РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2015Справа №910/6161/15-г

За позовом Приватного підприємства «ФРЕШ ЛАЙН»

до Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниця)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача -

1) Державне підприємство «Український транспортно-логістичний центр»,

2) Державне підприємство «Український державний розрахунковий центр міжнародних перевезень»

про стягнення 3 641 000, 00 грн.

Суддя Бондарчук В.В.

Представники:

від позивача: Карлін О.В.;

від відповідача: Астрюхін К.А.;

від третьої особи-1: Великодний В.В.;

від третьої особи-2: Кочмала І.В., Сенько Р.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «ФРЕШ ЛАЙН» (далі-позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниця) (далі-відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державне підприємство «Український транспортно-логістичний центр» та Державне підприємство «Український державний розрахунковий центр міжнародних перевезень» про стягнення коштів у розмірі 3 641 000, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставним отриманням відповідачем грошових коштів у сумі 3 641 000, 00 грн., як надмірно нараховані через перерахунок провізної плати із застосуванням коефіцієнта 0, 62 замість коефіцієнта 0, 40.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.03.2015 р. порушено провадження у даній справі, зокрема, залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державне підприємство «Український транспортно-логістичний центр» та Державне підприємство «Український державний розрахунковий центр міжнародних перевезень», призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 30.03.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

27.03.2015 р. через загальний відділ діловодства суду Державним підприємством «Український транспортно-логістичний центр» подано пояснення, в яких третя особа-1 просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки у 2013 р. останнім не було виконано гарантованих обсягів перевезень, що призвело до перерахунку сум провізної плати за збільшеним коефіцієнтом до базових ставок.

30.03.2015 р. через загальний відділ діловодства суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву, обґрунтовуючи тим, що відповідно до підпункту 6.1 пункту 12.1 розділу 2 Тарифної політики на 2013 р. при перевезенні нафти сирої зі станції Республіки Казахстан за напрямками Квашине/Красна Могила/Тополі - припортові станції, встановлено застосування коефіцієнта 0,40 до базових ставок Тарифної політики лише за умови виконання гарантованого консолідованого річного обсягу перевезення нафти не менше 2, 5 млн. тонн.

Загальний консолідований обсяг перевезень експедиторськими організаціями склав 1, 6 млн. тонн, отже не був виконаний гарантований консолідований обсяг 2, 5 млн. тонн.

У судовому засіданні 30.03.2015 р. судом оголошувалась перерва до 09.04.2015 р.

08.04.2015 р. через загальний відділ діловодства суду представник позивача подав письмові пояснення.

09.04.2015 р. Державним підприємством «Український державний розрахунковий центр міжнародних перевезень» через загальний відділ діловодства суду подано письмові пояснення, з яких вбачається, що сума перерахунку є різницею між нарахованою сумою з коефіцієнтом до базової ставки 0, 62 та попередньо нарахованою з коефіцієнтом 0, 40.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представники відповідача та третіх осіб-1,2 у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 09.04.2015 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.12.2010 р. між Державною адміністрацією залізничного транспорту України (далі - Укрзалізниця) та Приватним підприємством «ФРЕШ ЛАЙН» (далі - замовник) укладено договір № 870-433/2010-ЦЮ про організацію перевезень транзитних вантажів залізницями України на 2011 фрахтовий рік, умовами якого передбачено, що даний договір регулює відносини сторін, пов'язані з організацією перевезень транзитних вантажів залізничним транспортом України у міжнародному залізничному вантажному сполученні, наданням додаткових послуг, пов'язаних із цими перевезеннями, і оплатою їх замовником за встановленими тарифами.

Відповідно до п. 1.3 договору, діяльність сторін регулюється даним договором, Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі - СМГС), Конвенцією про міжнародні залізничні перевезення (далі - КОТІФ), Тарифною політикою залізниць держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав на перевезення вантажів у міжнародному сполученні на 2011 фрахтовий рік, Тарифною політикою залізниць України на 2011 фрахтовий рік, міжнародними договорами та чинним законодавством України.

Згідно п. 2.2.3 договору, замовник зобов'язується забезпечувати постійну наявність передоплати у розмірі 35 % середньомісячної суми платежів за рахунками, пред'явленими Державним підприємством «Український державний розрахунковий центр міжнародних перевезень» (далі - Розрахунковий центр) до сплати за попередні три місяці.

