РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2015Справа №910/5461/15-г
Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль"
провизнання недійсним договору
Представники сторін:
від позивача:не з'явились
від відповідача: Семеняка М.В., довіреність №23-12/14-5 від 23.12.2014
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

06.03.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" про визнання недійсним договору фінансового лізингу №LC5280-05/11.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з умовами пунктів 4.3., 4.4. договору розрахунок вартості лізингових платежів, у тому числі відшкодування вартості предметів лізингу та комісійна винагорода лізингодавця залежить від курсових коливань долару США по відношенню до гривні. Проте, положеннями ч.2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не передбачено можливості отримання лізингодавцем лізингового платежу у формі суми в залежності від курсу валютної конвертації, оскільки, платіж з винагороди здійснюється саме за отримане у лізинг майно. Вважає, що коригування суми винагороди лізингодавця шляхом збільшення її на розмір курсової різниці між національною валютою (гривня) та іноземною валютою (долар США) суперечить правовій природі договору фінансового лізингу і, зокрема, ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», якою розуміється винагорода як складова лізингових платежів, і є платою за користування предметом лізингу. Порядок визначення лізингових платежів безпідставно призводить до зростання незмінної у правовідносинах вартості предмету лізингу та запроваджується винагорода, яка перебуває в залежності від зростання валютних курсів, а не від передання майна в лізинг. Також зазначає, що договір та угода про внесення змін до договору з боку лізингодавця (відповідача) підписано особою без зазначення прізвища, посади, а також без підтвердження повноважень, що надали право на підписання зазначених договорів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 порушено провадження у справі № 910/5461/15-г, розгляд справи призначений на 06.04.2105.

06.04.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та документи для приєднання до матеріалів справи на вимогу ухвали суду.

В судове засідання 06.04.2015 з'явились представники сторін та надали пояснення по суті спору. Представник позивача заявив усне клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

Ухвалою суду від 06.04.2015 в судовому засіданні було оголошено перерву до 14.04.2015 з метою оцінки доказів.

В судове засідання 14.04.2015 з'явився представник відповідача, надав пояснення по суті спору, відповідно до яких просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача в судове засідання 14.04.2015 не з'явився, подав письмове клопотання про відкладення розгляду справи, яке судом було відхилено як необґрунтоване.

У судовому засіданні 14.04.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

03.06.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» (лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Карпатибудінвест» (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № LC5280-05/11 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору лізингодавець зобов'язався передати на умовах фінансового лізингу без надання послуг з управління та технічної експлуатації, у тимчасове володіння та користування за плату майно, найменування, технічний опис, модель, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого зазначаються в Специфікації (додаток № 2 до цього договору), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору.

Загальні умови фінансового лізингу сторони передбачили в додатку № 4 до договору, пунктом 1.2. якого визначили, що приймання та передача предмета лізингу оформляється актом приймання-передачі.

Згідно акту приймання-передачі предмета лізингу від 03.06.2011 лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв у користування предмет лізингу згідно специфікації від 03.06.2011 (додаток № 2 до договору), а саме: Бульдозер New Holland D-180, 2008 р.в., № шасі/кузову FNH183LTN8HC44136.

Судом встановлено, що відносини між сторонами виникли на підставі договору фінансового лізингу.

Стаття 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлює, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Спір виник внаслідок того, що позивач вважає, що умови договору фінансового лізингу не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому договір має бути визнаний недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Положеннями частини 7 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, встановлених Господарським кодексом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В порядку ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 180 Господарського кодексу України визначає, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Стаття 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлює, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Згідно п. 1.2. договору лізингоодержувач самостійно та на власний ризик обрав предмет лізингу.

Відповідно до п. 1.7. договору строк лізингу складається з періодів лізингу у кількості 60 місяців, починаючи з першого періоду лізингу, визначеного за правилами цього договору та додатків до нього.

Пунктом 2.1. договору (в редакції угоди від 01.10.2011 про внесення змін до договору) передбачено, що вартість предмету лізингу на момент підписання цього договору становить 756 245 грн 41 коп., у т.ч. ПДВ 20%.

Згідно з п. 3.2 договору, розрахований у грошовому еквіваленті іноземної валюти розмір заборгованості лізингоодержувача зазначається у графіку розрахунку заборгованості (додаток № 1 до цього договору), який сторони підписують після визначення остаточної вартості предмета лізингу.

Угодою від 01.10.2011 про внесення змін до договору сторони дійшли згоди внести зміни до додатку № 1 «Графік розрахунку заборгованості» та виклали його в новій редакції.

Відповідно до п. 4.1 договору лізингоодержувач за цим договором сплачує відсотки за фінансування та поточні лізингові платежі.

Згідно з п. 4.2. договору лізингоодержувач сплачує відсотки за фінансування у період з моменту передачі предмета лізингу до повної виплати лізингоодержувачем заборгованості лізингодавцю, визначеної за правилами цього договору за ставкою LIBOR плюс 7% від всієї суми заборгованості, визначено в порядку п. 3.1. цього договору. Сума відсотків в грошовому еквіваленті іноземної валюти підлягає перерахунку у гривню за курсом продажу (Розділ 1 «Визначення» зальних умов додатку № 4 до договору), крім того ПДВ.

Пунктом 4.3. договору сторони передбачили, що лізингоодержувач протягом строку лізингу щомісяця сплачує лізингодавцю авансом поточні лізингові платежі, які розраховуються на перший робочий день кожного лізингового періоду за поточний місяць та складаються з суми, що ставиться в погашення вартості предмета лізингу та комісії лізингодавця (далі - комісія лізингодавця)

Відповідно до п. 4.4. договору розмір комісії для кожного періоду лізингу розраховується за ставкою, визначеною в п. 4.2. цього договору від заборгованості лізингоодержувача у грошовому еквіваленті іноземної валюти для відповідного періоду лізингу згідно Графіку. Розрахована таким чином сума комісії перераховується у гривні за курсом продажу з дотриманням умов ч. 2 цього пункту.

