ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2015 р. Справа№ 914/545/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "КПК-Агроінвест", смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", м. Київ

про визнання договору поставки зерна майбутнього врожаю №86-К від 08.05.2014 р. недійсним в частині пунктів 5.4. та 6.3.

Суддя Морозюк А.Я.

при секретарі Чопко К.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Гілевич С.Р. - представник

Позов заявлено Товариством з обмеженою відповідальністю "КПК-Агроінвест" до Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" про визнання договору поставки зерна майбутнього врожаю №86-К від 08.05.2014 р. недійсним в частині пунктів 5.3. та 6.3.

Ухвалою суду від 23.02.2015 р. порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду в засіданні на 10.03.2015 р.

06.03.2015 р. на адресу суду надійшла заява про уточнення позовних вимог з додатками, в якій позивач пояснив, що в позовній заяві було допущено описку, а саме замість оспорюваного пункту 5.4 помилково зазначено пункт 5.3.

Ухвалою суду від 10.03.2015 р. у зв'язку з неявкою представника позивача, неподанням витребуваних доказів, розгляд справи відкладено на 24.03.2015 р. В судовому засіданні 24.03.2015 р., з метою можливого врегулювання спору, оголошено перерву до 07.04.2015 р.

В судове засідання 07.04.2015 р. представник позивача не з'явився, позивач подав на адресу суду клопотання №150 від 07.04.2015 р., в якому просить розглянути справу без присутності представника позивача, на підставі вже поданих документів та заяви про уточнення позовних вимог.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що пункти 5.4. та 6.3. договору поставки зерна майбутнього врожаю №86-К, укладеного між сторонами 08.05.2014 р., є незаконними та підлягають визнанню недійсними, оскільки вказаними пунктами встановлено, що за порушення виконання зобов'язань за договором постачальник зобов'язаний сплатити 24% річних за період з дня одержання попередньої оплати від покупця і до дня її повернення останньому; пеню в розмірі 0,2% від суми попередньої оплати за кожен день такого прострочення та штраф в розмірі 30% від суми попередньої оплати, що є надмірно великими санкціями порівняно із можливими збитками відповідача, а відтак суперечать актам цивільного законодавства та інтересам держави, а також не відповідають засадам добросовісності, розумності та справедливості.

В судовому засіданні 07.04.2015 р. представник відповідача проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, зазначив що п. 5.4. та п. 6.3. договору є законними та відповідають нормам встановленим ст.ст. 536, 693 ЦК України, ст. 231 ГК України. Окрім цього в силу пункту 2 Постанови Кабінету міністрів України від 06.06.2011 року №593 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010 р. №764», яким встановлено що 100% акцій ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України", які випускаються на величину його статутного капіталу, залишаються у державній власності до прийняття окремого рішення Кабінетом Міністрів України, відповідач є суб'єктом господарювання державного сектора економіки.

Суд вважає за можливе розглянуто справу за відсутності представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "КПК-Агроінвест" (Постачальником) та Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (Покупцем) 08.05.2014 р. було укладено договір поставки зерна майбутнього врожаю №86-К, відповідно до умов якого Постачальник у визначений сторонами строк(термін поставки по 01.11.2014 р., п.1.2 договору) поставляє Покупцю сільськогосподарську продукцію українського походження, а саме: зерно кукурудзи 3 класу, кількістю 4830,00 тонн, а Покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його (п.1.1 договору).

Пунктом 5.4. договору сторони погодили, що у разі невиконання Постачальником своїх зобов'язань, або за наявності очевидних підстав вважати, що останній не виконає своїх зобов'язань у встановлений термін (строк) або виконає їх неналежним чином (у т.ч. з підстав, у настанні яких відсутня вина Постачальника), або у разі отримання Покупцем інформації, що Постачальник не вживає/неналежним чином вживає заходів щодо оформлення страхового випадку у відповідності до умов Договору комплексного страхування, передбаченого п. 5.5. Договору, або Постачальником змінено без погодження з Покупцем вигодонабувача у Договорі комплексного страхування, передбаченого п. 5.5. Договору, або у випадку, якщо інформація, яка надається для укладення/виконання цього Договору виявиться/стане такою, що не відповідає дійсності, Покупець має право зупинити виконання своїх зобов'язань, відмовитися від їх виконання частково або в повному обсязі, при цьому Постачальник зобов'язаний повернути Покупцю (на підставі письмової вимоги) всі кошти перераховані на користь Постачальника на виконання умов цього Договору, у т.ч. суму грошових коштів, що визначена згідно п. 4.1.1. Договору (попередня оплата), та проценти у розмірі 24% річних за період з дня одержання попередньої оплати від Покупця до дня її повернення останньому. Сторони погодили, що достатнім доказом наявності обставин, що визначені попереднім реченням, є лист - вимога Покупця. З метою можливості оперативного застосування прав, що визначені цим пунктом, Покупець має право у будь-який час здійснювати огляд полів, на яких вирощується Товар та приміщень/земельних ділянок, у/на яких знаходиться Товар, а також: отримувати/збирати/зберігати/обробляти/використовувати/поширювати (у будь-який спосіб) будь-яку інформацію, що стосується діяльності/бездіяльності Постачальника та або будь-яких посадових осіб Постачальника.

