РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2015Справа №910/7039/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства «Концерн Стирол»

До Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії

«Нафтогаз України»

Про визнання договору № 06/09-2052 від 23.12.2009 недійсним

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Вєдєрнікова О.С. - по дов. № 10 від 31.12.2014

від відповідача Мандригель Р.С. - по дов. № 55/10 від 29.09.2014

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Публічного акціонерного товариства «Концерн Стирол» до Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про визнання договору поставки природного газу № 06/09-2052 від 23.12.2009 недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2015 порушено провадження у справі № 910/7039/15-г та призначено справу до розгляду на 14.04.2015.

Позивач в судовому засіданні 14.04.2015 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 14.04.2015 проти позовних вимог заперечив повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні 14.04.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

22.12.2009 між Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (постачальник) та Публічним акціонерним товариством «Концерн Стирол» було укладено договір поставки природного газу № 06/09-2052 (далі - договір).

Відповідно до умов п. 1.1. договору постачальник зобов'язується передати у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти від постачальника та оплатити природний газ, в обсязі, зазначеному в ст. 2 цього договору.

Згідно з п. 4.4 договору приймання-передача газу, поставленого постачальником покупцеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги спожитого газу, його фактична ціна та вартість. Акт приймання-передачі газу складається за встановленою формою на підставі технічних актів приймання-передачі газу між газотранспортним підприємством та покупцем, з урахуванням планового обсягу поставки наданого постачальником. Не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем поставки, покупець зобов'язується надати постачальнику для підпису два примірники акта приймання-передачі газу, підписані та скріплені печаткою покупця та погоджені газотранспортним підприємством, копію технічних актів приймання-передачі газу та реєстр обсягів реалізації газу.

Відповідно до п. 6.1 договору остаточний розрахунок за спожитий газ здійснюється на підставі акту приймання-передачі газу (за місяць передачі газу) до 10 числа місяця, наступного за місяцем передачі газу.

Положеннями п. 7.3.1 договору визначено, що у разі порушення покупцем умов оплати за поставку природного газу, покупець зобов'язується сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Згідно п. 9.3 договору строк позовної давності за цим договором, в тому числі по стягненню неустойки, встановлюється тривалістю у 3 (три) роки. Неустойка нараховується протягом шести місяців, що передують моменту звернення з позовом.

Позивач в позовній заяві зазначає, що пункт 4.4. договору суперечить положенням «Порядку формування планових розподілів поставок природного газу споживачам та документального оформлення використаних обсягів газу учасниками газового ринку України», затвердженого наказом НАК «Нафтогаз України» № 45 від 27.01.2004 (далі - Порядок), відповідно до п. 1.1. якого, його дія поширюється на суб'єктів господарювання (постачальників газу), які одержали ліцензії на здійснення господарської діяльності по поставці природного газу споживачам по регульованому й нерегульованому тарифами, і впроваджується з метою врегулювання взаємин між ними й газодобувними, газотранспортними, газорозподільними підприємствами й споживачами природного газу.

Так, зокрема, відповідно до п. 5.1. Порядку після закінчення звітного періоду, не пізніше 5 числа місяця, наступного за звітним, постачальники газу разом зі споживачами та газотранспортним підприємством підписують акти приймання-передачі природного газу.

При цьому, положеннями п. 6.1 договору встановлено, що покупець здійснює остаточний розрахунок за отриманий природний газ на підставі акту приймання-передачі природного газу до 10 числа місяця наступного за місяцем передачі газу, у той час, як згідно п. 4.4. договору покупець до 10 числа місяця повинен тільки погодити акт приймання-передачі газу з газотранспортним підприємством і підписаний зі своєї сторони передати на підпис постачальникові, що прямо суперечить п. 5.1. Порядку. Таким чином, акт приймання-передачі природного газу, буде підписаний постачальником набагато пізніше 10 числа наступного, за місяцем поставки природного газу, з огляду на час необхідний на повернення одного екземпляра підписаного акту покупцеві. Вказане, як стверджує позивач, позбавляє його можливості вчасно здійснити остаточний розрахунок за отриманий природний газ до 10 числа місяця, наступного за місяцем передачі природного газу, тому що підставою для остаточного розрахунку є саме акт приймання-передачі природного газу, що буде первинним документом і підставою для оплати, тільки після підписання його сторонами Договору.

Крім того, п. 4.4. договору встановлений обов'язок покупця погоджувати акт приймання-передачі природного газу з газотранспортним підприємством, що не є стороною договору, і відповідно не є учасником зобов'язальних відносин.

Однак, відповідно до п. 10 «Порядку забезпечення споживачів природним газом», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1729 від 27.12.2001, в редакції чинній на момент укладання договору, постачальники природного газу, зокрема, НАК «Нафтогаз України» та її дочірні підприємства - у разі постачання природного газу суб'єктам господарювання укладають з газотранспортними і газодобувними підприємствами НАК «Нафтогаз України» та із суб'єктами господарювання, що мають ліцензію на розподіл природного і нафтового газу, договори на транспортування природного газу.

Таким чином, п. 5.1 Порядку передбачений обов'язок саме відповідача, як постачальника природного газу, не пізніше 5 числа місяця наступного за звітним, підписувати акт прийому-передачі природного газу зі споживачем та газотранспортним підприємством, з яким у нього встановлені договірні відносини, в той час як п. 4.4 договору передбачений обов'язок позивача, як споживача, погоджувати акт приймання-передачі природного газу з газотранспортним підприємством, з яким у позивача не встановлені договірні або інші зобов'язальні відносини, та крім того, у випадку відмови газотранспортного підприємства погодити акт приймання-передачі природного газу не дозволить позивачеві у вимагати виконання даної дії в примусовому порядку.

