязі.

Направлена позивачем на адресу відповідача 26.09.2014р. вимога про сплату заборгованості, була залишена останнім без відповіді та задоволення (аркуш справи 63).

Згідно частини 1 статті 173 Господарського кодексу України зобов'язання, що виникає між суб'єктами господарювання, в силу якого один суб'єкт зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта, або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку - є господарським зобов'язанням.

Згідно з частиною 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 пункту 4 статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Укладений між сторонами у справі 28.11.2013р. Договір № С-0052/10-13 за своєю правовою природою є договором поставки.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, дослідивши всі обставини в їх сукупності, оцінивши надані сторонами докази, користуючись принципом об'єктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості господарський суд врахував, що документально підтверджена сума боргу в розмірі 562721,23 грн. визнана відповідачем у повному обсязі, а докази, які б спростовували суму заявленого боргу чи підтверджували оплату заборгованості відповідачем не надані і в матеріалах справи не містяться, в зв"язку з чим дійшов цілком обґрунтованого висновку про задоволення уточнених та збільшених позовних вимог та стягнув з відповідача на користь позивача суму основного боргу в розмірі 562721,23 грн., 3% річних в сумі 8773,09 грн. за період з 15.07.2014р. по 10.02.2015р. та інфляційних нарахувань в сумі 41481,68 грн. за період з 25.08.2014р. по 01.12.2014р., оскільки відповідач, як покупець не сплатив вартість отриманого товару у зазначений Договором строк.

З даними висновками повністю погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, з огляду на те, що згідно зі статтями 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Інфляційні нарахування входять до складу грошового зобов'язання. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць; відтак прострочення платежу за період часу, менший за місяць, не тягне за собою інфляційних нарахувань.

Поряд з цим, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Підсумовуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що оскільки втрати, пов'язані з інфляційними процесами в державі, за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, тому господарський суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 8773,09 грн. 3% річних та 41481,68 грн. інфляційних втрат. Розрахунки цих нарахувань перевірені судами у повному обсязі і здійснені позивачем вірно в частині 3% річних у повному обсязі, а в частині інфляційних втрат лише в сумі 41481,68 грн. В частині стягнення 32797,52 грн. інфляційних втрат господарським судом обґрунтовано відмовлено з огляду на невірний розрахунок.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги підтверджені висновком Торгово-промислової палати України від 18.11.2014р. дані, які на думку відповідача в даному випадку звільняють його від відповідальності за порушення умов спірного Договору у вигляді сплати пені, інфляційних та 3 % річних.

Так, відповідно до сертифікату № 1611 від 18 листопада 2014р. засвідчено, що події на території Луганської області є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) за договором № С-0052/0-13 від 28.11.2013р. Початок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) - 10 липня 2014 року. Дата закінчення терміну дії обставин форс-мажору (обставин непереборної сили) на момент видачі даного сертифікату встановити неможливо.

Проте дані твердження відповідача не приймаються колегією суддів до уваги та спростовуються наступними обставинами.

Господарським судом враховано наданий відповідачем сертифікат і обґрунтовано визнано проведення антитерористичної операції обставинами непереборної сили, що виникли з незалежних від відповідача причин, а тому відмовлено в задоволенні позову щодо стягнення 1 грн. пені.

Згідно з статті 550 Цивільного кодексу України кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов'язання (стаття 617 цього Кодексу).

Відповідно до частини 1 статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Однак враховуючи те, що нарахування позивачем 8773,09 грн. 3% річних та 41481,68 грн. інфляційних втрат не є штрафними санкціями в розумінні частини 3 статті 550 та статті 617 Цивільного кодексу України, тому господарський суд мотивовано визначився, що форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) не можуть бути підставою для звільнення відповідача від сплати 3% річних та інфляційних втрат, а тому, як наслідок, відмови у позові в цій частині.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів зазначає, що відповідач ні під час вирішення спору у господарському суді Харківської області, ні під час розгляду його апеляційної скарги не надав належного матеріального доказу обґрунтованості та правомірності його заперечень. Наведені ним в апеляційній скарзі доводи про порушення судом норм матеріального та процесуального права нічим не обґрунтовані та не узгоджуються з наявними у справі матеріалами, його позиція не підтверджена належними та допустимими доказами. Тому вимоги відповідача, що зазначені в апеляційній скарзі, не підлягають задоволенню, а наведені на їх підтвердження доводи не можуть бути прийнятими до уваги колегією суддів в якості підстав для скасування прийнятого у даній справі законного та обгрунтованого рішення господарського суду Харківської області від 11.02.2015р.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32, 33, 34, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105, 110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанський машинобудівельний завод", м. Луганськ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 11.02.2015р. у справі № 922/5829/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено 20.04.15р.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.