КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2015 р. Справа№ 910/16327/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Лобаня О.І.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання Шлончаку Д.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: Мітлицька О.О. (довіреність від 08.14.2014 № 176);

від відповідача: Гайдар С.А. (довіреність від 09.01.2013 № б/н), Нільга К.Г. (керівник),

розглянувши матеріали апеляційної скарги

товариства з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО

«КОМПАНІЯ ДІСІ»

на рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2014

у справі № 910/16327/14 (головуючий суддя Пукшин Л.Г., судді Грєхова О.А.,

Стасюк С.В.)

за позовом Служби зовнішньої розвідки України

до товариства з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО

«КОМПАНІЯ ДІСІ»

про зобов'язання вчинити дії та стягнення 1269889,20 грн,

ВСТАНОВИВ:

Служба зовнішньої розвідки України звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОМПАНІЯ ДІСІ» про зобов'язання останнього вчинити дії та стягнення суми штрафних санкцій в розмірі 1269889,20 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.08.2014 прийнято позов СЗР України до розгляду та порушено провадження у справі № 910/16327/14.

05 листопада 2014 року позивачем подано до місцевого суду уточнення позовних вимог, відповідно до якого просить: 1) зобов'язати відповідача виконати обов'язок по поверненню майна, що було передано відповідачу за договорами зберігання від 25.11.2013 № 22/14, від 25.11.13 № 23/14, від 23.12.13 № 24/14, від 23.12.14 № 25/14 з належним оформленням відповідно до умов договорів та чинного законодавства актів приймання-передачі майна; 2) зобов'язати відповідача відшкодувати вартість неповернутого майна, переданого за договором зберігання від 26.12.2013 № 26/14, загальною вартістю 1850135,00 грн; 3) зобов'язати відповідача сплатити штрафних санкцій у розмірі 1091579,65 грн. за невиконання взятого на себе зобов'язання по поверненню майна за договором зберігання від 26.12.2013 № 26/14.

Суд першої надав вірну оцінку вказаним вище уточненням СЗР України як заяві про збільшення позовних вимог. Керуючись ч. 4 ст. 22 ГПК України, суд прийняв заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог до розгляду.

Крім того, 25 листопада 2014 року позивач подав до господарського суду міста Києва уточнення позовних вимог, відповідно до якого просить: 1) зобов'язати відповідача замінити майно, що було придбано позивачем за договором закупівлі товарів за державні кошти від 19.11.2013 № 582/13 згідно додатку № 1 до уточнених позовних вимог, зобов'язати відповідача замінити майно, що було придбано позивачем за договором закупівлі товарів за державні кошти від 19.11.2013 № 581/13 згідно додатку № 1 до уточнених позовних вимог, зобов'язати відповідача замінити майно, що було придбано позивачем за договором закупівлі товарів за державні кошти від 18.12.2013 № 645/13 згідно додатку № 1 до уточнених позовних вимог, зобов'язати відповідача замінити майно, що було придбано позивачем за договором закупівлі товарів за державні кошти від 19.12.2013 № 701/13 згідно додатку № 1 до уточнених позовних вимог, 2) зобов'язати відповідача відшкодувати вартість неповернутого майна, переданого за договором зберігання від 26.12.2013 № 26/14, загальною вартістю 1850135,00 грн; 3) зобов'язати відповідача сплатити штрафних санкцій у розмірі 1091579,65 грн за невиконання взятого на себе зобов'язання по поверненню майна за договором зберігання від 26.12.2013 № 26/14.

Вищевказані уточнення, які подані 25 листопада 2014 року, суд першої інстанції розцінив як заяву про зміну предмету позову та залишив її без розгляду, оскільки заяву подано до суду вже після початку розгляду справи по суті.

