ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2015 р.Справа № 922/500/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Марківського районного споживчого товариства, смт.Марківка Луганської області
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, смт.Марківка Луганської області
про стягнення 19088,37 гривень та зобов'язання вчинення дій
за участю представників:

позивача - Барабаш В.С. (довіреність №1 від 02 березня 2015 року)

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

26 січня 2015 року позивач, Марківське районне споживче товариство, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідача) суми заборгованості у розмірі 19088,37 гривень, у тому числі, 10356,14 гривень суми основної заборгованості та 8732,23 гривень суми нарахованої пені. Заявлену вимогу обґрунтував неналежним виконанням відповідачем умов договорів оренди №№17,18 укладених між сторонами 01 квітня 2014 року. Також, позивач просив суд зобов'язати відповідача усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності на будівлю машинолічильної станції площею 120,5 кв.м. та обладнання, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 шляхом його повернення. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 3045,00 гривень судового збору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28 січня 2015 року було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 03 березня 2015 року.

У судовому засіданні 03 березня 2015 року було оголошено перерву до 24 березня 2015 року.

Відповідач, в свою чергу, 24 березня 2015 року надав через канцелярію суду відзив на позов (вх.№11690), в якому повністю заперечував проти позову, посилаючись на відсутність свого підпису у спірних договорах оренди, оскільки, на вимогу відповідача, позивачем не було надано документів права власності на орендоване приміщення, у спірних договорах не було зазначено реєстраційних даних та реквізитів підприємства, а також, відповідача не влаштувала орендна плата. Крім того, відповідач зазначив, що не заперечував проти повернення спірного майна позивачу, але, останній жодного разу не з'явився для передачі майна. Судом було досліджено наданий відзив та долучено до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 24 березня 2015 року було відкладено розгляд справи на 09 квітня 2015 року. Також, відповідною ухвалою було продовжено строк розгляду спору на 15 календарних днів, в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України.

09 квітня 2015 року представник позивача надав до суду документи на підтвердження заявлених позовних вимог, які судом було досліджено та долучено до матеріалів справи.

Представник позивача у відкритому судовому засіданні 09 квітня 2015 року підтримав заявлені позовні вимоги, та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Крім того, повідомив суд, що під час розгляду спору, відповідач повернув спірне майно позивачу, але, не підписав акт приймання-передачі.

Відповідач у відкрите судове засідання 09 квітня 2015 року свого представника не направив. Про причини неявки суд не повідомив. Про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

01 травня 2013 року між позивачем та відповідачем були укладені договори оренди №№18,19, згідно з умовами яких, позивач, як власник та орендодавець передав, а орендар (відповідач) отримав у тимчасове платне користування частину машинолічильної станції площею 110,5 кв.м. з обладнанням, розташовану в АДРЕСА_1. Дані договори було підписано сторонами та скріплено печатками.

Право власності позивача на будівлю машинолічильної станції підтверджується свідоцтвом про право власності без номеру від 28 жовтня 1999 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 листопада 2014 року (а.с.44-45).

Строк дії зазначених договорів був установлений з 01 травня 2013 року по 31 березня 2014 року.

Як зазначив відповідач в судовому засіданні 24 березня 2015 року, він дійсно користувався зазначеним майном, на підставі вищевказаних договорів, та своєчасно сплачував орендну плату в повному обсязі. Після закінчення дії договорів, нові договори укладено не було, та майном він перестав користуватися, боргу перед позивачем за орендну плату немає.

Однак, як зазначає позивач у позовній заяві, 01 квітня 2014 року між ним та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (відповідачем) було укладено нові договори оренди №17 та 18 (далі - договори оренди). Відповідні договори було підписано тільки з боку позивача, оскільки вони були передані на належне оформлення відповідачу (підпис та затвердження печаткою).

Крім того, відповідачем не було й підписано акту прийому-передачі в оренду спірного майна від 01 квітня 2014 року.

Згідно з умовами вказаних договорів, позивач, як власник та орендодавець передав, а орендар (відповідач) отримав у тимчасове платне користування будівлю машинолічильної станції площею 120,5 кв.м. з обладнанням, розташовану в АДРЕСА_1.

Строк дії зазначених договорів з 01 квітня 2014 року по 28 лютого 2015 року.

Позивач, на виконання умов спірних договорів, виставляв відповідачу рахунки-фактури за період з квітня по листопад 2014 року.

