Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "07" квітня 2015 р. Справа № 906/26/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Ляхевич А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився,

від відповідачів:

1) Бердичівської РДА: Слєсаренко О.А., довіреність №02-10/10092 від 24.12.2014р.;

2) ФОП ОСОБА_3: ОСОБА_3, підприємець,

3) Реєстраційної служби Бердичівського МРУЮ: не з'явився,

та прокурора: Шпірука М.В., старшого прокурора відділу прокуратури Житомирської області, службове посвідчення №031783, вид. 26.01.2015р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Бердичівського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації (м.Житомир)

до

1) Бердичівської районної державної адміністрації (Житомирська обл., м.Бердичів),

2) Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (Житомирська обл., Бердичівський р-н, с.Кукільня),

3)Реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області (Житомирська обл., м. Бердичів)

про скасування розпорядження, визнання договору оренди недійсним, скасування запису про державну реєстрацію та про повернення земельної ділянки та об'єкту водного фонду

Бердичівський міжрайонний прокурор звернувся до господарського суду Житомирської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації (м.Житомир) до Бердичівської районної державної адміністрації (Житомирська обл., м.Бердичів), Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (Житомирська обл., Бердичівський р-н, с.Кукільня), Реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області (Житомирська обл., м.Бердичів), за яким просив суд:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Бердичівської районної державної адміністрації №276 від 13.09.2013р.,

- визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Бердичівської районної державної адміністрації №111 від 15.04.2013р.,

- визнати недійсним договір оренди водного об'єкту від 19.02.2014р. за №22-14,

- скасувати рішення реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області про державну реєстрацію права оренди за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 за №20033012 від 04.04.2014р.,

- зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 повернути земельну ділянку із земель водного фонду загальною площею 55,9013 га за кадастровим номером НОМЕР_1, вартістю 171056 грн. відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, та об'єкт водного фонду (водний простір) площею 42,3415 га до земель запасу Никонівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 15.01.2015р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №906/26/15, розгляд справи призначено на 10.02.2015р., зобов'язано сторони надати суду докази на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 10.02.2015р. розгляд справи відкладено на 03.03.2015р. та зобов'язано учасників процесу надати суду необхідні для розгляду спору докази.

Зважаючи на неявку в судове засідання 03.03.2015р. представника позивача та представників першого і третього відповідачів, розглянувши клопотання представника першого відповідача та Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, для надання сторонам можливості реалізувати принцип змагальності, забезпечення участі в судовому засіданні, з метою повного, всебічного, об'єктивного розгляду справи, враховуючи також необхідність подання додаткових доказів, господарський суд ухвалою від 03.03.2015р. продовжив строк розгляду спору у відповідності до ч.3 ст.69 ГПК України, відклав розгляд справи на 17.03.2015р., зобов'язавши учасників процесу надати суду необхідні для розгляду спору докази.

В судовому засіданні 17.03.2015р. прокурор позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги прокурора в повному обсязі, просив позов задовольнити.

В судовому засіданні представник першого відповідача Бердичівської РДА проти позову заперечила.

Представник другого відповідача ФОП ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечив, вважає що позов задоволенню не підлягає, оскільки ФОП ОСОБА_3 добросовісно здійснює підприємницьку діяльність, сплачує податки, жодних збитків в результаті цього держава не зазнає. Представник пояснив, що в дане судове засідання немає змоги подати витребувані судом документи, оскільки вони були подані до Житомирської обласної державної адміністрації для розгляду заяви підприємця щодо продовження терміну дії договору.

Представник третього відповідача Реєстраційної служби Бердичівського МРУЮ пояснила, що за достовірність відомостей поданих для державної реєстрації відповідальність несе заявник - особа, яка подає документи для державної реєстрації. Представник зазначила, що згідно чинного законодавства єдиною підставою для скасування державної реєстрації є рішення суду про скасування державної реєстрації, тому у вирішенні даного спору покладається на розсуд суду. Представником також подано для долучення до матеріалів справи копію положення про реєстраційну службу Бердичівського міськрайонного управління юстиції. Окрім того, представник третього відповідача пояснила, що Реєстраційна служба Бердичівського МРУЮ не є юридичною особою, вона діє на підставі положення про реєстраційну службу Бердичівського міськрайонного управління юстиції у складі Бердичівського міськрайонного управління юстиції, є його структурним підрозділом.

За таких обставин, заслухавши пояснення прокурора, представників сторін, дослідивши матеріали справи, зважаючи на невиконання сторонами в повному обсязі вимог ухвал суду, з метою повного, всебічного, об'єктивного розгляду справи, враховуючи також необхідність подання додаткових доказів, господарський суд відклав розгляд справи на 07.04.2015р.; учасників процесу повторно зобов'язано подати суду необхідні для вирішення спору письмові докази.