Таким чином, господарським судом міста Києва спір вирішувався з урахуванням заяви про уточнення, що була подана позивачем 05 листопада 2014 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.12.2014 у справі № 910/16327/14 позов задоволено повністю та вирішено зобов'язати ТОВ «ВП «КОМПАНІЯ ДІСІ» виконати обов'язок по поверненню майна, що було передано ТОВ «ВП «КОМПАНІЯ ДІСІ» за договорами зберігання від 25.11.2013 № 22/14, від 25.11.2013 № 23/14, від 23.12.2013 № 24/14, від 23.12.2013 № 25/14 з належним оформленням із Службою зовнішньої розвідки України відповідно до умов договорів та чинного законодавства актів приймання-передачі майна. Також вирішено стягнути з ТОВ «ВП «КОМПАНІЯ ДІСІ» на користь СЗР України вартість 35-ти спеціальних комплектів навісного обладнання до стрілецької зброї, переданого на зберігання за договором від 26.12.2013 № 26/14, в розмірі 1850135,00 грн; штрафні санкції за невиконання зобов'язання по поверненню майна за договором зберігання від 26.12.2013 № 26/14 в розмірі 1091579,65 грн; судовий збір в розмірі 58834,29 грн. Крім того, вирішено стягнути з ТОВ «ВП «КОМПАНІЯ ДІСІ» в дохід Державного бюджету України 1218,00 грн судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2014 у справі № 910/16327/14 в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання вчинити дії та стягнення штрафних санкцій в сумі 1091579,65 грн та прийняти нове рішення, яким в цій частині відмовити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2015 у справі № 910/16327/14 апеляційну скаргу ТОВ «ВП «КОМПАНІЯ ДІСІ» прийнято до провадження та призначено її до розгляду в судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін на 04 лютого 215 року.

В судовому засіданні 04 лютого 2015 року колегією суддів оголошено перерву до 23 лютого 2015 року.

Ухвалою від 23.02.2015 задоволено клопотання представників сторін даної справи та продовжено строк розгляду апеляційної скарги в порядку, визначеному ст. 69 ГПК України. Також вказаною ухвалою було відкладено розгляд апеляційної скарги на 11 березня 2015 року.

В судовому засіданні 11 березня 2015 року колегією суддів оголошено перерву до 18 березня 2015 року.

Так, представники відповідача в судових засіданнях надали колегії суддів апеляційної інстанції усні пояснення, згідно із якими підтримали доводи, викладені в скарзі, та просили апеляційну скаргу задовольнити. Представник позивача надав пояснення, якими заперечив проти доводів, викладених в скарзі та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між Службою зовнішньої розвідки України, як замовником, та товариством з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОМПАНІЯ ДІСІ», як постачальником, укладено шість договорів закупівлі майна за державні кошти, а саме:

- договір від 19.11.2013 № 581/13 на загальну суму 906468,00 грн на придбання спеціального комплекту бойового плавця № 2, місце поставки м. Київ, просп. Возз'єднання, 1;

- договір від 19.11.2013 № 582/13 на загальну суму 2128700,00 грн на придбання спеціального комплекту бойового плавця № 1, місце поставки м. Київ, просп. Возз'єднання, 1;

- договір від 19.11.2013 № 584/13 на загальну суму 2115336,00 грн на придбання різних видів військового майна згідно зі специфікаціями, місце поставки м. Київ, 19-й кілометр Житомирського шосе;

- договір від 18.12.2013 № 645/13 на загальну суму 906468,00 грн на придбання спеціального комплекту бойового плавця № 2, місце поставки м. Київ, просп. Возз'єднання, 1;

- договір від 19.12.2013 № 701/13 на загальну суму 906468,00 грн на придбання спеціального комплекту бойового плавця № 2, місце поставки м. Київ, просп. Возз'єднання, 1;

- договір від 26.12.2013 № 752/13 на загальну суму 1850135,00 грн на придбання спеціального комплекту навісного обладнання для стрілецької зброї як однієї інвентарної одиниці товару із найменуванням переліку усіх складових цього комплекту, що складається із 35-ти спеціальних комплектів навісного обладнання до стрілецької зброї, місце поставки м. Київ, просп. Возз'єднання, 1.

Вказані договори є однотипними, містять аналогічні положення, зокрема, в пункті 2.1. договорів закупівлі передбачено, що якість, комплексність, технічні характеристики товару зазначені у паспорті на виріб та сертифікаті відповідності, згідно з технічними характеристиками на товар.

Товар поставлено відповідачем позивачеві на підставі вказаних вище договорів закупівлі майна за відповідними видатковими накладними, засвідчені копії яких містяться в матеріалах справи.

