КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2015 р. Справа№ 910/23642/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тищенко О.В.

за участі представників:

від позивача: Комаровський Д.В. - представник

від відповідача: Устименко Ю.І. - представник

розглянувши в відкритому судовому засідання матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2015 року у справі № 910/23642/14 (суддя: Сташків Р.Б.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Дефенса»

про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.01.2015 року у справі № 910/23642/14 в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, ПАТ «Банк Золоті Ворота» звернулось до Київського апеляційного Господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2015 року у справі № 910/23642/14 та прийняти нове рішення по справі, яким позовні вимоги ПАТ «Банк Золоті Ворота» задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 12.02.2015 року апеляційну скаргу було прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 25.03.2015 року.

Представник відповідача 24.03.2015 через відділ діловодства Київського апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.03.2015 розгляд справи відкладено на 08.04.2015.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

27.03.2014 між позивачем, як Страхувальником, та відповідачем, як Страховиком, було укладено договір №1/03-14/Кр-16 страхування (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. предметом Договору є майнові інтереси Страхувальника, що пов'язані з матеріальними збитками, які можуть бути завдані Страхувальнику внаслідок повного або часткового неповернення Позичальником суми кредиту на умовах, встановлених діючим кредитним договором між Страхувальником та Позичальником.

Положеннями ст. 628 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Статтею 982 Цивільного кодексу України передбачено, що істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку, розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором (ст. 983 Цивільного кодексу України).

У даному випадку під майновими інтересами Страхувальника сторони у Договорі розуміють інтереси останнього, що пов'язані з матеріальними збитками внаслідок повного або часткового неповернення Позичальником кредиту в сумі 580000 дол.США.

Страховим випадком за умовами розділу 2 Договору є невиконання Позичальником своїх зобов'язань перед Страхувальником по поверненню суми кредиту протягом 30 календарних днів після закінчення строку повернення суми кредиту згідно кредитного договору або після надання Страхувальником обґрунтованої вимоги Позичальнику про дострокове повернення кредитних коштів.

У розділі 3 Договору погоджено, що страхова сума за правочином становить 6189818 грн., ліміт відповідальності Страховика по одному страховому випадку - 3000000 грн., безумовна франшиза - 5% від страхової суми.

За умовами п. 4.4 Договору страховий платіж становить 464236,35 грн. та вноситься за безготівковим розрахунком до 30.04.2014 включно.

Відповідно до платіжного доручення №31582 від 18.04.2014 Страхувальником було перераховано Страховику страховий платіж в розмірі 464236,35 грн.

Пунктами 8.1, 8.2 Договору передбачено, що останній набуває сили з 27.03.2014 та діє до 15.01.2015.

Позивач звернувся до суду з позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного Договору, однак, як правильно встановлено в оскаржуваному рішенні, на момент укладання Договору сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов Договору страхування та Страхувальником внесено перший страховий платіж, що фактично свідчить про укладення між сторонами договору страхування кредиту.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність».

У ч. 1 ст. 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що НБУ зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами НБУ; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Частиною 1 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ФГВФО. Так, НБУ має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі Постанови № 456 від 31.07.2014 правління НБУ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією ФГВФО 01.08.2014 прийнято рішення № 67 «Про запровадження тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Банк Золоті Ворота», згідно з яким з 04.08.2014 по 04.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу ФГВФО.

На підставі ч. 4 ст.34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція ФГВФО прийняла рішення № 114 від 31.10.2014 про продовження строку здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Банк Золоті Ворота» на один місяць до 04.12.2014 включно та продовження повноважень уповноваженої особи ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації.

Відповідно до Постанови № 781 від 04.12.2014 правління НБУ «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення № 142 від 05.12.2014 «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації та призначено уповноважену особу на ліквідацію Позивача.

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті ФГВФО (http://www.fg.gov.ua) та НЬУ (http://www.bank.gov.ua), тому в розумінні ст. 35 ГПК України є загальновідомою і не потребує доказуванню.

Частинами 1, 2, 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, в тому числі, якщо банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим (п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

21.08.2014 уповноваженою особою ФГВФО та тимчасову адміністрацію в банку Позивача було направлено, а Відповідачем 27.08.2014 отримано, повідомлення №7364 про нікчемність, в тому числі, оспорюваного Договору, а у листі-відповідачі Відповідач повідомив про непогодження з твердженнями щодо нікчемності спірного правочину.

Дослідивши обґрунтування позову та апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем всупереч приписів ст.ст. 43, 34 ГПК України не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, що саме укладанням спірного Договору та внесенням страхового платежу позивач взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого став неплатоспроможним чи виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження нікчемності спірного Договору у розумінні ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» позивачем суду надано не було, а відповідно відсутні підстави застосування до спірних правовідносин наслідків укладання нікчемного правочину.

Укладання Договору було направлене на забезпечення майнових інтересів позивача шляхом страхування фінансових ризиків банку, що виникли в результаті надання Позичальнику кредитних коштів, тому укладання спірного правочину не могло призвести до порушення інтересів заявника, а було направлене на відновлення його майнових активів у разі неповернення Позичальником кредиту.

Враховуючи наведене вище, посилання позивача на приписи ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є безпідставними та такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування.

Також суд зазначає, що Договір був направлений на настання реальних наслідків, що передбачені ним, і протилежного позивачем не доведено.

З наведеного вбачається, що позовні вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного Договору та зобов'язання повернути грошові кошти не підлягають задоволенню у зв'язку з необґрунтованістю.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга позивача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2015 року по справі № 910/23642/14 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/23642/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді І.А. Іоннікова

О.В. Тищенко