07.04.2015р. до суду факсом надійшло клопотання представника за довіреністю Житомирської облдержадміністрації (вх.№4331, а.с.141) про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку представника облдержадміністрації в судове засідання.

07.04.2015р. через діловодну службу суду подано по справі клопотання відповідача ФОП ОСОБА_3 (вх.№02-44/341/15, а.с.142), в якому підприємець вказує, що земельні спори фізичних осіб чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності, належать до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. При цьому, другий відповідач посилається на рішення Конституційного Суду України від 01 квітня 2010 року №10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України, за яким органи місцевого самоврядування у земельних відносинах з громадянами та юридичними особами, в т.ч. щодо вирішення питань розпорядження, передачі у власність, у користування земельних ділянок, а також їх вилучення, виступають виключно як суб'єкти владних повноважень. Посилаючись на наведене та ст.80 ГПК України, другий відповідач просить припинити провадження у справі.

В засіданні суду 07.04.2015р. представник першого відповідача Бердичівської районної державної адміністрації подала доповнення до заперечення до відзиву (вх.№4409/15 від 07.04.2015р.), в яких перший відповідач просить відмовити у задоволенні позову до Бердичівської РДА в повному обсязі за безпідставністю.

Від представника другого відповідача ФОП ОСОБА_3 ОСОБА_5 до суду подано заяву про розгляд справи 07.04.2015р. в частині розгляду клопотання ОСОБА_3 про припинення провадження у справі без його участі; в цій же заяві зазначено, що позовні вимоги представник другого відповідача не визнає у повному обсязі, з підстав, зазначених у запереченнях.

При слуханні справи в судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві (а.с.2-8) та пояснень по справі (а.с.61-66).

Представник Бердичівської районної державної адміністрації в судовому засіданні проти позову заперечила у повному обсязі, з підстав, викладених у запереченнях проти позову (а.с.48-49) та доповненнях до заперечення проти позову (а.с.127-128). Згідно доводів першого відповідача, на момент винесення оспорюваних розпоряджень Бердичівська районна державна адміністрація мала на це повноваження, тому дії останньої щодо передачі в оренду земельної ділянки водного фонду та водного об'єкта для рибогосподарських потреб були правомірними.

Другий відповідач по справі - ФОП ОСОБА_3 в засіданні суду заперечив проти позову, з підстав, викладених у письмових запереченнях (а.с.50-53), водночас, повністю підтримав клопотання про припинення провадження у справі (а.с.142).

Представник третього відповідача в засідання для участі у справі не прибув, про причини неявки в суд не повідомив. У відповідності до письмових заперечень по справі (а.с.36-39), третій відповідач зазначив, що підставою для реєстрації права оренди на земельну ділянку став договір оренди від 19.04.2014 р., укладений між Бердичівською районною державною адміністрацією та ОСОБА_3 та розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.12.2013 р. за №427 "Про внесення змін в розпорядження голови райдержадміністрації від 13.09.2013р. №276 "Про передачу в оренду земельної ділянки та водного об'єкта ФОП ОСОБА_3". Третій відповідач, вказуючи про відповідність прийнятого реєстратором Державної реєстраційної служби України рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме, реєстрації іншого речового права №12187953 від 04.04.2014р. (права користування ФОП ОСОБА_3 спірним об'єктом оренди), вимогам ст.ст.3, 9, 15, 16, 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Посилаючись на зазначене, у запереченнях по справі третій відповідач заперечив проти позову в частині скасування рішення державного реєстратора та просив відмовити у позові в цій частині.

Представник позивача - Житомирської обласної державної адміністрації, в засідання суду 07.04.2015р. не з'явився. Як уже зазначалось, відповідно до клопотання, яке надійшло 07.04.2015р. факсом до суду (вх.№4331, а.с.141) представник позивача просив відкласти розгляд справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку представника облдержадміністрації в судове засідання.

Судом розглянуто вказане клопотання та відхилено з огляду на наступне.

Відповідно до ст.28 Господарського процесуального кодексу України, справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника.

Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище.

Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації.

Таким чином, за змістом наведених положень, право на представництво юридичної особи пов'язане не з конкретною фізичною особою, а з наявністю акта органу управління юридичної особи, котрим ця юридична особа наділяє особу повноваженнями вчиняти певні юридичні дії.

При цьому, слід зазначити, що ГПК не обмежує кількості представників, яких може призначити одна особа. Так, юридичну особу за посадою може представляти її керівник. Інші особи, які є штатними працівниками юридичної особи, можуть бути її представниками, якщо вони діють у межах, визначених законодавством чи установчими документами юридичної особи.

В клопотанні позивача не наведено причин та не обґрунтовано їх поважності, що могло б бути підставою для відкладення розгляду справи.