Протягом листопада-грудня 2013 року між СЗР України, як поклажодавцем, та ТОВ «ВП «КОМПАНІЯ ДІСІ», як постачальником, було укладено шість договорів на зберігання майна, придбаного за вищевказаними договорами закупівлі майна за державні кошти, а саме:

- договір від 25.11.2013 № 22/14 на зберігання спеціального комплекту бойового плавця № 2 на загальну суму 906468,00 грн, яке було передано на зберігання згідно Акту прийому-передачі від 25.11.2013;

- договір від 25.11.2013 № 23/14 на зберігання спеціального комплекту бойового плавця № 1 на загальну суму 2128700,00 грн, яке було передано на зберігання згідно Акту прийому-передачі від 25.11.2013;

- договір від 23.12.2013 № 24/14 на зберігання спеціального комплекту бойового плавця № 2 на загальну суму 906468,00 грн, яке було передано на зберігання згідно Акту прийому-передачі від 23.12.2013;

- договір від 23.12.2013 № 25/14 на зберігання спеціального комплекту бойового плавця № 2 на загальну суму 906468,00 грн, яке було передано на зберігання згідно Акту прийому-передачі від 23.12.2013;

- договір від 26.12.2013 № 26/14 на зберігання спеціального комплекту навісного обладнання до стрілецької зброї на загальну суму 1850135,00 грн, яке було передано на зберігання згідно Акту прийому-передачі від 26.12.2013;

- договір від 24.12.2013 № 27/14 на зберігання різних видів речового та інвентарного майна на загальну суму 2115336,00 грн, яке було передано на зберігання згідно Акту прийому-передачі від 24.12.2013.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується факт передачі позивачем на зберігання відповідачеві відповідного військового майна, перелік якого наведено у вказаних вище Актах до договорів зберігання, на загальну суму 8813575,00 грн.

При цьому, шість комплектів бойового плавця передавалися на зберігання відповідачеві як одиниця товару.

Відповідно до розділу 1 вказаних договорів зберігання за актом прийому-передачі, який є невід'ємною частиною договору, поклажодавець передає, а зберігач приймає на зберігання протягом строку цього договору майно, у кількості яка визначається в Акті прийому-передачі. Зберігання за договорами є безоплатним, термін зберігання до 31 липня 2014 року.

Згідно з п. 2.1.1. Договорів зберігач зобов'язаний вживати всіх заходів для забезпечення схоронності майна протягом строку зберігання.

Пунктом 2.1.3. Договорів встановлено, що зберігач несе відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження майна поклажодавця, переданого йому на зберігання, у відповідності із договорами та чинним законодавством України з моменту одержання майна від поклажодавця та до моменту його повернення поклажодавцеві.

Зберігач зобов'язаний повернути майно поклажодавцеві за першою вимогою останнього (п. 2.1.4. Договорів).

Пунктами 3.1.2., 3.2. Договорів встановлено, що поклажодавець зобов'язаний забрати у зберігача майно до закінчення строку договору, поклажодавець має право у будь-який час вимагати у зберігача повернення майна, яке знаходиться на зберіганні (всього або його частини).

Відповідно до п. 4.2. Договорів зберігач несе відповідальність за збереження та цілісність майна з моменту передання майна на зберігання і до моменту його повернення поклажодавцеві. У випадку втрати (нестачі) або пошкодження майна, яке передане на зберігання, або його частини, зберігач повинен відшкодувати поклажодавцеві всі пов'язані з цим збитки.

Пунктом 6.1. Договорів встановлено, що останні вважаються укладеними та набирають чинності з моменту їх підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Відповідно до п. 6.2 Договорів строк їх дії починає перебіг у момент, визначений у п. 6.1. та закінчується 31 липня 2014 року.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч. 1 ст. 936 ЦК України).

Так, як слідує з матеріалів справи і вірно встановлено місцевим судом, позивач звернувся до відповідача із листом від 06.06.2014 вих. № 16/2/1479дск (а.с. 35 том 1), в якому виклав вимогу в термін до трьох робочих днів з моменту отримання даного повідомлення повернути товарно-матеріальні цінності, які були прийняті на зберігання згідно з договорами зберігання № 22/14, № 23/14, № 24/14, № 25/14, № 26/14, № 27/14, у кількості визначеній в актах прийому-передачі вказаних договорів. Вказана вимоги була отримана відповідачем 12 червня 2014 року, про що свідчить Реєстр на кореспонденцію, направлену через фельд'єгерську службу від 10.06.2014 № 326 (а.с. 107 том 1).