При значному зменшенні (збільшенні) обсягів перевезень замовник надає письмове звернення до Розрахункового центру для перерахунку розміру передоплати.

Умовами п. 3.1 договору передбачено, що розрахунки за даним договором здійснюються через розрахунковий центр згідно з Тарифною політикою залізниць України за тарифами, встановленими Укрзалізницею.

Пунктом 3.12 договору визначено, що сторони не менше одного разу на три місяці проводять звіряння розрахунків сум провізних платежів за виконані залізницями України перевезення, виставлених Розрахунковим центром, і оплати, здійсненої замовником, що оформлюється актом, а у випадку розбіжностей - додатково протоколом звіряння.

У разі неявки замовника для звіряння, Розрахунковий центр направляє йому лист із переліком виставлених рахунків, за якими не проведене звіряння. Якщо протягом місяця від замовника не надходить письмова відповідь, то вважається, що всі виставлені рахунки повністю прийняті замовником.

Договір набуває чинності з 01.01.2011 і діє до 31.12.2011 р. включно, у частині взаєморозрахунків - до повного їх завершення (п. 7.1 договору).

Також, між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та Приватним підприємством «ФРЕШ ЛАЙН» укладено додаткові угоди № 1 б/д від 2011 р., № 2 від 25.12.2012 р., № 3 від 18.03.2013 р., № 4 від 23.12.2013 р. та № 5 від 20.03.2014 р. до договору № 870-433/2010-ЦЮ про організацію перевезень транзитних вантажів залізницями України на 2011 фрахтовий рік від 17.12.2010 р.

Так, додатковою угодою № 4, сторони вирішили розділ 3 «Порядок розрахунків», у тому числі п. 3.8. договору викласти в наступній редакції: «при здачі вагонів з території України, для списання грошових коштів з особового рахунку замовника, автоматично нараховується плата за виконані перевезення, суми додаткових зборів та інших витрат, що виникли на вхідній станції, на шляху прямування та вихідній станції.

Перерахування платежів з тарифної валюти (швейцарські франки) в долари США здійснюється аналогічно п. 3.6. договору.

При перерахуванні нарахованих платежів з доларів США у гривні або з гривні у долари США застосовується курс Національного банку України:

- для розрахунку провізної плати - на момент закінчення перевезення територією України;

- для додаткових зборів та послуг, які нараховані на вхідній станції, на шляху прямування та вихідній станції - на дату виконання операцій».

Пункт 7.1. договору сторони виклали у наступній редакції:

Договір вступає в силу з 01.01.2011 р. і діє до 31.12.2014 р. включно, в частині взаєморозрахунків - до повного їх завершення.

Тарифи на перевезення транзитних вантажів встановлюються Тарифною політикою залізниць держав-учасників СНД на перевезення вантажів у міжнародному сполученні (далі - Тарифна політика).

Так, тарифна політика на відповідний фрахтовий рік затверджується протокольним рішенням на щорічних Тарифних конференціях залізничних адміністрацій - учасниць Тарифної угоди залізничних адміністрацій (Залізниць) держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав (далі - Тарифна конференція), та протягом року оголошуються зміни та доповнення до неї відповідно до положень пунктів шостого та сьомого статті 3 Тарифної угоди залізничних адміністрацій (Залізниць) держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав.

Відповідно до підпункту 6.1. пункту 12.1 розділу 2 Тарифної політики на 2013 рік при перевезенні нафти сирої зі станції Республіки Казахстан за напрямком Квашине/Красна Могила/Тополі - припортові станції, встановлено застосування коефіцієнта 0,40 до базових ставок Тарифної політики лише за умови виконання гарантованого консолідованого річного обсягу перевезення нафти не менше 2,5 млн. тонн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до умов договору між сторонами проводились звіряння розрахунків сум провізних платежів за виконані залізницями України перевезення, що підтверджується актами звіряння від 08.04.2013 за період з 01.01.2013 р. по 01.04.2013 р., від 03.07.2013 р. за період з 01.04.2013 р. по 01.07.2013 р., від 07.10.2013 р. за період з 01.07.2013 р. по 01.10.2013 р., від 09.01.2014 р. з 01.10.2013 р. по 01.01.2014 р., від та 07.07.2014 р.