Слід зазначити, що в матеріалах справи містяться прибуткові касові ордери, які свідчать про сплату відповідачем орендної плати за квітень-липень 2014 року. Однак, на виконання якого договору, здійснені оплати, в ордерах не зазначено.

Однак, як зазначає позивач, із серпня 2014 року по листопад 2014 року, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 10356,14 гривень по сплаті орендної плати.

З метою досудового врегулювання спору, позивач направив претензію (вих.№38) від 03 жовтня 2014 року на адресу відповідача про сплату виниклої заборгованості. До того ж, відповідача було попереджено про розірвання договорів оренди у випадку несплати зазначеної заборгованості до 01 листопада 2014 року (а.с.46).

Повторно, 08 жовтня 2014 року позивач направив письмову вимогу відповідачу про необхідність підписання та повернення до 01 листопада 2014 року належним чином оформлених договорів оренди №17 та №18 від 01 квітня 2014 року та про сплату заборгованості по орендній платі, або звільнити спірне майно до 01 листопада 2014 року (а.с.48).

Відповідачем, стосовно укладання договорів оренди, було направлено на адресу позивача декілька листів від 25 вересня 2014 року, 27 жовтня 2014 року, 14 листопада 2014 року, в яких останній був не згоден з орендною платою, зазначав про необхідність привести договори у належний стан, оскільки в наданих для підписання договорах були відсутні реєстраційні данні та реквізити підприємства - орендодавця. Також, відповідач зазначав про необхідність надати копії документів, які б підтверджували право власності на орендоване приміщення. Позивач, в свою чергу, надавав відповіді на листи відповідача (а.с.50-58), але, спірні договори так і не були підписані з обох сторін.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов висновку про повну відмову у позові, виходячи з наступного.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ч.1 ст.207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Відповідно до ст.638 Цивільного кодексу України, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Із цим положенням Цивільного кодексу України кореспондуються положення ч.2 ст.180 Господарського кодексу України. Крім того, ч.3 ст.180 Господарського кодексу визначено, що до будь-якого господарського договору мають бути включені такі умови - предмет, ціна та строк дії договору.

Відповідно до ч.8 ст.181 Господарського кодексу України, відсутність згоди між сторонами стосовно хоча б однієї істотної умови договору (незалежно від причин) означає, що такий договір не відбувся.

Згідно із ч.1 ст.284 Господарського кодексу України, істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Наведені норми права означають, що позивач для того, що б його вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі за договорами оренди були визнані законними та обґрунтованими, зобов'язаний довести факт укладання таких договорів між ним та відповідачем.

Проте, в даному випадку цей тягар доказування позивачем не витриманий. Доказів укладання договорів оренди з відповідачем позивачем не надано. Обставини справи свідчать про те, що сторони позивач та відповідач, всупереч наведеним нормам ЦК та ГК України, котрі встановлюють істотні умови договору оренди, не погодили між собою усіх істотних договору.

Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Пленуму Вищого господарського суду України, викладеною у п.2.6. Постанови "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29 травня 2013 року №11 де зазначається, що не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами).

Щодо виставлення рахунків-фактур позивачем на адресу відповідача, суд зазначає наступне.

У відповідності до ст.9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Рахунок-фактура (рахунок-акт) є розрахунково-платіжним документом, що передбачає тільки виставлення певних сум до оплати покупцям за поставляються (фактично поставлені) товари чи надані (фактично надані) послуги. Отже, рахунок (рахунок-фактура) за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа (оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції), а носить лише інформаційний характер.

До того ж, позивачем належним чином не доведено фактів користування відповідачем спірним майном, з 01 квітня 2014 року по листопад 2014 року, та вчинення перешкод у здійсненні права власності на спірне майно. Відсутні таки докази й в матеріалах справи.

За приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Однак, враховуючи недоведеність суми основної заборгованості та відсутність самих договорів, як підстав для виникнення відповідальності за порушення грошових зобов'язань, суд не вбачає правових підстав для стягнення штрафних санкцій, зокрема 8732,23 гривень суми нарахованої пені.

За таких обставин, а саме за відсутності договорів оренди, доказів користування відповідачем спірним майном, вчинення перешкод у здійсненні позивачем права власності на спірне майно, та за відсутності доказів підтвердження заборгованості по орендній платі, на яких позивач ґрунтує свої вимоги по відношенню до відповідача, суд приходить до висновку про те, що фактичні та правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні, а відтак в позові слід відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, встановивши сторону, з вини якої справу було доведено до суду, суд керується ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких, судовий збір покладається на позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 14 квітня 2015 року.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/500/15