16 червня 2014 року позивач повторно звернувся до відповідача із вимогою щодо повернення майна (лист вих. № 16/2/1524дск), яка була отримана відповідачем того ж дня, про що свідчить Реєстр на кореспонденцію, направлену через фельд'єгерську службу від 16.06.2014 № 338.

У відповідь на вказані вище звернення позивача, відповідач своїм листом від 17.06.2014 № 9-10/9 повідомив позивача про те, що предмети зберігання за відповідними договорами зберігаються на складах підприємства, що розташовані за такими адресами: м. Київ, просп. Возз'єднання,1; Київська обл. м. Вишгород, вул. Набережна, 3; Чернігівська область, м. Ніжин, вул. Гребіни, 24; АР Крим, м. Бєлогорск, вул. вул. Чобан-Заде, 2. Водночас, відповідач запропонував позивачеві узгодити з його відповідальною особою графік отримання з названих складів товарно-матеріальних цінностей, які перебувають на зберіганні. (а.с. 36 том 1)

Згідно з листом від 19.06.2014 вих. № 16/2/1557дск позивач, з метою узгодження графіку отримання товарно-матеріальних цінностей, надав відповідачеві контактні дані представників СЗР України. Зазначений лист відповідач отримав 20 червня 2014 року, що підтверджується Реєстром на кореспонденцію, направлену через фельд'єгерську службу, від 19.06.2014 № 347.

Втім, зі змісту листа відповідача від 25.06.2014 вих. № 9-10/10 вбачається, що представники СЗР України у встановлений термін не забрали майно зі зберігання. В той же час, відповідач повідомив позивача, що умовами договорів зберігання обов'язок забрати майно покладено на поклажодавця і відповідач не має можливості власними силами здійснити доставку майна позивачу. Також відповідач у вказаному листі просив позивача забезпечити отримання майна зі складів.

Позивач листом від 01.07.2014 № 16/2/1682дск повідомив відповідача про термінову необхідність повернення залишку товарно-матеріальних цінностей, які були прийнятті відповідачем на зберігання, та зазначив, що отримання майна зі складів відповідача буде проведено 02 липня 2014 року власними силами позивача.

Відповідач, в свою чергу, листом від 02.07.2014 № 9-10/11дск повідомив позивача про готовність прийняти представників та транспорт позивача на своїх складах, а листом від 09.07.2014 № 9-10/12дск звернувся з проханням провести інвентаризацію фактично повернутого позивачу майна на предмет наявності всіх комплектуючих.

Спір між сторонами даної справи виник у зв'язку з наступними обставинами.

Так, як слідує з матеріалів даної справи, в процесі її розгляду судом першої інстанції, відповідачем було поступово завезено позивачеві майно, яке було придбане на підставі вищевказаних договорів закупівлі і переданих відповідачеві на відповідальне зберігання на підставі договорів зберігання. Між сторонами спору 13 жовтня 2014 року складено Акти (а.с. 14-26 том 2) звірки фактичного завезення на склад СЗР України для тимчасового зберігання до моменту прийняття і обліку у встановленому порядку майна за договорами зберігання.

У подальшому, на виконання припису голови СЗР України від 29.10.2014 № 1/2/452-б, позивачем в період з 27-30 жовтня 2014 року була проведена позапланова перевірка матеріальних цінностей (водолазне обладнання), що надійшли до СЗР України від ТОВ «ВП «КОМПАНІЯ ДІСІ» та які були придбані на підставі договорів закупівлі від 19.11.2013 № 581/13, від 19.11.2013 № 582/13, від 18.12.2013 № 645/13 і від 19.12.2013 № 701/13, за результатами якої було встановлено, що частина обладнання не відповідає технічним вимогам та на нього відсутня технічна документація, частина обладнання було у використанні та підлягає заміні на нові зразки. Відповідно до Витягу від 04.11.2014 № 1/2/1893 ПБ (а.с. 58-61) представники ТОВ «ВП «КОМПАНІЯ ДІСІ» відмовилися від участі у проведенні вказаної перевірки.