Пунктом 6.3. договору сторони погодили, що у разі невиконання/неналежного виконання Постачальником зобов'язань щодо поставки Товару Постачальник зобов'язаний сплатити Покупцю пеню у розмірі 0,2% від суми, що визначена п. 3.1.1. цього Договору, за кожен день прострочення зобов'язання, а за прострочення зобов'язання щодо поставки Товару понад 15 днів, Постачальник, окрім пені, сплачує також штраф у розмірі 30 % від суми, що визначена п. 3.1.1. Договору.

В подальшому 17.12.2014 р. сторонами підписано Додаткову угоду №2 до договору поставки зерна майбутнього врожаю №86-К від 08.05.2014 р., згідно пункту 1 якої сторони дійшли згоди внести зміни до договору та викласти п. 6.3 в наступній редакції: у разі невиконання/неналежного виконання Постачальником зобов'язань щодо поставки Товару, Постачальник зобов'язаний сплатити Покупцю неустойку у розмірі 0,1% від суми, що визначена п. 3.1.1. цього Договору, за кожен день прострочення зобов'язання щодо поставки, а за прострочення зобов'язання щодо поставки Товару понад 15 днів, Постачальник, окрім неустойки, сплачує також штраф у розмірі 7 % від суми, що визначена п. 3.1.1. Договору; та пунктом 3 якої встановлено, що з моменту набрання чинності Додаткової угоди постачальник зобов'язаний до 26.12.2014 р. повернути покупцю кошти у розмірі 4 830 000,00 грн. та відповідно до п. 5.4 договору сплатити проценти у розмірі 24 % річних за період з дня одержання попередньої оплати від покупця до дня повернення останньому включно, що складає 669 936,99 грн., неустойку у розмірі 0,1 % від суми що визначена п. 3.1.1. договору, за кожен день прострочення зобов'язання, що складає 260 820,00 грн. та штраф 7% від суми що визначена п. 3.1.1. договору, що складає 338 100,00 грн. Відповідно до пункту 5, дана Додаткова угода набирає чинності з моменту підписання її сторонами та діє до 29 грудня 2014 року.

В якості підстави позову позивачем зазначено, що встановлені пунктами 5.4 та 6.3 договору санкції є надмірно великими порівняно із можливими збитками відповідача, тому суперечать актам цивільного законодавства, інтересам держави, та не відповідають засадам добросовісності, розумності та справедливості, а відтак просить визнати пункти 5.4 та 6.3 недійсними.

Проте доводи позивача спростовуються наступним.

Відповідно до вимог частини 1 ст. 199 ГК України виконання господарського зобов'язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

Частиною 1 ст. 216 та ч. 2 ст. 217 ГК України передбачена господарсько-правова відповідальність учасників господарських відносин за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором, у вигляді відшкодування збитків, штрафних санкцій та оперативно-господарських санкцій.

Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 2 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, зокрема, за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг), згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, одним з видів забезпечення виконання зобов'язання є неустойка. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Окрім цього, пунктом 3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/249 від 15.03.2011 р. «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів» роз'яснено, що право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань визначено частиною другою статті 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 22.11.2010 р. винесеній у справі №14/80-09-2056).

Таким чином з аналізу наведених норм вбачається, що санкції передбачені пунктами 5.4 та 6.3 Договору поставки зерна майбутнього врожаю №86-К від 08.05.2014 р., не суперечать вимогам законодавства.

Твердження позивача про те, що пеня обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, як це встановлено ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», та про те що обов'язком боржника є сплата лише 3% річних за порушення грошових зобов'язань, як це встановлено ст. 625 ЦК України, спростовується наведеним у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань». Так пунктом 2.3. постанови роз'яснено, що сторони можуть домовитися про збільшення або зменшення встановленого законом розміру пені, зазначивши про це в договорі, за винятком випадків, коли згідно із законом зміна розміру штрафних санкцій за погодженням сторін не допускається (абзац третій частини другої статті 551 ЦК України, частина перша статті 231 ГК України); пунктом 4.2. постанови роз'яснено, що сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Окрім цього у відповідності до пункту 5 ст. 231 ГК України, у разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов'язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Проте пунктом 8.7 договору сторони підтвердили, що повністю розуміють умови, термінологію договору; що договір відповідає їх інтересам та реальній домовленості; що штрафні санкції що передбачені цим договором, є прийнятними для обох сторін.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 43 Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Пунктом 4 ст. 179 ГК України, зокрема встановлено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 627 Цивільного кодексу України вказує, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

З огляду на все вищенаведене, а також беручи до уваги те, що сторонами у договорі поставки зерна майбутнього врожаю №86-К від 08.05.2014 р. було погоджено, встановлені пунктами 5.4 та 6.3 санкції, що вбачається з наявних у справі матеріалів, суд дійшов висновку, що підстави для визнання спірного договору частково недійсним відсутні.

Сплачений позивачем судовий збір в сумі 1218,00 грн. покладається на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 203,215 Цивільного кодексу України, ст. ст. 179, 216, 217, 230, 231, Господарського кодексу України, ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Повне рішення складено 14.04.2015 року.

Суддя Морозюк А.Я.