Суд звертає увагу, що про призначення справи до розгляду позивач був повідомлений завчасно, тобто, мав час та можливість як для вибору представника своїх інтересів під час розгляду справи, так і для реалізації своїх прав як позивача по справі, зокрема, для ознайомлення з матеріалами справи, подачі письмових доказів (ст.33 ГПК України). Метою судового представництва є необхідність забезпечення реалізації процесуальних прав осіб, які беруть участь у справі. Суд зауважує, що позивач мав можливість здійснити повний та професійний судовий захист своїх інтересів не лише направивши представника в засідання суду (з урахуванням положень ст.28 ГПК України) для надання усних пояснень, а й підготувавши письмові пояснення по суті господарського спору та надавши до справи неодноразово витребувані судом письмові докази.

При цьому, розгляд справи вже відкладався господарським судом, зважаючи на нез'явлення в засідання суду представника позивача та його клопотання про відкладення розгляду справи з підстав неможливості забезпечення явки представника облдержадміністрації (а.с.41).

Окрім того, як стосовно неявки представника позивача, так і щодо неявки представника третього відповідача, суд приймає до уваги, що відсутність в засіданні представника сторони у справі, належним чином повідомленої про дату, час та місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Так, відповідно до абз.1 п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 визначено, що у випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи зазначене, належне повідомлення позивача та третього відповідача про дату та місце розгляду справи, а також, запобігаючи невиправданому затягуванню розгляду спору по справі, яка вже тривалий час розглядається, як з урахуванням об'єктивних та поважних причин, так і з врахуванням невиконання вимог суду учасниками процесу, що перешкоджало забезпеченню повного та всебічного розгляду справи, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 07.04.2015 р. без участі представників позивача та третього відповідача.

Стосовно тривалості розгляду даної справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006р. №3477-ІУ суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., ратифікованої Україною 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно п.31 Рішення Європейського суду з прав людини від 1 лютого 2007 р. у справі "Макаренко проти України" суд нагадує, що "розумний" строк проваджень має визначатись відповідно до обставин справи та наступних критеріїв: складність справи, поведінка заявника і компетентних органів та інтерес, який мав заявник у цьому спорі.

Відповідно до п.27 Рішення Європейського суду з прав людини від 8 квітня 2010 року у справі "Гутка проти України" суд також частково погодився з твердженням Уряду України про те, що сторони сприяли тривалості оскаржуваного провадження. Вірним є те, що, хоча стороні в цивільній справі не можна ставити за вину використання доступних за національним законодавством засобів для захисту своїх інтересів, вона має враховувати те, що такі дії неминуче призводять до затягування відповідного провадження (згідно ухвали у справі "Малицька-Васовська проти Польщі" від 5 квітня 2001 року, №41413/98).

Зважаючи на викладене, маючи на меті забезпечити розгляд справи за результатом дослідження усіх доказів по справі в їх сукупності та вжити передбачених законом засобів для встановлення належності і допустимості доказів по справі, неодноразово для надання можливості сторонам та прокурору подати відповідні докази в наступне слухання справи, призначене на іншу дату, суд дійшов висновку, що розумним для розгляду даної справи є саме строк, що мав забезпечити як реалізацію процесуальних прав сторін по справі, так і повний, всебічний, об'єктивний розгляд справи та правильне вирішення господарського спору.

Слід зазначити, що розглянувши в засіданні суду 07.04.2015р. клопотання фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про припинення провадження у справі (а.с.142), господарський суд відмовив у його задоволенні, з наступних підстав.

Як уже зазначалось, клопотання мотивоване тим, що даний спір є публічно правовим з посиланням на Рішення Конституційного Суду України від 01.04.2010р. №10-рп/2010 який роз'яснив, що положення пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього Кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб'єкти владних повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що позов у справі подано Бердичівським міжрайонним прокурором за наслідками виявлених порушень законності при проведенні прокуратурою перевірки, а саме, порушення вимог законодавства при винесенні головою Бердичівської районної державної адміністрації розпоряджень №111 від 15.04.2013р. "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду ПП ОСОБА_3" та №276 від 13.09.2013р. "Про передачу в оренду земельної ділянки та водного об'єкта ФОП ОСОБА_3" та при укладенні між Бердичівською районною державною адміністрацією та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 договору оренди водного об'єкта №22-14 від 19.02.2014р. щодо оренди води (водного простору) водного об'єкта, в тому числі рибогосподарської технологічної водойми, площею 42,3415 га, земельна ділянка під водним об'єктом площею 55,9013 га, кадастровий номер НОМЕР_1, для рибогосподарських потреб.

Отже, Бердичівський міжрайонний прокурор Житомирської області вважає, що позов підлягає вирішенню в господарських судах, в зв'язку з чим і звернувся до господарського суду Житомирської області.