Акти приймання-передачі майна зі зберігання не оформлювалися у зв'язку з тим, що окремі складові частини чотирьох комплектів бойового плавця, придбані на підставі договорів закупівлі від 19.11.2013 № 581/13, від 19.11.2013 № 582/13, від 18.12.2013 № 645/13 і від 19.12.2013 № 701/13, повернуті відповідачем позивачеві зі зберігання в розукомплектованому стані, тобто з урахуванням наведеного кожен такий окремий комплект не становить одиницю товару, і, як наслідок, вказане майно не було оприбутковане позивачем та взято на інвентаризаційний (бухгалтерський) облік.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції і не спростовано відповідачем в ході розгляду даного спору судом апеляційної інстанції, ТОВ «ВП «КОМПАНІЯ ДІСІ» не повернуто позивачеві 35 (тридцять п'ять) комплектів навісного обладнання до стрілецької зброї на загальну суму 1850135,00 грн, яке було передано на зберігання згідно Акту прийому-передачі від 26.12.2013 на підставі договору від 26.12.2013 № 26/14 на зберігання спеціального комплекту.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, СЗР України заявлені позовні вимоги про зобов'язання ТОВ «ВП «КОМПАНІЯ ДІСІ» виконати обов'язок по поверненню майна, що було передано відповідачеві за договорами зберігання від 25.11.2013 № 22/14, від 25.11.13 № 23/14, від 23.12.13 № 24/14, від 23.12.14 № 25/14 із належним оформленням відповідно до умов договорів та чинного законодавства актів приймання-передачі майна; зобов'язання відповідача відшкодувати вартість неповернутого майна, переданого за договором зберігання від 26.12.13 № 26/14, загальною вартістю 1850135,00 грн; зобов'язання відповідача сплатити штрафні санкції у розмірі 1091579,65 грн за невиконання взятого на себе зобов'язання по поверненню майна за договором зберігання від 26.12.13 № 26/14.

За результатами оцінки доказів, наявних в матеріалах справи, та виходячи з викладених вище обставин, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статті 949, 953 ЦК України передбачають, що зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції відносно того, що позивач неодноразово листами від 06.06.2014, від 16.06.2014, від 01.07.2014 звертався до відповідача з вимогою повернути майно, але відповідач, в порушення умов договорів та приписів статтей 530, 949, 953 ЦК України, майно його власникові в повному обсязі так і не повернув.

Частиною 2 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вірно вказав суд першої інстанції, строк виконання відповідачем зобов'язання щодо повернення майна з відповідального зберігання за договорами зберігання від 25.11.2013 № 22/14, від 25.11.13 № 23/14, від 23.12.13 № 24/14, від 23.12.14 № 25/14 є таким, що настав. Однак, при цьому, належних та допустимих доказів, які підтверджують факт повернення відповідачем позивачеві майна за вказаними договорами, як того вимагає припис ст. 33 ГПК України, відповідач суду не надав.

В той же час, ТОВ «ВП «КОМПАНІЯ ДІСІ» в апеляційній скарзі, посилаючись на п. 3.1.2 договорів зберігання та приписи ст. 948 ЦК України, зазначає, що саме позивач зобов'язаний забрати предмет зберігання за місцезнаходженням відповідача (м. Київ, проспект Воз'єднання, 1). З урахуванням наведеного, відповідач вважає, що позивач повинен був довести суду той факт, що представники і транспорт СЗР України прибував по місцезнаходженню відповідача, однак, відповідач відмовив позивачеві у поверненні майна зі зберігання.

Наведені доводи відповідача колегією суддів відхиляються як безпідставні, з урахуванням наступного.

Відповідно до змісту листа від 02.07.2014 № 9-10/11дск майно перебуває на зберіганні за такими адресами: 1) м. Київ, проспект Воз'єднання, 1; 2) Київська обл., м. Вишгород, вул. Набережна, 3; 3) Чернігівська обл., м. Ніжин, вул. Гребінки, 24; 4) АР Крим, м. Білогірськ, вул. Чобан-Заде, 2.

Таким чином, лист від 02.07.2014 № 9-10/11дск спростовує доводи апелянта відносно того, що позивач мав забрати майно зі зберігання в одному місці - за місцезнаходженням відповідача.

