номер провадження справи 8/43/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2015 Справа № 908/1076/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" (84306, Донецька область, м. Краматорськ)

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Технічний центр "ВаріУс" (49038, м. Дніпропетровськ, вул. Фучика, 15/57)

про визнання договору № 14/1576 від 01.11.2011 р. таким, що укладений з порушенням діючого законодавства

Суддя І. А. Попова

Представники:

Позивача - не з'явився

Відповідача - не з'явився

Заявлено позовні вимоги про визнання договору № 14/1576 від 01.11.2011 р. таким, що укладений з порушенням діючого законодавства.

Розгляд справи, призначений на 26.03.2015 р., відкладався в зв'язку неявкою представників сторін.

Рішення постановлено в судовому засіданні 10.04.2015 р.

Позивач свого представника в судові засідання не направив, про причини неявки суд не сповістив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Позовні вимоги заявлено з наступних підстав, викладених в позовній заяві: сторонами по справі укладено договір поставки № 14/1576 від 01.11.2011 р., згідно якого продавець зобов'язався передати в установлений строк продукцію у власність покупця, а покупець зобов'язався у відповідності з умовами договору прийняти цю продукцію та оплатити її. Згідно п. 1.3 договору специфікація є невід'ємною частиною договору. В п. 5.1 договору зазначено, що строки та умови поставки вказуються в специфікаціях. Згідно п. 5 Специфікації № 6 від 16.12.2011 р. строк поставки складає 16 - 17 тижнів з моменту підписання специфікації обома сторонами. Однак, в специфікаціях факт отримання специфікацій стороною не обумовлений. Як наслідок, строк поставки сторонами не узгоджений. Згідно п. 5 Специфікацій № 19 та № 20 від 18.06.2012 р. визначені наступні умови поставки: 2 - 3тижні з моменту отримання специфікації. Однак, в специфікації дата підписання специфікації не вказана. Як наслідок, строк поставки сторонами не узгоджений. Таким чином, позивач вважає, що в договорі № 14/1576 від 01.11.2011 р. не були досягнуті домовленості відносно строків поставки продукції, внаслідок чого договір є неукладеним, таким, що не відбувся. З посиланням на ст. 11, 509, 626, 638, 651 ЦК України, ст. 181 ГК України просить визнати договір № 15/1476 від 01.11.2011 р. таким, що укладений з порушенням діючого законодавства.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, клопотав про розгляд справи за його відсутності. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що сторони договору при його підписанні домовились щодо всіх істотних умов, а саме щодо предмету договору, ціни, строку дії. Твердження позивача, що в специфікаціях відсутні строки постави, вважає надуманими.

Згідно з п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду, проте не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, про відмову від позову позивач не заявив, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 10.04.2015 року за відсутності представників сторін.

Вивчивши матеріали, суд встановив:

01 листопада 2011 р. Товариством з обмеженою відповідальністю Технічний центр «ВаріУс» (постачальник, відповідач по справі) та Публічним акціонерним товариством «Енергомашспецсталь» (покупець, позивач по справі) укладено договір поставки №14/1576. Згідно з умовами договору постачальник зобов'язався передати у встановлений строк у власність покупця, а покупець - прийняти продукцію та оплатити її, найменування, асортимент, кількість, якісні та інші характеристики продукції, її ціна, строки та умови поставки визначені сторонами у специфікаціях, які є невід'ємними частинами даного договору.

Відповідно до п. 2.1, п. 2.2 договору ціна продукції вказується в специфікаціях, які є невід'ємними частинами договору; орієнтовна сума договору на момент укладення складає 500000 грн. Згідно з п. 5.1 договору строки та умови поставки товару вказуються у специфікаціях. Оплата проводиться покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника в національній валюті України (пункт 9.1. договору).

Пунктом 13.2. визначено, що даний договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 30.12.2012 р.

Як свідчать вивчені матеріали, на виконання договору сторонами підписано специфікації № 6 від 16.12.2011 р., № 19 від 18.06.2011 р., № 20 від 18.06.2012 р., якими узгоджено найменування продукції, кількість, вартість, умови оплати, поставки, дату виготовлення, строк поставки.

Укладений сторонами договір № 14/1576 від 01.11.2011 р. за своєю правовою природою є договором поставки та підпадає під правове регулювання норм глави 54 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. Істотними умовами договору поставки, зокрема, є предмет, ціна, строк дії договору, умови поставки, термін її здійснення, якісні показники та кількість товару, що постачається.

Відповідно до частини 3 статті 264 Господарського кодексу України, основні вимоги щодо укладення та виконання договорів поставки встановлюються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання договору недійсним та просив винести рішення (далі - мовою оригіналу) «о признании договора от 01.11.2011 г. № 14/1576 как таким, что заключен с нарушением действующего законодательства», посилаючись на те, що сторонами не узгоджені істотні умови щодо строку поставки продукції.

Проаналізувавши умови договору та додані документи, суд приходить до висновку, що сторонами належним чином погоджено умови про предмет, найменування, асортимент, кількість, якість продукції, ціну, строк поставки, які визначені сторонами у специфікаціях до договору. За таких обставин, посилання позивача на те, що у спірному договорі відсутні умови щодо погодження умов про строки поставки продукції, є необґрунтованими.

Також суд зазначає, що вимоги позивача фактично обґрунтовані тим, що сторонами не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору поставки, що є наслідком неукладеності договору та відповідно неможливості визнання договору недійсним. Відповідно постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що найменування, асортимент, кількість, якість, ціна продукції, строк поставки, є такими що погоджені сторонами з урахуванням принципу вільного встановлення умов договору, а отже не суперечить нормам чинного законодавства.

Таким чином, сторонами у договорі узгоджено усі істотні умови та договір № 14/1576 від 01.11.2011 р. є укладеним. При цьому, позивачем не доведено ані незаконність змісту правочину, ані недотримання форми, ані невідповідність волі та волевиявлення.

В обґрунтування вимог позивач посилається на ст. ст. 203, 626, 628, 638, 712 ЦК України, ст. ст. 180, 181 ГК України. З аналізу перелічених норм законодавства вбачається, що переліченими статтями регулюється саме порядок укладення договорів.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, яка, зокрема, передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підстави та наслідки недійсності правочинів передбачені, зокрема, ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу , інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України ).

За статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. При цьому, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Аналогічні приписи містяться у статті 20 Господарського кодексу України.

Як вбачається з наведених приписів, вони не містять такого способу захисту цивільного права чи інтересу як визнання договору таким, що укладених з порушенням діючого законодавства.

Судом пропонувалось позивачу надати нормативне обґрунтування позовних вимог та зазначити норми чинного законодавства, якими передбачено захист порушеного права в спосіб, обраний позивачем. Будь-яких пояснень або уточнень позивачем не надано.

Таким чином, позивачем обрано не передбачений законодавством спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні позову з заявлених позивачем предмету та підстав.

Судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 203, 215, 626, 628 ЦК України, ст. 20 ГК України, ст.ст. 49, 82-84 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Повне рішення складено 17 квітня 2015 року.

Суддя І.А. Попова