Господарським судам підвідомчі лише справи у спорах, що виникають із земельних відносин приватноправового характеру, тобто з відносин, врегульованих нормами цивільного або господарського права і пов'язаних із здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності.

Вирішуючи питання про те, чи мають земельні відносини приватноправовий характер, господарський суд керується наступним.

Виходячи з положень статей 13, 14 Конституції України, статей 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України, статті 148 Господарського кодексу України, земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

З положень статей 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 Цивільного кодексу України, статей 2, 8, 48, 133, 148, 152, 197 Господарського кодексу України, статей 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі з суб'єктами підприємницької діяльності.

Таким чином, справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору статті 1 Господарського процесуального кодексу України підвідомчі господарським судам.

Відносини, пов'язані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими.

За змістом статей 13, 14 Конституції України, статті 11 Цивільного кодексу України, статей 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб'єкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог Земельного кодексу України, спрямованих на раціональне використання землі як об'єкта нерухомості (власності).

Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер, тобто справи у них підвідомчі господарським судам.

У порядку господарського судочинства вирішенню підлягають такі категорії спорів, засновані на положеннях статті 319 Цивільного кодексу України, глав 27, 29, 33, 34 Цивільного кодексу України та глави 15 Господарського кодексу України, розділів III - V Земельного кодексу України:

- щодо набуття, здійснення та припинення прав юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, територіальних громад та держави на земельні ділянки (крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України "Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності");

- пов'язані із захистом права на земельні ділянки (в тому числі відновлення порушеного права третьої особи, яка на підставі рішень державних органів або органів місцевого самоврядування претендує на спірну земельну ділянку);

- про визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування з питань передачі земельних ділянок у власність чи надання їх у користування, припинення права власності на земельні ділянки, вилучення цих ділянок з користування і про зобов'язання названих органів залежно від характеру спору виконати певні дії, як цього вимагають приписи чинного законодавства;

- про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок;

- про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою;

- пов'язані з набуттям, зміною та припиненням права користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);

- про встановлення, зміну та припинення земельного сервітуту;

- що виникають з укладення, зміни, розірвання, виконання договору оренди земельних ділянок, інших договорів користування земельними ділянками, в тому числі спори про стягнення заборгованості з орендної плати за договорами на користування земельною ділянкою;

- про стягнення шкоди, у тому числі упущеної вигоди, завданої порушеннями прав власників, у тому числі держави та територіальних громад, і користувачам земельних ділянок;

- інші спори, пов'язані з правами і охоронюваними законом інтересами суб'єктів господарювання та інших юридичних осіб на земельні ділянки.

Правовідносини у сфері використання і охорони земель, врегульовані розділами VI та VII Земельного кодексу України, можуть мати як приватноправовий, так і публічно-правовий характер (глави 29, 30, 33 названого Кодексу), а тому спори, що виникають з відповідних правовідносин, можуть, у залежності від їх правового характеру та складу учасників, вирішуватися за правилами адміністративного або господарського судочинства.

За таких обставин, враховуючи положення п.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", а також те що предмет спору у даній справі, є спором про право, тобто цивільно-правовим, учасниками відносин є юридичні особи та суб'єкт підприємницької діяльності, суд дійшов висновку про підвідомчість спору господарським судам, а тому відмовив у задоволенні клопотання ФОП ОСОБА_3 про припинення провадження у справі.

Заслухавши в судових слуханнях при розгляді справи пояснення та доводи сторін по суті спору, дослідивши матеріали справи господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням голови Бердичівської районної державної адміністрації №111 від 15.04.2013р. затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 55,9013 га із земель водного фонду Никонівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області, за межами населеного пункту (а.с.18).

В подальшому, розпорядженням голови Бердичівської районної державної адміністрації №276 від 13.09.2013р. (а.с.14) передано фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 в оренду земельну ділянку водного фонду площею 55,9013 га із земель запасу Никонівської сільської ради за межами населеного пункту для рибогосподарських потреб терміном на 20 років із встановленням орендної плати в сумі 32267,52 грн. за всю площу в рік, що становить 4,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та водний об'єкт загальною площею 42,3415 га на території Никонівської сільської ради за межами населеного пункту для рибогосподарських потреб терміном на 20 років із встановленням орендної плати в сумі 12072,41 грн. за всю площу.

На підставі прийнятого розпорядження №276 від 13.09.2013р., 19.02.2014 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та Бердичівською районною державною адміністрацією укладено договір оренди водного об'єкту №22-14 (а.с.19-22).

Відповідно до змісту пунктів 1, 2 договору оренди №22-14 від 19.02.2014р. об'єктом оренди є вода (водний простір) водного об'єкту, в тому числі рибогосподарської технологічної водойми, площею 42,3415 га та земельна ділянка під водним об'єктом площею 55,9013 га з кадастровим номером НОМЕР_1, на території Никонівської сільської ради за межами населеного пункту; водний об'єкт прийнято орендарем у строкове платне користування для риборозведення. Рибогосподарська технологічна водойма згідно з цим договором надається в оренду з урахуванням вимог Закону України "Про аквакультуру".