Тож, протягом 2013 р. виконано консолідованих перевезень у розмірі 1,6 млн. тонн.

Тарифною комісією Державної адміністрації залізничного транспорту України прийнято рішення від 20.03.2014 р. про перерахунок провізної плати за ставками Тарифної політики із застосуванням коефіцієнта до базової ставки Тарифної політики 0, 62 замість коефіцієнта 0,40.

16.05.2014 р. відповідач направив на адресу позивача претензію № УЗМ-12/811, в якій зазначає, що у зв'язку з невиконання позивачем гарантованого консолідованого обсягу перевезень у розмірі 2, 5 млн. тонну за 2013 р., здійснено перерахунок провізної плати із застосуванням коефіцієнта 0,62 замість коефіцієнта 0,40, а тому просить сплатити суму у розмірі 3 489 035, 67 грн. та пеню у розмірі 53 748, 54 грн.

Листами від 14.04.2014 р. № РЦП-7/2305-Д та від 16.04.2014 р. № РЦП-7/2349-Д відповідач повторно повідомив позивача про перерахунок провізної плати та виставив рахунки-фактури № 496 від 08.04.2014 р., № 499 від 11.04.2014 р., № 501 від 14.04.2014 р., № 503 від 15.04.2014 р. та № 505 від 16.04.2014 р.

Разом з тим, відповідачем було перераховано розмір пені та виставлено рахунок-фактуру № 218 від 07.07.2014 р. на оплату пені у сумі 151 823, 89 грн.

На виконання зазначених вище вимог, позивачем сплачено суму боргу та пеню у розмірі 3 641 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 974 від 07.07.2014 р.(в матеріалах справи).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що рішення Тарифної комісії Державної адміністрації залізничного транспорту України від 20.03.2014 р. є протиправним, у зв'язку з чим відповідачем безпідставно здійснено перерахунок провізної плати із застосуванням коефіцієнта 0, 62, а не 0, 40, а тому просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 3 641 000, 00 грн. в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 870-433/2010-ЦЮ про організацію перевезень транзитних вантажів залізницями України на 2011 фрахтовий рік від 17.12.2010 р., суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою вони і є договором перевезення вантажу.

Так, згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Частиною 1 ст. 916 Цивільного кодексу України визначено, що за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України вставлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 1.1. Положення про Тарифну Комісію Державної адміністрації залізничного транспорту України, затвердженого Наказом Укрзалізниці №455-Ц від 18.12.2012 у своїй роботі Комісія керується Конституцією України, Законами України ("Про ратифікацію Угоди про проведення узгодженої політики у визначенні транспортних тарифів", "Про залізничний транспорт", "Про транзит вантажів", "Про транспортно-експедиторську діяльність" та ін.), постановами Верховної Ради України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України; нормативно-правовими актами міністерства інфраструктури України; Положенням про Міністерство інфраструктури України, затвердженим Указом Президента України від 12.05.2011 №581; Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС); Конвенцією про міжнародні залізничні перевезення (КОТІФ); Тарифною Угодою залізничних адміністрацій (Залізниць) держав-учасниць Співдружності Незалежних держав на перевезення вантажів від 17.02.1993; Положенням про Державну адміністрацію залізничного транспорту України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.02.1996 №262; Статутом залізниць України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457; Правилами перевезень вантажів, Тарифною політикою залізниць держав-учасниць Співдружності незалежних держав на перевезення вантажів у міжнародному сполученні на відповідних фрахтовий рік; Порядком встановлення коефіцієнтів до базових ставок Тарифної політики Залізниць держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав на перевезення вантажів у міжнародному сполученні на перевезення транзитних вантажів залізницями України та тарифних ставок у дол. США при перевезенні вантажів за конкретними напрямками, затвердженим наказом Міністерства інфраструктури України від 04.10.2012 №589; порядком встановлення пільгових тарифів на перевезення транзитних вантажів; наказами Міністерства інфраструктури України про Тарифну політику; Збірником тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги затвердженим наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 26.03.2009 №317 та цим Положенням.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" від 01.11.1996 р. №9 виходячи з положення ст.9 Конституції України про те, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, суд не може застосувати закон, який регулює правовідносини, що розглядаються, інакше як міжнародний договір. У той же час міжнародні договори застосовуються, якщо вони не суперечать Конституції України.