Також позивач зазначає, що п. 9.3. договору, відповідно до якого неустойка нараховується протягом шести місяців, що передують моменту звернення з позовом, порушує порядок обчислення позовної давності за вимогами про стягнення неустойки (штрафу, пені) на прострочену суму, оскільки, у разі застосування вказаного пункту договору, строк позовної давності за вимогами про стягнення неустойки починає свій перебіг не з моменту прострочення платежу, а з дати, що визначається шляхом зворотного відліку шести місяців від дати звернення постачальником з позовом (претензією), що не відповідає положенням ч. 2 ст. 260 Цивільного кодексу України, згідно якої порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

З огляду на вищевикладене та враховуючи те, що положення п. 4.4 та п. 9.3 договору не відповідають вимогам чинного законодавства України, позивач просить суд в порядку ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України визнати недійсним договір поставки природного газу №06/09- 2052 від 23.12.2009, укладений між сторонами у справі.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, згідно положень частини першої вказаної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Пунктом 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними» (далі - Постанова Пленуму ВГСУ) встановлено, загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 7-1 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до пункту п. 5.1 Порядку після закінчення звітного періоду, не пізніше 5 числа місяця, наступного за звітним, постачальники газу разом зі споживачами газотранспортним підприємством підписують акти приймання-передачі природного газу.

Разом з тим, виходячи з приписів п. 4.4 спірного договору, яким встановлено, що акт приймання-передачі газу складається за встановленою формою на підставі технічних актів приймання-передачі між газотранспортним підприємством та покупцем, з урахуванням планового обсягу поставки наданого постачальником; не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем поставки, покупець зобов'язується надати постачальнику для підпису два примірники акта приймання-передачі газу, підписані та скріплені печаткою покупця та погодженні газотранспортним підприємством, копію технічних актів приймання-передачі газу та реєстр обсягів реалізації газу, відтак покупець не позбавлений права підписати акти приймання-передачі природного газу до 5 числа місяця, наступного за звітним, як того вимагає п. 5.1 «Порядку формування планових розподілів поставок природного газу споживачам та документального оформлення використання обсягів газу учасникам газового ринку України». Проте, відповідно до умов договору, покупець зобов'язаний надати для підпису постачальнику акти приймання - передачі природного газу не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем поставки.

Відповідно до п. 10 «Порядку забезпечення споживачів природним газом», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1729 від 27.12.2001 НАК «Нафтогаз України» та її дочірні підприємства - у разі постачання природного газу суб'єктам господарювання укладають з газотранспортними і газодобувними підприємствами НАК «Нафтогаз України» та із суб'єктами господарювання, що мають ліцензію на розподіл природного і нафтового газу, договори на транспортування природного газу.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що покупець зобов'язується укласти технічну угоду щодо порядку обліку газу з газотранспортними, або газодобувним, або газорозподільними підприємствами (надалі - газотранспортне підприємство) в пунктах приймання-передачі газу, зазначені в п. 4.1 цього договору. Про укладення цієї угоди покупець повідомляє постачальника протягом 3 днів з дати її укладення.

З огляду на зазначене, положення п. 4.4 договору не суперечить положенням «Порядку формування планових розподілів поставок природного газу споживачам та документального оформлення використання обсягів газу учасникам газового ринку України», та не може свідчити про неможливість позивача вчасно здійснювати розрахунки за спожитий природний газ згідно договору.

Крім того, в будь-якому разі пунктом 6.1 спірного договору передбачена 100% попередня оплата вартості обсягів, незалежно від наявності відправлених актів приймання-передачі природного газу.

Відповідно до п. 9.3. договору строк позовної давності за цим договором та до вимог про стягненню неустойки встановлюється тривалістю у 3 (три) роки. Неустойка нараховується протягом шести місяців, що передують моменту звернення з претензією або позовом.

З урахуванням позиції, викладеної Верховним Судом України по справі № 3-56гс12 у постанові від 04.12.2012 сторонам за договором надається право змінити лише строк, протягом якого управнена сторона може нараховувати штрафні санкції, тоді як момент виникнення права на нарахування відповідних штрафних санкцій є незмінним та пов'язується законом з днем, коли зобов'язання мало бути виконане, що, відповідно, кореспондується з положеннями ст.ст. 260, 261 Цивільного кодексу України щодо початку перебігу позовної давності за вказаними вимогами з урахуванням імперативу встановленого ч. 2 ст. 260 Цивільного кодексу України щодо заборони зміни порядку обчислення позовної давності.

За таких обставин, п. 9.3 договору суперечить вимогам ст.ст. 260, 261 Цивільного кодексу України та ч. 6. ст. 232 Господарського кодексу України лише в тій частині, яка визначає що неустойка нараховується протягом шести місяців, що передують моменту звернення з претензією або позовом.

Разом з тим, частина п. 9.3 договору якою сторони збільшили строк позовної давності до трьох років відповідає вимогам чинного законодавства, що обґрунтовується наступним.

Відповідно до статті 259 Цивільного кодексу України позовна давність встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Отже, пунктом 9.3 договору сторони фактично збільшили строк позовної давності за цим договором та до вимог про стягненню неустойки до трьох років, що відповідає статті 259 Цивільного кодексу України.

Згідно статті 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

З огляду на вищевикладене та враховуючи те, що оскаржуваний договір був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, а також те, що позивачем не наведено обставин, які є підставами для визнання договору поставки природного газу № 06/09-2052 від 23.12.2009 недійсним в цілому, відтак суд відмовляє в задоволенні позовних вимог з огляду на їх недоведеність та безпідставність.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами про визнання недійсним договору.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Концерн Стирол» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 20.04.2015.

СуддяВ.В. Сівакова