ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 року Справа № 914/3401/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: судді:Дроботова Т.Б., Алєєва І.В. (доповідач), Рогач Л.І.
за участю представників:
від позивача:Гавриченко Ж.В., дов. №06/04-15 від 04.04.2015р.;
від відповідача:Борисовський А.Р., дов. б/н від 06.04.2015р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Енергозберігаючі технології"
на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 17.02.2015р.
у справі господарського суду№914/3401/14 Львівської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Енергозберігаючі технології"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрінвестбуд"
простягнення 470 982,13грн. заборгованості (з яких 268 477,90грн. - основний борг, 54 181,53грн. - 3% річних, 148 322,70грн. - інфляційні втрати)
В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергозберігаючі технології", звернувся до господарського суду Львівської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрінвестбуд" про стягнення 470 982,13грн. заборгованості (з яких 268 477,90грн. - основний борг, 54 181,53грн. - 3% річних, 148 322,70грн. - інфляційні втрати).

Рішенням господарського суду Львівської області від 11.12.2014р., залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17.02.2015р. у справі №914/3401/14, у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі в зв'язку зі спливом позовної давності.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергозберігаючі технології", з прийнятими судовими актами попередніх інстанцій не погодився та звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційної інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи підстави звернення до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, скаржник посилається на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 27.03.2015р. зазначена касаційна скарга прийнята до провадження та призначена до розгляду.

У письмовому відзиві на касаційну скаргу відповідач зазначив, що оскаржувані судові акти є законними та обґрунтованими.

В призначеному судовому засіданні касаційної інстанції 07.04.2015р. представник позивача підтримав вимоги касаційної скарги, а представник відповідача заперечував проти її задоволення.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, проаналізувавши доводи з цього приводу, викладені в касаційній скарзі, Вищий господарський суд України дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергозберігаючі технології".

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 17.10.2007р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергозберігаючі технології" (підрядник) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрінвестбуд" (замовник) укладений договір №313-к, відповідно до умов якого підрядник зобов'язується власними силами і засобами, в обумовлений строк у відповідності до замовлення і вимог проектно-кошторисної документації, будівельних норм та правил виконати роботи по монтажу системи опалення комплексу житлових будинків по вул. Дж. Вашингтона, 4а у м. Львові, житловий будинок № 3 по г.п., а замовник зобов'язується прийняти і оплатити виконані роботи.

Відповідно до п. 2.1 договору, договірна ціна договору складає 538 064,40грн., в тому числі ПДВ - 89677,40грн. (в редакції додаткової угоди від 27.11.2008р. №1).

Пунктом 3.2 договору визначені терміни виконання робіт, а саме: початок робіт - 17.10.2007р., закінчення робіт - листопад 2008р. (в редакції додаткової угоди від 27.11.2008р. №1).

Відповідно до п. 5.2 договору остаточний розрахунок здійснюється на протязі 3-х днів після закінчення виконання робіт.

На виконання умов договору, позивачем виконані роботи та 28.11.2008р. здав їх відповідачу, що підтверджується актом приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2008р. (форма КБ-2в) на суму 538 064,40грн. та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за листопад 2008р. (форма КБ-3), які підписані сторонами та скріплені печатками. Відповідач прийняв роботи без жодних претензій щодо якості, термінів виконання та об'ємів виконаних робіт.

Також господарським судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем здійснена часткова сплата за виконані роботи у розмірі 269 586,50грн., внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 268 477,90грн. на яку нараховано з 02.12.2008р. (з урахуванням п. 5.2 договору) 54 181,53грн. - 3% річних та 148322,70 грн. - інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У відповідності зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

В процесі судового розгляду справи відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності.

Згідно з приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття ст. 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За приписами ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, господарські суди попередніх інстанцій з огляду на п. 5.2 договору вірно визначились, що відповідач повинен був здійснити оплату до 01.12.2008р. включно, отже у позивача виникло право вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за виконані роботи з 02.12.2008р., а позовна заява датована та подана до суду 23.09.2014р., тобто після спливу позовної давності.

Відповідно до пп. 4.4.1. п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" правила переривання перебігу позовної давності (ст. 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі таке.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: - визнання пред'явленої претензії; - підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; - письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Апеляційною інстанцією відхилені посилання скаржника щодо переривання перебігу позовної давності, оскільки платіжне доручення від 26.09.2011р. №998 не містить посилання на договір №313-к від 17.10.2007р., а відтак, не свідчить про часткове погашення відповідачем існуючої заборгованості саме за договором №313-к від 17.10.2007р.

Крім того, апеляційним господарським судом зазначено, що сторони були контрагентами по різних господарських договорах та між ними існувала та існує співпраця, що також не заперечувалося представниками сторін в ході перегляду судового рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку.

Беручи до уваги вищевикладене, апеляційна інстанцій дійшла до вірного та обґрунтованого висновку про відсутність обставин, які б свідчили про переривання строку позовної давності.

Отже, встановлення обставин, пов'язаних із спливом строку позовної давності, свідчить про правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій ч. 4 ст. 267 ЦК України.

В силу приписів ст. 1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, у касаційної інстанції відсутні процесуальні повноваження щодо переоцінки фактичних обставин справи, встановлених під час розгляду справи місцевим господарським судом та під час здійснення апеляційного провадження.

Щодо викладених в касаційній скарзі інших доводів, то вони вже були обґрунтовано спростовані судом апеляційної інстанції, і колегія суддів касаційної інстанції погоджується з викладеними в оскаржуваній постанові мотивами відхилення доводів скаржника, у зв'язку з чим підстави для скасування постанови Львівського апеляційного господарського суду від 17.02.2015р. у справі №914/3401/14 відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 17.02.2015р. у справі №914/3401/14 - залишити без змін, а касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергозберігаючі технології" - без задоволення.

Головуючий суддя Т.Б. Дроботова
Суддя (доповідач) І.В. Алєєва
Суддя Л.І. Рогач