ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2015 р.Справа № 922/1111/15

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Аюпова Р.М.

судді: Жельне С.Ч. , Лаврова Л.С.

при секретарі судового засідання Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" м. Київ
до Публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ - 5" с. Подвірки
про стягнення коштів в розмірі 20912766,28 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - Єфременко О.О., дов. від 18.04.2014 року.

Представник відповідача - Сивак А.Ю., дов. від 30.12.2011 року.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Публічного АТ "Харківська ТЕЦ - 5" с. Подвірки, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу в розмірі 7682008,30 грн., пеню в розмірі 5024428,40 грн., три відсотки річних в розмірі 802269,16 грн., суму, на яку збільшився борг, внаслідок інфляційних процесів, в розмірі 7404060,42 грн., які нараховані позивачем внаслідок порушення відповідачем своїх зобов'язань щодо вчасної та в повному обсязі сплати за отриманий природний газ за договором купівлі-продажу природного газу № 1899/14-БО-32 від 19.12.2013р., укладеного між сторонами даного спору. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 26.02.2015р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 17.03.2015р. об 11:00 год.

Ухвалою господарського суду від 27.03.2015р. для розгляду справи призначено судову колегію.

Розпорядженням заступника голови господарського суду від 27.03.2015р. призначено склад колегії для розгляду справи № 922/1111/15: головуючий суддя Аюпова Р.М., судді Жельне С.Ч., Лаврова Л.С.

У судовому засіданні 08.04.2015р. представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні 08.04.2015р. проти позову заперечував частково, просив суд відмовити в задоволенні позову в частині стягнення 5024428,40 грн. - пені, 4219,58 грн. - процентів річних, нарахованих за зобов'язаннями січня-листопада 2014р., 98565,65 грн. - інфляційних втрат, нарахованих за зобов'язаннями січня-серпня 2014р. Через канцелярію суду відповідачем надані додаткові докази по справі (вх. № 13365), які судом долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 08.04.2015р. сторони наголосили на тому, що ними надані всі необхідні для розгляду справи докази та вважають за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

19.12.2013 р. між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу природного газу № 1899/14-БО-32, відповідно до умов якого позивач зобов'язався передати у власність відповідача у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а відповідач прийняти та оплатити поставлений природний газ на умовах даного договору.

Газ, що продається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами (п. 1.2 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору позивач зобов'язався передавати відповідачу газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі відповідача. Право власності на газ переходить від позивача до відповідача в пунктах приймання-передачі.

Приймання-передача газу, переданого позивачем відповідачу у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу (п. 3.3 договору).

Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, відповідач зобов'язався надати позивачу підписані та скріплені печатками відповідача та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п. 3.4 договору).

Умовами п. 6.1 договору сторони погодили порядок розрахунків, а саме: оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2. договору установлено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. умов цього договору, він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу, а останній прийняв, протягом січня-грудня 2014 р. природний газ на загальну суму 103628117,58 грн. Факт поставки газу підтверджується актами приймання-передачі природного газу, підписаними представниками сторін без будь-яких зауважень та заперечень.

Порядок та умови розрахунків визначені розділом 6 договору згідно п. 6.1 якого, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як стверджує позивач у позовній заяві, що не заперечується відповідачем, внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором щодо повної та своєчасної оплати природного газу, сума основної заборгованості відповідача перед позивачем станом на 03.02.2015 р. склала 7682008,30 грн., яка до теперішнього часу є несплаченою.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку. При цьому, позивачем нараховані втрати від інфляційних процесів за весь час прострочення, що складають 7404060,42 грн., пеня у розмірі 5024428,40 грн. та три відсотки річних у розмірі 802269,16 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог та заперечень проти них, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст.173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України, частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України, одним із способів захисту права є примусове виконання обов'язку в натурі (присудження до виконання обов'язку в натурі).

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Статтею 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник, зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки другій стороні - покупцеві, товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму. Договір укладається на розсуд сторін.

Факт поставки газу підтверджується актами приймання-передачі природного газу, підписаними представниками сторін без будь-яких зауважень та заперечень, відповідно до яких протягом січня-грудня 2014 р. позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму 103628117,58 грн. Відповідач за поставлений газ розрахувався частково, в зв'язку з чим, станом на 03.02.2015р. у нього утворилась заборгованість в сумі 7682008,30 грн. Дана сума заборгованості не заперечується відповідачем.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов'язання з оплати за поставлений газ за договором № 1899/14-БО-32 від 19.12.2013р.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право, в тому числі, подавати докази.

Згідно ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. ст. 193, 198 Господарського кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження сплати суми боргу за договором № 1899/14-БО-32 від 19.12.2013р. в сумі 7682008,30 грн., суд визнає вимогу позивача щодо стягнення з відповідача даної суми заборгованості належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи, визнаною відповідачем, тому такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 7.2 договору позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 5024428,40 грн. за прострочення оплати за поставлений за договором природний газ.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача пені, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ухвалою господарського суду Харківської області від 16.12.2002 р. за заявою ВАТ «АТП-16351» порушено провадження у справі № 23/75-02 про банкрутство ДП «Харківська ТЕЦ-5» (ухвалою суду від 12.01.2011 р. у даній справі змінено найменування боржника на ПАТ «Харківська ТЕЦ-5») та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.09.2014 р. продовжено термін проведення підготовчого засідання до 01.01.2016 р. та відкладено розгляд справи у справі № 23/75-02 на 09.06.2016 р.

В силу п.1-1 ч.1 Розділу Х «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції чинній з 19.01.2013р.) положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Оскільки справу про банкрутство відносно відповідача порушено 16.12.2002р., то до правовідносин сторін застосовуються положення Закону України від 14.05.1992р. № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», у редакції 1999р.

