ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року Справа № 910/20849/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді суддівКорсака В.А. Данилової М.В., Алєєвої І.В.
розглянувши матеріали касаційної скаргиДержавного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 05.02.2015
у справі№ 910/20849/14 Господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Євроінвестстрой"
доДержавного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач"
простягнення 22 948 541, 52 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники :
- - позивачаВойченко С.В.
- - відповідачаСоляник Н.В.

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Євроінвестстрой" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач", в якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь 22 023 600, 00 грн. основного боргу, 924 941, 52 грн. пені та покласти на відповідача судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.11.2014 (суддя Мудрий С.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2015 (головуючий Куксов В.В., судді: Авдеєв П.В., Яковлєв М.Л.) у даній справі позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг в розмірі 22 023 600, 00 грн., пеню в розмірі 462 470, 76 грн. та 73 080 , 00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями судів, Державне підприємство матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального законодавства, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю з покладенням на позивача судових витрат.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Євроінвестстрой" не скористалось правом, наданим статтею 1112 Господарського процесуального кодексу України, не надіслало відзив на касаційну скаргу, що в силу положень зазначеної статті не перешкоджає перегляду судового акту, що оскаржується.

Розпорядженням секретаря судової палати від 07.04.2015 склад колегії суддів змінено та сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий - Корсак В.А., судді - Данилова М.В., Алєєва І.В. для розгляду даної справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05.08.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євроінвестстрой" (Постачальником; позивачем у справі) та Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" (Замовником; відповідачем у справі) укладено договір поставки № ЦХП-05-02313-01 (далі - договір), за умовами якого, Постачальник зобов'язався поставити та передати у власність, а Замовник прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікації, яка є невід'ємною частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі. Найменування продукції: частини залізничних локомотивів, трамвайних моторних вагонів і рухомого складу; кріплення та арматура і їхні частини; механічне устаткування для керування рухом (клеми пружні КП до пружного проміжного скріплення КПП-1, прокладки підрейкові до пружного проміжного скріплення КПП-1 для рейок Р65, Р50, UIC60, вкладиші підпружинні ізолюючі до пружного проміжного скріплення КПП-1 для рейок Р65, Р50, UIC60) (а.с.22-27).

Відповідно до пунктів 5.1., 5.2. договору, Постачальник здійснює поставку продукції автомобільним або залізничним транспортом на умовах СРТ (перевезення сплачено до...) пункт призначення за реквізитами вантажоодержувача - кінцевого одержувача - структурного підрозділу залізниці згідно рознарядки замовника (відповідно до вимог "ІНКОТЕРМС" ред. 2010 року). Вантажовідправником продукції може бути третя особа, зазначена постачальником. Поставка продукції проводиться партіями протягом терміну дії договору, тільки після письмової рознарядки замовника, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності замовника до прийому продукції. Відповідальність за достовірність інформації, яка вказується у рознарядці, несе замовник. Рознарядка надається постачальнику в оригіналі та з застосуванням факсимільного зв'язку. Після отримання рознарядки по факсу постачальник повинен протягом доби направити замовнику копію отриманої рознарядки з відміткою, що підтверджує її отримання, або іншим чином підтвердити її отримання. Кожна партія продукції постачається протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати письмової рознарядки замовника, якщо інше не вказано у рознарядці.

Датою поставки продукції вважається дата приймання цієї продукції вантажоодержувачем - кінцевим одержувачем - структурним підрозділом залізниці, зазначеного в рознарядці замовника, що підтверджується належно оформленим актом прийому-передачі, який підписується представниками вантажоодержувача, постачальника та затверджується керівництвом служби залізниці вантажоодержувача, оригінал якого надається замовнику (пункт 5.3 договору).

Розділом 6 договору сторони погодили порядок проведення розрахунків. Так, оплата за кожну партію поставленої продукції по даному договору проводиться замовником протягом 75 (сімдесяти п'яти) банківських днів після дати поставки партії продукції, у відповідності з рахунком-фактурою на дану партію, обумовлену згідно з пунктом 5.2 договору. Остаточні фінансові взаєморозрахунки сторони здійснюють після підписання акту звірки, який складається і підписується уповноваженими сторонами (пункти 6.1., 6.2., 6.3. договору).