Зі змісту пункту 9 договору оренди №22-14 від 19.02.2014р., із зазначенням коду плати за оренду водного простору, вбачається, що водний об'єкт, переданий в оренду згідно оспорюваного договору на підставі оскаржуваних розпоряджень райдержадміністрації, відноситься до ставків, які знаходяться в басейнах річок загальнодержавного значення.

Факт передачі земельної ділянки та водного об'єкту підтверджується актом приймання-передачі об'єкту оренди до договору оренди водного об'єкта від 19.02.2014р. №22-14 (а.с.23). Відповідно до п.1 вказаного акту приймання-передачі, Бердичівська районна державна адміністрація в особі голови Бердичівської районної державної адміністрації Збаражського Володимира Андрійовича (орендодавець) передав, а ФОП ОСОБА_3 (орендар) прийняв у строкове платне користування об'єкт оренди за договором - водний об'єкт площею 42,3415 га. та земельну ділянку під водним об'єктом площею 55,9013 га., що розташована за адресою: Житомирська область, Бердичівський район, Никонівська сільська рада, за межами населеного пункту.

В подальшому, реєстраційною службою Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області на підставі оскаржуваного договору оренди №22-14 від 19.02.2014р. прийнято рішення про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3.

Слід зазначити, що з наявних матеріалів справи не вбачається дотримання вимог чинного законодавства при передачі земельної ділянки та водного об'єкту в оренду.

Так, відповідно до 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до абзацу 1 пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

За змістом ч.1, ч.2 ст.116 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, 15.04.2013р. - дату винесення розпорядження голови Бердичівської райдержадміністрації №111 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду ПП ОСОБА_3"), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

В статті 123 Земельного кодексу України (у вищевказаній редакції) передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно з абз.1 ч.2 ст.123 Земельного кодексу України (в зазначеній редакції), особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст.124 Земельного кодексу України (у названій вище редакції), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. А згідно ст.126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Слід зазначити, що, вказуючи про правомірність винесення головою Бердичівської районної державної адміністрації розпорядження від 15.04.2013р. №111, перший відповідач у доповненнях до заперечення на позов (а.с.143-144) посилається на положення ч.5 ст.51 Водного кодексу України (в редакції, чинній на момент видачі розпорядження №111 від 15.04.2013р.), за якою орендодавцями водних об'єктів загальнодержавного значення є Кабінет Міністрів України та місцеві державні адміністрації. В цих же доповненнях до заперечення на позов перший відповідач зазначив про те, що видане розпорядження №276 від 13.09.2013 р. є наступним з етапів однієї процедури з підготовки до укладення договору оренди, а тому процедура з підготовки до укладення договору оренди з ФОП ОСОБА_3 почалася ще до внесення змін до ст.51 Водного кодексу України (редакція з 27.07.2013 р.), якою передбачено, зокрема, що водні об'єкти надають у користування за договором оренди земель водного фонду на земельних торгах у комплексі із земельною ділянкою, а також, що водні об'єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.

Проте, стосовно таких доводів відповідача суд приймає до уваги, що діюча на час винесення розпорядження голови Бердичівської райдержадміністрації від 15.04.2013р. №111 редакція цієї ж таки статті 51 Водного кодексу України, в частині 6 передбачала, що розподіл повноважень щодо передачі водних об'єктів загальнодержавного значення визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Кодексу та інших законів України.

В той же час, статтею 122 Земельного кодексу України, яка визначає повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування, в редакції станом на 15.04.2013р., було встановлено, що районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) ведення водного господарства;

б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті;

в) індивідуального дачного будівництва (ч.3 ст.122 ЗК України у вказаній редакції).

У даному випадку, згідно із затвердженим розпорядженням голови Бердичівської РДА №111 від 15.04.2013 р. проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 55,9013 га із земель водного фонду (ставок), на території Никонівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області, вказану земельну ділянку передано ФОП ОСОБА_3 в оренду для риборозведення.

У постанові Верховної Ради України від 14 січня 2000 року №1390-XIV, якою схвалено Концепцію розвитку водного господарства України, визначено, що водне господарство - галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків.

Згідно з вимогами ст.1 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів" рибогосподарська діяльність - діяльність юридичних осіб і фізичних осіб - підприємців, пов'язана з вивченням водних біоресурсів, їх охороною, відтворенням, спеціальним використанням, переробкою, реалізацією тощо.

З наведених визначень вбачається, водне господарство та риборозведення (як рибогосподарська діяльність) є істотно різними поняттями.