Судом встановлено, що позивач є поточним кредитором, оскільки відповідно до абз. 6 ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» поточними кредиторами - є кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство вводиться мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань щодо сплати податків і зборів, застосованих до прийняття рішення про введення мораторію (ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).

Згідно з абз. 2 ч. 4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Тобто наведена норма встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені упродовж часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний із визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію, тому неустойка за невиконання грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення.

Виходячи зі змісту абз. 2 ч. 4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 12.03.2013 р. у справі № 3-71гс12 та у постанові від 01.10.2013 р. у справі № 3-27гс13.

Таким чином, оскільки відносно відповідача було порушено провадження у справі про банкрутство, позивач не має право на нарахування пені, нарахованої ним під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення трьох відсотків річних в розмірі 802269,16 грн., а також суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, в розмірі 7404060,42 грн., суд дійшов висновку, що вони підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні збитки є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому їх слід вважати складовою частиною основного боргу, а нарахування 3% річних по грошових розрахунках - є визначеною законом платою боржника за користування грошовими коштами кредитора.

Передбачене законом право позивача вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог що у певних умовах звичайно ставляться.

Одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Захист цивільних прав здійснюється, в тому числі, шляхом стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законодавством або договором, неустойки (штрафу, пені), а також інших засобів, передбачених законодавством. Отже, стягнення річних та втрат від інфляції є засобом захисту цивільних прав у відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок 3% річних, судом встановлено, що позивачем безпідставно включено до періоду прострочення дні оплати, а саме: 25.09.2014р., 24.10.2014р., 21.11.2014р., 30.12.2014р., коли відповідачем було сплачено заборгованість по періодам поставок січня-листопада 2014 р.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань.

Суд зазначає, що вказане обмеження стосується і процентів річних, які нараховуються кредитором відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Такої ж правової позиції дотримується і Вищий господарський суд України, яка викладена у постановах від 16.09.2014 р. у справі № 904/2096/14, від 02.07.2014 р. у справі № 910/21901/13 та від 30.07.2014 р. у справі № 910/23600/13.

Таким чином, дослідивши наданий позивачем розрахунок трьох відсотків річних та контррозрахунок відповідача, суд дійшов висновку, що позивачем безпідставно нараховані за зобов'язаннями січня-листопада 2014 р. та заявлені до стягнення 4219,58 грн. річних, у зв'язку з чим суд приймає до уваги заперечення відповідача, вважає контррозрахунок відповідача обґрунтованим, вірним, тому позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних підлягають задоволенню частково в сумі 798049,58 грн.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем сум, на які збільшився борг, внаслідок інфляційних процесів, судом встановлено, що позивач в розрахунку здійснює їх нарахування на суму основного боргу, яка вже була проіндексована за попередні періоди.

Так, в розрахунку за січень 2014р. індексована сума боргу за період липня-вересня 2014р. в розмірі 15189415,17грн. отримана позивачем внаслідок вирахування з проіндексованої суми основного боргу за попередній період лютий-червень 2014р. в розмірі 15589415,17 грн. платежу поточного періоду в сумі 400000,00 грн. Аналогічно суми, на які збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, розраховуються позивачем і по зобов'язанням березня 2014 р.

За змістом ст. 625 Цивільного кодексу України, листа Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 р. № 62-97р. не допускається нарахування індексу інфляції на суму боргу, на яку кредитором вже було нараховано індекс інфляції.

Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий господарський суд України, викладеній у постанові від 21.10.2008 р. у справі № 8/797/07, від 01.06.2010 р. у справі № 6/457/08-26/221/09.

Відповідно до листа Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 р. № 62-97р., п. 7 «Методологічних положень щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунків індексів споживчих цін», затверджених наказом Державної статистики України від 01.07.2013 р. № 190, в розрахунках, у публікаціях та офіційних повідомленнях дані щодо індексів споживчих цін наводяться з одним десятковим знаком після коми.

В розрахунку сум, на які збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за зобов'язаннями січня-серпня 2014 р., позивач застосовує індекси інфляції за періоди без дотримання вказаного правила.

Таким чином, дослідивши наданий позивачем розрахунок сум, на які збільшився борг внаслідок інфляційних процесів та контррозрахунок відповідача, суд дійшов висновку, що позивачем безпідставно нараховані за зобов'язаннями січня-серпня 2014 р. та заявлені до стягнення 98565,65 грн., у зв'язку з чим суд приймає до уваги заперечення відповідача, вважає контррозрахунок відповідача обґрунтованим, вірним, тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню частково в сумі 7305494,77 грн.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» підлягає частковому задоволенню: в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 7682008,30 грн., трьох відсотків річних в сумі 798049,58 грн., сум, на які збільшився борг внаслідок інфляційних процесів в розмірі 7305494,77 грн.

В частині стягнення 5024428,40 грн. пені, 4219,58 грн. трьох відсотків річних, 98565,65 грн. сум, на які збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, суд приймає рішення про відмову у задоволенні позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої, при частковому задоволенні позову, судовий збір покладається на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог та покладає на відповідача 55162,87 грн. судового збору.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.1, 4, 12, 33, 43, 44, 65, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Харківська ТЕЦ-5» (62371, Харківська область, Дергачівський район, с. Подвірки, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) суму основного боргу в розмірі 7682008,30 грн., три відсотків річних в розмірі 798049,58 грн., суму, на які збільшився борг, внаслідок інфляційних процесів в розмірі 7305494,77 грн., суму судового збору в розмірі 55162,87 грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В решті позову - відмовити.

Повне рішення складено 14.04.2015 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя Р.М. Аюпова С.Ч. Жельне Л.С. Лаврова

справа № 922/1111/15