Відповідно до п. b) ст. 6 "Єдині правила" Конвенції КОТІФ, якщо лише не були надані заяви або застереження згідно зі статтею 42, параграф 1, перший абзац, то міжнародне залізничне сполучення і допуск залізничного обладнання для використання в міжнародному сполученні визначаються "Єдиними правилами до договору про міжнародне залізничне перевезення вантажів (ЦІМ)" (Додаток B до Конвенції).

Приписами Параграфа 1 ст.1 ЦІМ КОТІФ встановлено, що ці Єдині правила застосовуються до будь-якого договору залізничного перевезення вантажів за плату, якщо місце приймання вантажу і місце, передбачене для видачі, розташовані у двох різних державах-членах. Застосування не залежить від місцезнаходження або національної належності сторін, що укладають договір. Ці Єдині правила застосовуються також до договорів платного залізничного перевезення вантажів, якщо місце приймання вантажу до перевезення і місце, передбачене для видачі вантажу, розміщені в двох різних країнах, і принаймні одна з них є державою-членом, і якщо сторони, що домовляються про перевезення, погодилися з тим, що договір підпадає під дію цих Єдиних правил (Параграф 2 ст. 1 ЦІМ КОТІФ).

Параграфом 1 статті 4 "Відхилення" ЦІМ КОТІФ встановлюється, що держави-члени можуть укладати угоди, які передбачають відхилення від цих Єдиних правил для перевезень, які здійснюються виключно між двома станціями, розташованими по різні сторони кордону, якщо між ними та кордоном немає іншої станції.

Таким чином, суд приходить до висновку, що сторони договору не могли відступати від імперативних вимог Конвенції КОТІФ та її Додатку ЦІМ КОТІФ, оскільки перевезення здійснюється не лише між двома станціями, розташованими по різні сторони кордону.

Крім того, відповідно до ст. 5 "Право імперативного характеру" ЦІМ КОТІФ, якщо ці Єдині правила не допускають очевидно протилежного, будь-які положення договору перевезень, що безпосередньо або опосередковано відступають від цих Єдиних правил, є недійсними і позбавлені будь-якої законної сили. Недійсність таких положень не тягне за собою недійсності інших положень договору перевезення. Так, згідно з Параграфом 1 ст. 10 ЦІМ КОТІФ "Оплата витрат" якщо між відправником і перевізником не існувало іншої домовленості, витрати (вартість перевезення, додаткові видатки, мита та інші витрати, що виникають за період від прийому вантажу до перевезення до його видачі) сплачуються відправником. Тобто, керуючись положеннями ст. 10 ЦІМ КОТІФ плата за перевезення здіймається виключно за період від прийому вантажу до перевезення до його видачі.

Судом також прийнято до уваги п.1 ст. 13 Угоди МЗВС, відповідно до якої провізні платежі, під якими розуміються плата за перевезення вантажу та інші витрати, які виникають за час від приймання вантажу до перевезення до його видачі одержувачу, розраховуються по тарифах, які діють на день укладання договору перевезення, - у сполученні між станціями залізниць сусідніх країн за перевезення по залізницях країни відправлення або країни призначення - по тарифах, які застосовуються залізницями цих країн для таких перевезень.

Судом встановлено та сторонами не заперечувався той факт, що на момент укладення договору сторони керувалися коефіцієнтом 0,40 при встановленні провізної плати.

Стаття 36 Угоди МЗВС встановлює, що при відсутності необхідних положень в цій Угоді, у тарифах та Службовій інструкції до Угоди, застосовуються постанови, що викладені у внутрішніх законах та правилах відповідної країни, залізниця якої є учасницею цієї Угоди.

Таким чином, міжнародним договором - Угодою МЗВС, Конвенцією КОТІФ, які мають перевагу перед внутрішніми правилами справляння провізної плати, встановлено, що плата за перевезення для імпортних вантажів, оформлених належним чином, справляється за тарифами, що діють на день укладання договору міжнародного перевезення вантажів (аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15.01.2009 у справі № 22/35-08).