Відповідно до ч.5 ст.122 Земельного кодексу України на час винесення розпорядження голови Бердичівської райдержадміністрації від 15.04.2013р. №111, обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

З урахуванням викладеного, для рибогосподарських потреб земельні ділянки у власність або у користування мають надаватися обласними державними адміністраціями згідно з ч.5 ст.122 Земельного кодексу України.

Таким чином, вже станом на час винесення розпорядження голови Бердичівської райдержадміністрації від 15.04.2013р. №111, перший відповідач перевищив наявні в нього повноваження щодо передачі в оренду підприємцю ОСОБА_3 земельної ділянки водного фонду за межами населеного пункту, з розташованою на ній рибогосподарською водоймою, для риборозведення.

Стосовно іншого оскаржуваного у даній справі розпорядження голови Бердичівської районної державної адміністрації №276 від 13.09.2013р., яким передано фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 в оренду земельну ділянку водного фонду площею 55,9013 га із земель запасу Никонівської сільської ради та водний об'єкт загальною площею 42,3415 га на території Никонівської сільської ради за межами населеного пункту для рибогосподарських потреб, суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до ст.14 Закону України "Про аквакультуру", рибогосподарський водний об'єкт для цілей аквакультури надається в користування на умовах оренди юридичній чи фізичній особі відповідно до Водного кодексу України. Рибогосподарська технологічна водойма для цілей аквакультури надається юридичній чи фізичній особі органом, який здійснює розпорядження земельною ділянкою під водою (водним простором) відповідно до Земельного кодексу України, за договором оренди землі (земель водного фонду). Надання рибогосподарської технологічної водойми у користування на умовах оренди здійснюється за наявності паспорта рибогосподарської технологічної водойми та/або технічного проекту рибогосподарської технологічної водойми. Об'єктом користування на умовах оренди рибогосподарської технологічної водойми є земельна ділянка під водою, в межах якої здійснюється аквакультура, та вода (водний простір), які в комплексі одночасно надаються в користування одній і тій самій юридичній чи фізичній особі. Плата за користування на умовах оренди рибогосподарською технологічною водоймою складається з орендної плати за використання земельних ділянок та орендної плати за рибогосподарську технологічну водойму.

Водночас, станом на день винесення вказаного розпорядження голови районної державної адміністрації від 13.09.2013р. №276 "Про передачу в оренду земельної ділянки та водного об'єкта ФОП ОСОБА_3", нормами ч.3, ч.4 ст.51 Водного кодексу України було визначено, що водні об'єкти надаються у користування за договором оренди земель водного фонду на земельних торгах у комплексі із земельною ділянкою. Водні об'єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.

Отже, на момент винесення розпорядження голови районної державної адміністрації від 13.09.2013р. №276 "Про передачу в оренду земельної ділянки та водного об'єкта ФОП ОСОБА_3", Бердичівська районна державна адміністрація не мала повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою з розташованим на ній водним об'єктом - рибогосподарською технологічною водоймою; встановленого законом порядку передачі водних об'єктів у користування за договором оренди земель водного фонду у комплексі із земельною ділянкою шляхом проведення земельних торгів не було дотримано.

Таким чином, розпорядження голови Бердичівської районної державної адміністрації №111 від 15.04.2013р. "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду ПП ОСОБА_3" та №276 від 13.09.2013р. "Про передачу в оренду земельної ділянки та водного об'єкта ФОП ОСОБА_3" прийняті за відсутності відповідних повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою та з порушенням встановленого законом порядку передачі водних об'єктів у користування за договором оренди; вказані порушення чинного законодавства є підставою для визнання зазначених розпоряджень незаконними та їх скасування.

Так, статтею 1 Господарського процесуального кодексу України та статтями 15, 16 Цивільного кодексу України визначено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Статтею 152 Земельного кодексу України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

За статтею 2 Земельного кодексу України земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб'єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об'єктами - землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні паї (частки).

Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

У відповідності до ч.5 ст.36 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", керівники підприємств, установ та організацій мають право звернутися до органів виконавчої влади вищого рівня або до суду про скасування розпорядження голови місцевої державної адміністрації, що суперечить законодавству в питаннях, що стосуються їх діяльності.

Згідно з ч.3 ст.43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

У даному випадку, позов подано прокурором на захист інтересів держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації як органу, до повноважень якого належить розпорядження спірною земельною ділянкою та водним об'єктом.

Господарський суд вважає обґрунтованими доводи прокурора про те, що незаконне надання в користування спірної земельної ділянки порушує права Житомирської обласної державної адміністрації на розпорядження спірною земельною ділянкою та водним об'єктом, та, в цілому інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель та ефективного використання земельних ресурсів.