Крім того, виходячи з пояснень ТОВ «ВП «КОМПАНІЯ ДІСІ», з метою прийняття на гарантійне обслуговування комплектів бойового плавця, їх необхідно було перевірити у прісній та морській воді з солоністю до 35 % на різній глибині та при температурі від -5°С до 40°С. Як стверджує відповідач, про такі обставини останній повідомив позивача листом від 30.12.2013 № 13/367. При цьому, згідно з твердженнями відповідача, останній від СЗР України заперечень проти вказаних тестувань обладнання бойового плавця не отримував. У зв'язку з наведеним, вказане майно було вивезено до АР Крим.

Також наведеними обставинами (тестуванням) відповідач пояснює те, що обладнання бойового плавця, яке перебувало на зберіганні і було повернуто позивачеві, не в новому стані.

Крім того, відповідачем заявлялося до суду апеляційної інстанції клопотання про зупинення провадження у даній справі до, зокрема, завершення кримінального провадження № 0001146, відкритого відносно службових осіб СЗР України. На думку відповідача, необхідність у зупиненні провадження у справі полягає в тому, що за наслідками прийняття рішення у вказаному кримінальному провадженні буде встановлена винна особа у невиконанні договірних зобов'язань. Також відповідач просив зупинити провадження у справі до отримання ним висновку Київської торгово-промислової палати щодо наявності у правовідносинах сторін, що ґрунтуються на договорах зберігання, форс-мажорних обставин, пов'язаних із окупацією АР Крим.

Наведені доводи відповідача і клопотання про зупинення колегією суддів апеляційної інстанції відхиляються, з наступних підстав.

По-перше, в матеріалах справи відсутні докази направлення відповідачем позивачеві листа-повідомлення від 30.12.2013 № 13/367, а також відсутні будь-які докази щодо погодження з боку позивача проведення перевірки обладнання бойового плавця, придбаного за договорами закупівлі. Крім того, ані договорами закупівлі, ані договорами зберігання не покладено на відповідача обов'язок щодо проведення перевірки (тестування) комплектів бойового плавця з метою подальшого їх прийняття на гарантійне обслуговування. З наведеного вбачається, що відповідач самостійно, без погодження із позивачем, вивіз військове майно на територію АР Крим, що водночас підтверджується листом ТОВ «ЕТІКО» від 22.05.2014 № 31 (а.с. 46 том 2).

За приписами ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Однак, такого зобов'язання ТОВ «ВП «КОМПАНІЯ ДІСІ» як тестування обладнання бойового плавця в АР Крим договорами зберігання передбачено не було, а відтак таке зобов'язання не може бути порушено і як наслідок звільнено відповідача від відповідальності за таке порушення. Отже, колегія суддів апеляційної інстанції відзначає, що саме відповідач несе відповідальність за незабезпечення схоронності та неповернення предметів зберігання позивачеві.

По-друге, як вказує відповідач, посилаючись на лист заступника військового прокурора Центрального регіону України від 28.01.2015 № 06/1-262 вих.-15, кримінальне провадження відкрито відносно службових осіб СЗР України. Однак, спір у даній справі пов'язаний із порушенням зобов'язань за договорами зберігання саме з боку ТОВ «ВП «КОМПАНІЯ ДІСІ», а не СЗР України.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав, визначених ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, для зупинення провадження у даній справі.

Крім того, ТОВ «ВП «КОМПАНІЯ ДІСІ» в апеляційній скарзі вказує на те, що ним було надіслано позивачеві разом із листом від 28.10.2014 № 29/14 (а.с. 76 том 2) акти повернення з відповідального зберігання майна згідно з договорами зберігання № 22/14, № 23/14, № 24/14, № 26/14, а тому безпосереднє прийняття такого майна на баланс у встановленому порядку не залежить від відповідача.