Крім того, судом прийнято до уваги також п. 9.1. Збірника Тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв'язку від 26.03.2009 № 317, відповідно до якого плата за перевезення вантажів нараховується при перевезеннях у залізничному сполученні імпортних вантажів, оформлених накладною прямого міжнародного залізничного сполучення, за тарифами, що діють на дату приймання вантажу до перевезення, зазначену в перевізних документах станцією відправлення.

Як встановлено судом, перерахунок провізних платежів здійснено Тарифною Комісією Державної адміністрації залізничного транспорту України шляхом прийняття рішення від 20.03.2014.

Таким чином, перерахування здійснювалося безпосередньо після приймання вантажу до перевезення та надання транспортних послуг, що у свою чергу суперечить ст. 13 Угоди про МЗВС, ст. 10 ЦІМ КОТІФ та п. 9.1. Збірника Тарифів.

Судом також враховуються умови укладеного між сторонами Договору. Так, відповідно до розділу 2.2. договору «Замовник зобов'язується», в останнього відсутній обов'язок з перевезення 2,5 млн. тонн нафти, що виключає можливість застосування заходів господарсько-правової відповідальності за невиконання умов, щодо яких між сторонами не було досягнуто домовленості.

Крім того, Тарифною політикою на 2013 рік передбачався консолідований обсяг перевезення нафти у розмірі 2,5 млн. тонн. Суд приходить до висновку, що поняття "консолідований" включає в себе загальний обсяг перевезень за указаний період (2013 рік) не лише позивачем, але й іншими учасниками господарського обороту.

Як вказує відповідач, консолідований річний обсяг перевезень у 2013 р. здійснювали три експедиторські організації: Товариство з обмеженою відповідальністю «Траскарго Сервісез ЛТД», Приватне підприємство «ФРЕШ ЛАЙН» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Союз-Енерго».

Оскільки у позивача за укладеним договором не передбачалося обов'язку щодо перевезення 2,5 млн. тонн нафти, відповідно суд приходить до висновку про належне виконання позивачем узятих зобов'язань за договором.

Отже, перерахування ціни провізної плати здійснено всупереч вимогам міжнародно-правових договорів, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та положенням укладеного договору.

Так, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач без достатніх правових підстав зберігає грошові кошти, належні позивачу у сумі 3 641 000, 00 грн.

У відповідності до ч. 1 та 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За приписами п. 3 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України, положення цієї глави застосовуються до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

Таким чином, оскільки грошові кошти у сумі 3 641 000, 00 грн. отримані відповідачем без достатніх правових підстав, вимога позивача про стягнення зазначеної суми є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, під час судового розгляду буду встановлено, що позивачем було недоплачено судовий збір у необхідному розмірі за заявлену вимогу майнового характеру. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збору встановлюються у розмірі 2 % ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати (1 827,00 грн.).

Відповідно до п. 2.23. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», якщо факт недоплати судового збору з'ясовано господарським судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд у залежності від конкретних обставин справи може: - зобов'язати позивача (заявника, скаржника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності відкласти розгляд справи або оголосити перерву в засіданні (стаття 77 ГПК); - у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів частин першої - четвертої статті 49 ГПК або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 названого Кодексу.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне, стягнути суму недоплаченого судового збору в розмірі 1 964, 32 грн. з відповідача в дохід Державного бюджету України.

Таким чином, враховуючи положення ст. 49 ГПК України, суд покладає судовий збір, сплачений позивачем, на відповідача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного підприємства «ФРЕШ ЛАЙН» задовольнити.

2. Стягнути з Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниця) (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ідентифікаційний код - 00034045), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, на користь Приватного підприємства «ФРЕШ ЛАЙН» (01133, м. Київ, вул. Щорса, буд. 29, ідентифікаційний код - 31239927) 3 641 000 (три мільйони шістсот сорок одну тисячу) грн. 00 коп. - коштів та 70 855 (сімдесят тисяч вісімсот п'ятдесят п'ять) грн. 68 коп. - судового збору.

3. Стягнути з Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниця) (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ідентифікаційний код - 00034045) до Державного бюджету України судовий збір у сумі 1 964 (одну тисячу дев'ятсот шістдесят чотири) грн. 32 коп.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 14.04.2015 р.

Суддя Бондарчук В.В.