За таких обставин, враховуючи встановлений при розгляді справи факт невідповідності вимогам чинного законодавства розпоряджень голови Бердичівської районної державної адміністрації №111 від 15.04.2013р. "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду ПП ОСОБА_3" та №276 від 13.09.2013р. "Про передачу в оренду земельної ділянки та водного об'єкта ФОП ОСОБА_3" та порушення внаслідок прийняття незаконних розпоряджень інтересів позивача та держави, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог прокурора щодо визнання вказаних розпоряджень незаконними та їх скасування.

Як уже зазначалось, на підставі прийнятого розпорядження №276 від 13.09.2013р., 19.02.2014р. між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та Бердичівською районною державною адміністрацією укладено договір оренди водного об'єкту №22-14 (а.с.19-22).

При цьому, щодо вимоги про визнання недійсним договору оренди водного об'єкту №22-14 від 19.02.2014р., укладеного між Бердичівською районною державною адміністрацією та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3, суд враховує наступне.

Згідно статті 210 Земельного кодексу України, угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду.

У відповідності до частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами статті 203 цього Кодексу, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З позовами про визнання недійсними правочинів щодо земельних ділянок мають право звертатися сторони цих правочинів (договорів), а також інші зацікавлені особи, у разі порушення їх прав або законних інтересів.

У даному випадку, суд визнає порушеними інтереси позивача та держави, враховуючи незаконність розпоряджень органу державної влади про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду підприємцю ОСОБА_3" (№111 від 15.04.2013р.) та про передачу другому відповідачу в оренду земельної ділянки та водного об'єкта (№276 від 13.09.2013р.), на підставі яких укладено договір оренди водного об'єкта №22-14 від 19.02.2014р. між першим та другим відповідачем, та як наслідок, визнає й наявність передбачених законом підстав для визнання договору оренди водного об'єкта №22-14 від 19.02.2014 р., укладеного між Бердичівською районною державною адміністрацією та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3, щодо оренди води (водного простору) водного об'єкта, в тому числі рибогосподарської технологічної водойми, площею 42,3415 га та земельної ділянки під водним об'єктом площею 55,9013 га, кадастровий номер НОМЕР_1 - недійсним.

З огляду на викладене, а також, враховуючи, що за наслідками прийняття рішення про задоволення позову повинно відбуватися реальне поновлення та захист порушених прав, господарський суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, вимоги прокурора і в частині зобов'язання фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 повернути земельну ділянку із земель водного фонду загальною площею 55,9013 га з кадастровим номером НОМЕР_1 та об'єкт водного фонду (водний простір) площею 42,3415 га до земель запасу Никонівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області.

Стосовно ж позовної вимоги прокурора про скасування рішення реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області про державну реєстрацію права оренди за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 за №20033012 від 04.04.2014 р., тобто, скасування запису про державну реєстрацію, суд приймає до уваги наступне.

Зі змісту викладених прокурором у позові позовних вимог вбачається, та поясненнями прокурора (протокол судового засідання від 07.04.2015р.) підтверджується, що вимога про скасування запису про державну реєстрацію права оренди другого відповідача - ФОП ОСОБА_3 адресована саме визначеному прокурором третьому відповідачу за позовом - Реєстраційній службі Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області (Житомирська обл., м.Бердичів).

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" №10 від 24.10.2011р., з метою однакового і правильного визначення підвідомчості і підсудності справ господарським судам роз'яснено, що, з огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 4-1, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер. У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України. Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: - участь у спорі суб'єкта господарювання; - наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; -наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; - відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (п.п.2, 3, 3.1. вказаної Постанови Пленуму).

В пункті 14 вищеназваної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24.10.2011р., наголошено: якщо в законодавчому акті підвідомчість спорів визначена альтернативно: суду чи господарському суду, або зазначено, що спір вирішується в судовому порядку, господарському суду слід виходити з суб'єктного складу учасників спору та характеру спірних правовідносин. Необхідно мати на увазі, що ГПК не передбачено можливості об'єднання в одне провадження вимог, що підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства. Тому в разі подання позову, в якому такі вимоги об'єднано, господарський суд приймає позовну заяву в частині вимог, що підлягають розглядові господарськими судами, а в іншій частині з посиланням на пункт 1 частини першої статті 62 ГПК - відмовляє у прийнятті позовної заяви. Якщо у розгляді справи буде встановлено, що провадження у відповідній частині порушено помилково, господарський суд припиняє провадження у справі в цій частині згідно з пунктом 1 частини першої статті 80 ГПК.

Спільним листом Верховного суду України та Вищого господарського суду України від 20.07.1995р. №01-8/518а "Щодо визначення підвідомчості цивільних справ та господарських спорів" встановлено, що за загальним правилом підвідомчість цивільних справ та господарських спорів визначається законодавчими актами України. Однак у випадках, коли в законодавчих актах підвідомчість спорів визначена нечітко, слід виходити із суб'єктного складу учасників спору.