Наведені доводи судом також відхиляються, оскільки як встановлено вище, акти приймання комплектів бойового плавця не підписані позивачем і майно не було прийнято ним на баланс з тієї підстави, що вказане майно повернуто відповідачем зі зберігання з істотними недоліками.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції відзначає, що вимога СЗР України щодо зобов'язання ТОВ «ВП «КОМПАНІЯ ДІСІ» виконати обов'язок по поверненню майна, що було передано відповідачеві за договорами зберігання від 25.11.2013 № 22/14, від 25.11.2013 № 23/14, від 23.12.2013 № 24/14, від 23.12.2014 № 25/14 з належним оформленням відповідно до умов договорів та чинного законодавства актів приймання-передачі майна, є доведеною та правомірною, а відтак рішення першої інстанції щодо задоволення вказаної позовної вимоги є законним.

Стосовно вимоги позивача про відшкодування вартості неповернутого майна за договором зберігання від 26.12.2013 № 26/14 в розмірі 1850135,00 грн, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 942 ЦК України визначено, що зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Статтею 950 ЦК України передбачено, що за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Частиною 1 ст.951 ЦК України визначено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості.

Пунктом 2.1.3 договорів зберігання встановлено, що зберігач несе відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження майна поклажодавця, переданого йому на зберігання, у відповідності із договорами та чинним законодавством України з моменту одержання майна від поклажодавця та до моменту його повернення поклажодавцеві.

Вартість майна, переданого на зберігання за договором від 26.12.2013 № 26/14 визначена в Акті прийому-передачі від 26.12.2013 до вказаного договору та складає 1850135,00 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Зі змісту статей 614, 623 ЦК України та статті 226 ГК України вбачається, що для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) порушення зобов'язання; 2) збитки; 3) причинний зв'язок між порушенням зобов'язання та збитками; 4) вина.

Обов'язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано збитків. При цьому, відповідно до вимог ч. 2 ст. 623 ЦК України, розмір збитків завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Таким чином, виходячи з наведених обставин справи і норм матеріального права, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що позивачем належним чином доведено існування складу цивільного правопорушення у правовідносинах сторін спору, що ґрунтуються на договорі зберігання. Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позовної вимоги СЗР України про стягнення з ТОВ «ВП «КОМПАНІЯ ДІСІ» грошових коштів в сумі 1850135,00 грн як відшкодування вартості неповернутого майна, яке було передано відповідачеві на зберігання на підставі договору від 26.12.2013 № 26/14.

Щодо вимоги СЗР України про стягнення штрафних санкцій у розмірі 1091579,65 грн за невиконання зобов'язання по поверненню майна за договором зберігання від 26.12.13 № 26/14, що нараховані позивачем в період з 18.06.2014 по 13.10.2014, колегія суддів апеляційної інстанції виходить з наступного.

З огляду на те, що відповідач своїми діями порушив зобов'язання за Договором (ст. 610 ЦК України), то він вважається таким, що прострочив виконання (ст. 612 ЦК України), тому є підстави для застосування відповідальності, встановленої договором та законом.

Відповідно до п. 4.3 договору зберігання від 26.12.2013 № 26/14 у випадку неповернення майна поклажодавцеві за першою вимогою, зберігач повинен виплатити поклажодавцеві штраф у розмірі 0,5 % від вартості майна за кожний день затримки.

Відповідно ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У п. 3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 № 01-06/249 «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів» зазначено, що право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено ЦК України, види забезпечення виконання зобов'язань визначено частиною другою статті 546 ЦК України, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань (постанова ВСУ від 22.11.2010 N 14/80-09-2056).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Як встановлено вище, перша вимога позивача (від 06.06.2014 вих. № 16/2/1479дск) про повернення майна в термін до трьох робочих днів з моменту отримання даного повідомлення була отримана відповідачем 12 червня 2014 року, а тому позивачем вірно здійснено нарахування штрафних санкцій з 18 червня 2014 року.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позовної вимоги СЗР України про стягнення з ТОВ «ВП «КОМПАНІЯ ДІСІ» штрафу в сумі 1091579,65 грн. При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок вказаної позовної вимоги, визнав його вірним і обґрунтованим.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2014 у справі № 910/16327/14 відповідає обставинам справи, є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню. У зв'язку з цим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судовою колегією встановлено відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

В той же час, доводи скаржника зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, що не впливає на результат розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОМПАНІЯ ДІСІ» на рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2014 у справі № 910/16327/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2014 року у справі № 910/16327/14 залишити без змін.

3. Справу № 910/16327/14 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді О.І. Лобань

А.Г. Майданевич