ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2015 р. Справа № 914/39/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Гнатюк Г.М.

Скрипчук О.С.

розглянувши апеляційну скаргу державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій" м. Львів

на рішення господарського суду Львівської області від 16.02.2015 р.

у справі № 914/39/15

за позовом державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій" м.Львів

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія інтердрафт"

за участю третьої особи, яка не заявляє регіонального відділення Фонду

самостійних вимог на предмет спору на державного майна України

стороні позивача: по Львівській області

про стягнення 16 910,82 грн.

за участю представників сторін від:

позивача: Баліцький О.Й. - за довіреністю б/н від 05.01.2015 р.

відповідача: Посікіра Р.Р. - за довіреністю б/н від 19.01.2015 р.

третьої особи: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 16.02.2015 р. (суддя М.Синчук) відмовлено у задоволенні позову повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено завданих збитків, їх наявність та розмір. Крім цього, підстав для стягнення недоотриманої орендної плати (тобто суми орендної плати за ставкою 18%, за цільовим використанням майна - розміщення офісу) не має, оскільки договором була встановлена ставка орендної плати 10%.

Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги як доказ порушення умов договору та Закону України «Про оренду державного та комунального майна» акт від 15.08.2013 р. щодо обстеження об'єкта оренди щодо цільового використання орендованого майна, що проводило регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області. Крім цього, скаржник вказує, що внаслідок цього, позивач недоотримав в державний бюджет України орендної плати в сумі 16 910, 82 грн.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав, однак, в судовому засіданні заперечив щодо вимог апеляційної скарги та просив залишити рішення місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Позивач виклав доводи щодо вимог апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін у судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом, 29.09.2011 р. між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інтердрафт» (орендар) укладено договір оренди нерухомого державного майна, що належить до державної власності №136.

Згідно п.п.1.1, 1.2, 5.1, 10.1, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування (орендна ставка 10%) нерухоме державне майно - вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 40,5 кв.м., які розміщені на третьому поверсі чотирьохповерхової адміністративної будівлі за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 222, яке знаходиться на балансі державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій».

Майно передається в оренду з метою проведення виставок непродовольчих товарів без здійснення торгівлі.

Орендар зобов'язаний використовувати орендоване майно відповідно до його призначення та умов цього Договору.

Договір укладено строком на 2 роки 364 дні, що діє з 29.09.2011 р. по 27.09.2014 р. включно.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно аудиторського звіту Міністерства оборони України Територіального північно-східного управління внутрішнього аудиту та контролю Департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю №234/1/31/29 від 19.02.2013 р. про результати аудиту відповідності окремих питань діяльності державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» за період з 01.01.2012 р. по 01.01.2013 р., було проведено обстеження приміщення, переданого в оренду відповідачу, яким встановлено, що площа фактично використовувалась, як офісне приміщення.

В процесі проведення перевірки по даному договору оренди здійснений розрахунок орендної плати, що підлягає перерахуванню до Держбюджету та Установи, за період з жовтня 2011 року по грудень 2012 р. на суму 16 910,82грн. (орендна ставка 18%), виходячи з фактичного цільового використання орендованого майна як офісного приміщення.

Крім цього, на підтвердження своїх позовних вимог, позивач надав суду акт від 15.08.2013 р. про обстеження об'єкта оренди щодо цільового використання орендованого майна - нежитлових приміщень загальною площею 40,5 кв.м., які розміщені на третьому поверсі чотирьохповерхової адміністративної будівлі за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 222, яке знаходиться на балансі державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій», проведеного відділом контрольно-ревізійної роботи та аудиту регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, згідно якого встановлено, що станом на 15.08.2013 р. відповідач використовує державне орендоване майно для розміщення офісу.

Вищевказані обставини стали підставою для звернення позивача - балансоутримувача до суду з вимогою до відповідача про відшкодування 16 910,82 грн. недоотриманої орендованої плати.

При прийнятті постанови судова колегія виходила з наступного.

Відповідно до ст. 193, 283 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Враховуючи те, що предметом договору оренди є майно, яке перебуває на балансі державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій», то до даних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Відповідно до ч. 1,2 ст.18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», за договором оренди орендаря може бути зобов'язано використовувати об'єкт оренди за цільовим призначенням відповідно до профілю виробничої діяльності підприємства, майно якого передано в оренду, та виробляти продукцію в обсягах, необхідних для задоволення потреб регіону.

Орендар зобов'язаний використовувати та зберігати орендоване майно відповідно до умов договору, запобігати його пошкодженню, псуванню.

Відповідно до ст.ст. 629, 632, 773 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Наймач зобов'язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору. Якщо наймач користується річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Як вбачається з договору оренди, його умовами передбачено, що майно передається в оренду відповідачу з метою проведення виставок непродовольчих товарів без здійснення торгівлі.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, в матеріалах справи відсутні докази щодо вимоги чи пропозиції від орендодавця про розірвання чи внесення змін до договору в частині збільшення орендної плати, адресовані орендарю. А відтак, вимога позивача на зміну орендної ставки до 18%, виходячи з фактичного цільового використання орендованого майна як офісного приміщення, є необґрунтованою та такою, що суперечить чинному законодавству.

Необхідно також зазначити, що заборгованість по орендній платі по вказаному договорі відсутня.

Разом з тим, судова колегія зазначає таке.

Вимога позивача про відшкодування 16 910,82 грн. недоотриманої орендованої плати є за своєю правовою природою - вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди.

Відповідно до ст. 224, ч.ч.1, 3, 4, 5 ст. 225 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, на день

подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду про те, що особа, яка вважає, що зазнала завдані збитки, повинна довести їх наявність та розмір. Для визначення розміру неодержаних доходів (упущеної вигоди) кредитор повинен також довести, що він вжив всіх необхідних заходів для того, щоб не допустити їх настання.

А отже, підстав для стягнення недоотриманої орендної плати (тобто суми орендної плати за ставкою 18%, за цільовим використанням майна - розміщення офісу) не має, оскільки договором була встановлена ставка орендної плати 10%, з метою використання орендного майна - проведення виставок непродовольчих товарів без здійснення торгівлі, а отже й сума, на яку позивач мав розраховувати у разі належного виконання зобов'язання відповідачем, тобто у разі цільового використання орендованого майна, саме виходячи зі ставки 10%.

Разом з тим, необхідно зазначити, що посилання апелянта на акт від 15.08.2013 р., згідно якого встановлено, що станом на 15.08.2013 р. відповідач використовує державне орендоване майно для розміщення офісу, не є належним і допустимим доказом порушення відповідачем договірних зобов'язань і завдання позивачеві збитків, а відтак не свідчить про наявність підстав для задоволення даного позову.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржником не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість вимог, заявлених у апеляційній скарзі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення прийняте із дотриманням норм чинного законодавства та у відповідності до обставин справи, тому підстав для його зміни чи скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 16.02.2015 р. у справі

№ 914/39/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи скеровуються в господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 07.04.2015 р.

Головуючий-суддя Матущак О.І.

Судді Гнатюк Г.М.

Скрипчук О.С.