Судами попередніх інстанцій на підставі поданих до матеріалів справи доказів встановлено, що на виконання умов договору протягом жовтня 2013 року по лютий 2014 року, позивач відвантажив відповідачу товар загальною вартістю 22 023 600, 00 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі продукції, видатковими та товарно-транспортними накладними та відповідним рахунками на оплату (а.с.35-98).

Факт отримання відповідачем товару на вказану суму підтверджується також підписаним та скріпленим печатками сторін актом звірки поставок та розрахунків між сторонами станом на 31.03.2014 (а.с.99).

Однак, відповідач свої зобов'язання за договором оплати вартості поставленого товару не виконав, у зв'язку з чим, у нього виникла заборгованість у сумі 22 023 600, 00 грн., що стало підставою для звернення позивача з позовом про стягнення боргу у вказаній сумі та пені в сумі 924 941, 52 грн.

Колегія вважає висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову достатньо обґрунтованими, враховуючи наступне.

Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 цього ж кодексу передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 712 названого кодексу за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення містяться і у статті 265 Господарського кодексу України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 Цивільного кодексу України).

В частині першій статті 691 Цивільного Кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до частин першої та другої статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а також покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 610, 611 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Судами попередніх інстанцій на підставі сукупності поданих до матеріалів справи доказів, яким дана належна правова оцінка (у тому числі актам приймання-передачі продукції, видатковим та товарно-транспортним накладним, рахункам на оплату та акту звірки поставок та розрахунків між сторонами станом на 31.03.2014) встановлено, що заборгованість відповідача на час вирішення спору судом склала 22 023 600, 00 грн., що в установленому законом порядку не спростовано. Доказів сплати боргу матеріали справи не містять.

Рішенням місцевого господарського суду стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 22 023 600, 00 грн. З таким висновком суду погодився і суд апеляційної інстанції.

Що стосується позовної вимоги про стягнення пені.

Підставою для нарахування пені, став висновок судів попередніх інстанцій про неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань щодо своєчасної оплати поставленого товару та передбачену пунктом 10.6. договору відповідальність за прострочення оплати у вигляді пені. За розрахунком позивача, який перевірений судами, у позивача виникло право на нарахування та стягнення з відповідача 924 941, 52 грн.

Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно пункту третього статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

В пункті 3.17.4. постанови № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" пленум Вищого господарського суду України роз'яснив, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

З наведеного випливає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки (штрафу, пені) є правом суду, який, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Судом першої інстанції встановлено, що допущене відповідачем прострочення виконання зобов'язання виникло з об'єктивних причин, у зв'язку з скрутним фінансовим становищем.

Скориставшись своїм правом на зменшення розміру пені, місцевий господарський суд врахував зазначені вимоги та зменшив розмір належної до стягнення пені з 924 941, 52 грн. до 462 470, 76 грн.

Колегія вважає висновки в цій частині достатньо обґрунтованими.

Відповідно до приписів статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Колегія вважає, що рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду у справі відповідають встановленим фактичним обставинам справи, прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права і передбачені законом підстави для їх зміни або скасування, відсутні.

З приводу посилання касатора на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив його клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, яке було заявлено у зв'язку з перебуванням його представника на лікарняному.

Вказане клопотання було розглянуто судом апеляційної інстанції в передбаченому законом порядку. Відхиляючи клопотання, суд виходив з того, що заявником не доведено наявності підстав для відкладення розгляду справи, а його доводи та заперечення викладені у наявних в матеріалах справи документах. Відповідач не скористався правом щодо забезпечення участі у судовому засіданні іншого представника. Будь-яких процесуальних порушень закону колегією суддів, в даному випадку, не виявлено.

Решта доводів, що викладені в касаційній скарзі пов'язані з вирішенням питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими і фактично зводяться до необхідності надання нової оцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2015 у справі № 910/20849/14 залишити без змін.

Головуючий суддя В.А. Корсак

С у д д і М.В. Данилова

І.В. Алєєва