Водночас, приписами ст.21 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, тобто підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності та у випадках, передбачених законодавчими актами України - державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності (корпоративні спори).

У відповідності до Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за електронним запитом суду, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відсутні записи щодо державної реєстрації Реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області (Житомирська обл., м.Бердичів) як юридичної особи. Про відсутність статусу юридичної особи в Реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області зазначила і представник реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області в засіданні 17.03.2015р. Про вказане свідчить також Положення про реєстраційну службу Бердичівського міськрайонного управління юстиції (а.с.130-135), за яким Реєстраційна служба Бердичівського МРУЮ діє у складі Бердичівського міськрайонного управління юстиції та є його структурним підрозділом, що забезпечує реалізацію повноважень Державної реєстраційної служби.

Враховуючи відсутність статусу юридичної особи в Реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, визначеної прокурором третім відповідачем по справі, господарський суд вважає, що позов прокурора в частині вимог до Реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області (Житомирська обл., м.Бердичів) є таким, що за суб'єктним складом не відповідає приписам статей 1, 21 ГПК України.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

За наведених обставин, провадження у справі в частині вимог до Реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області підлягає припиненню відповідно до п.1 ч.1 ст.80 ГПК України.

Таким чином, позов прокурора задовольняється частково.

Водночас, згідно ч.7 ст.84 ГПК України, в резолютивній частині рішення вказується про розподіл господарських витрат між сторонами.

Згідно ст.44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

За змістом статті 49 Господарського процесуального кодексу України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору (ч.2 ст.49 ГПК України).

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору (ч.3 ст.49 ГПК України).

Оскільки при зверненні до суду прокурора судовий збір за подання позовної заяви не сплачується, розподіл господарських витрат, у даному випадку, стягнення до Державного бюджету України судового збору, здійснюється за результатами вирішення спору. При цьому, судом враховується наступне.

Згідно роз'яснень, наведених у п.2.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше вимог немайнового характеру, пов'язаних між собою підставами виникнення або поданими доказами, судовий збір сплачується окремо з кожної з таких вимог.

Як встановлено судом та вищезазначено, обґрунтовано заявленими відповідно до позовної заяви є вимоги про: визнання незаконним та скасування розпорядження голови Бердичівської районної державної адміністрації №276 від 13.09.2013р.; визнання незаконним та скасування розпорядження голови Бердичівської районної державної адміністрації №111 від 15.04.2013 р.; визнання недійсним договору оренди водного об'єкта №22-14 від 19.02.2014 р., укладеного між Бердичівською районною державною адміністрацією та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та зобов'язання ФОП ОСОБА_3 повернути земельну ділянку із земель водного фонду та об'єкт водного фонду до земель запасу Никонівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області. Тобто, одночасно чотири позовні вимоги немайнового характеру. Підпунктом 2 п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 мінімальної заробітної плати, тобто 1218,00 грн.

У даному випадку, згідно приписів ст.49 ГПК України, судовий збір за розгляд усіх чотирьох обґрунтовано заявлених позовних вимог господарський суд покладає на першого відповідача - Бердичівську районну державну адміністрацію, оскільки спір в цілому виник внаслідок неправомірних дій останнього.

Таким чином, з Бердичівської районної державної адміністрації в доход Державного бюджету України підлягає стягненню загалом 4872,00 грн. судового збору.

Керуючись ст.49, п.1 ч.1 ст.80, ст.ст.82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Бердичівської районної державної адміністрації №276 від 13.09.2013р.

3. Визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Бердичівської районної державної адміністрації №111 від 15.04.2013 р.

4. Визнати недійсним договір оренди водного об'єкта №22-14 від 19.02.2014 р., укладений між Бердичівською районною державною адміністрацією та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3, щодо оренди води (водного простору) водного об'єкта, в тому числі рибогосподарської технологічної водойми, площею 42,3415 га та земельної ділянки під водним об'єктом площею 55,9013га, кадастровий номер НОМЕР_1.

5. Провадження у справі в частині вимог до Реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області (Житомирська обл., м.Бердичів) припинити.

6. Зобов'язати фізичну особу - підприємця ОСОБА_3 повернути земельну ділянку із земель водного фонду загальною площею 55,9013 га з кадастровим номером НОМЕР_1 та об'єкт водного фонду (водний простір) площею 42,3415 га до земель запасу Никонівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області.

7. Стягнути з Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області (13300, Житомирська обл., м.Бердичів, площа Соборна, буд.23, ідентифікаційний код 04053619) в доход Державного бюджету України:

- 4872,00 грн. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 14.04.15

Суддя Ляхевич А.А.

віддрук.прим.:

1 - до справи,

2 - Бердичівському міжрайонному прокурору

3 - позивачу (реком.),

4,5,6 - відповідачам

7 - прокуратура Житомирської області