Комісія лізингодавця розрахована у гривнях не може бути менше різниці між поточним лізинговим платежем у гривні та граничною сумою, яка ставиться в погашення заборгованості лізингоодержувача згідно даних колонки D графіку (додаток 1 до договору).

З Графіку, в редакції угоди від 01.10.2011 вбачається, що у графі 5 вартість предмету лізингу виражена у гривнях в розмірі 756 245 грн 41 коп. та є сумою що сплачується в погашення вартості майна протягом 60 місяців, а отже є незмінною і не свідчить про зростання вартості майна.

Отже, посилання позивача на зростання вартості майна переданого в лізинг залежно від курсу долара США не відповідає дійсності.

Згідно ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Коригування лізингових платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці, а саме - зміна курсу гривні по відношенню до долару США, прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України, що підтверджується наступними нормами.

Згідно ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України).

Що в свою чергу знайшло своє відображення в п. 1.8. договору, згідно якого на підставі ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України сторони погодили додатково до визначення зобов'язання у гривні, визначити зобов'язання у грошовому еквіваленті іноземної валюті - долар США.

Відповідно д ч. 1 ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 189 Господарського кодексу України ціна (тариф) у цьому Кодексі є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб'єкти господарювання.

Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна визначається в договорі у гривнях (ч. 2 ст. 189 Господарського кодексу України).

В п. 1 постанови Кабінету міністрів України «Про удосконалення порядку формування цін» від 18.12.1998 № 1998 встановлено, що формування, встановлення та застосування суб'єктами підприємництва вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці. Вважати під час формування цін обґрунтованим врахування витрат у доларовому еквіваленті лише в частині імпортної складової структури ціни.

Згідно п. 1 Класифікатора іноземних валют та банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 04.02.1998 № 34, валюта долар США, віднесена до вільно конвертованої валюти, яка широко використовується для здійснення платежів за міжнародними операціями та продається на головних валютних ринках світу і дозволяється для здійснення інвестицій в Україну, та банківські метали (1 група).

Водночас, жодних обмежень можливості використовувати співвідношення курсу іноземної валюти при проведенні індексації плати за надання майна в користування ані вказаною постановою, ані іншими нормами законодавства, не передбачено.

Отже, чинне законодавство обмежує застосування іноземної валюти лише як засобу платежу в розрахунках між резидентами і не містить приписів щодо заборони на вираження грошових зобов'язань і визначення ціни продукції, робіт чи послуг в іноземній валюті.

Таким чином, положення договору фінансового лізингу та Графік сплати лізингових платежів відповідають вимогам наведених вище норм чинного законодавства, оскільки визначають розмір лізингових платежів в гривнях та передбачають, що платежі мають сплачуватись в гривнях.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Позивач підписав договір без жодних застережень, що свідчить про розуміння останнім на момент укладення договору про можливі наслідки виконання та порушення зобов'язань.

Дійсно з договору та угоди про внесення змін до договору не вбачається прізвищ та посад осіб, якими вони укладені від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль».

При цьому відповідач стверджує, що договір було підписано виконавчим директором Василенко Ю.І. (на підставі статуту, довіреності № 27-12/10-29 від 27.12.2010) та головним юристом Федоровою Т.В. (на підставі довіреності № 27-12/10-29 від 27.12.2010). Угоду від 01.06.2011 про внесення змін до договору було підписано Начальником відділу супроводження продажу лізингових послуг Савченко К.Г. (на підставі довіреності № 01-08/11-1 від 01.08.2011) та В.о. Начальника управління продажу Тітовим В.І. (на підставі довіреності № 01-08/11-1 від 01.08.2011).

В матеріалах справи наявні довіреності № 27-12/10-29 від 27.12.2010 та № 01-08/11-1 від 01.08.2011, згідно з якими Товариство з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» уповноважило виконавчого директора Василенко Ю.І., головного юриста Федорову Т.В., начальника відділу супроводження продажу лізингових послуг Савченко К.Г. та В.о. Начальника управління продажу Тітова В.І. на укладення та підписання від імені останнього договорів фінансового лізингу, загальна вартість предмету лізингу по одному договору не перевищує 7 500 000 грн 00 коп.

Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена уповноваженим органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Судом враховано рекомендації, викладені у пункті 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», а саме, якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Позивач в момент підписання (укладення) оспорюваного договору та угоди про внесення змін до договору був ознайомлений з їх редакцією, а отже був обізнаний про відсутність зазначення в них прізвищ та посад осіб, якими вони підписані з боку відповідача.

Відповідно до статті 241 ЦК України наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини.

Позивач виконував умови договору та здійснював оплату лізингових платежів, які приймались відповідачем.

При підписанні договору позивач мав час та можливість відмовитися від підписання спірного договору, однак питання про визнання недійсним цього договору виникли у лізингоодержувача більш чим через три роки після його укладення.

Відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підписуючи редакцію договору фінансового лізингу в новій редакції, позивач фактично погодився з передбаченими цим договором умовами. Позивач на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом за наявності заперечень щодо окремих умов договору скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України).

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що правові підстави для визнання договору фінансового лізингу № LC5281-05/11 від 03.06.2011 недійсним відсутні.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Також, позивачем належними засобами доказування не доведено порушення його прав та в чому ці порушення полягають з боку відповідача щодо укладення спірного договору.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатибудінвест» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Узадовленні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 20.04.2015

Суддя Н.Б. Плотницька