РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2015№910/4430/15-г

За позовомПриватного підприємства Фірми "Базальт"
доПублічного акціонерного товариства "Банк Камбіо"
провизнання недійсним договору

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Ауксутіс Е.С. - представник за дов.

У судовому засіданні 15.04.2015, на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Приватного підприємства Фірма "Базальт" до Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" про визнання недійсним договору №032/1-2011/980 від 30.11.2011 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.02.2015 порушено провадження у справі №910/4430/15-г, розгляд справи призначений на 23.03.2015.

Ухвалою від 23.03.2015, в порядку ст. 77 ГПК України, відкладено розгляд справи на 15.04.2015.

15.04.2015 позивач звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, у зв»язку з тим, що ухвалу про призначення справи до розгляду та відзив на позов надійшли із запізненням, тому позивач не мав можливості підготувати заперечення на відзив та заяву про застосування строків позовної давності.

Розглянувши клопотання позивача, суд визнав його необґрунтованим та відмовив в його задоволенні, оскільки згідно повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи, ухвалу про порушення провадження у справі від 27.02.2015, позивач отримав 06.03.2015, а ухвалу про відкладення розгляду справи від 23.03.2015 - 31.03.2015. При цьому, явку уповноважених представників в судові засідання не забезпечив. Відзив на позов відповідач подав в судовому засіданні 23.03.2015, а направив його на адресу позивача 24.03.2015.

Враховуючи наведене, позивач мав достатньо часу для підготування пояснень чи заперечень на обставини викладені у відзиві на позов. Крім того, позивач без поважних причин не забезпечив явку своїх уповноважених представників в судові засідання, в тому числі і 15.04.2015.

Відповідач у відзиві на позов заперечив проти позвоних вимог, оскільки спірний договір виконувався сторонами. Крім того, відповідач подав заяву про застосування строку позовних вимог.

В судовому засіданні 15.04.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, господарський суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В:

30.11.2011 між відповідачем (банк за договором) та позивачем (позичальник за договором) укладений кредитний договір №032/1-2011/980 (далі -кредитний договір), за умовами якого банк надає позичальнику кредит в сумі 300 000,00 грн. у вигляді кредитної лінії для завершення будівництва за адресою: Київська обл., смт Гостомель, вул. Лугова, зі сплатою 20 % річних та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості 29.11.2013.

До кредитного договору укладено ряд додаткових угод, відповідно до яких сторони змінювали суму кредиту, термін його повернення, тощо.

Спір у справі виник у зв'язку із оспорювання позивачем дійсності Договору №032/1-2011/980 від 30.11.2011.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Підставою для недійсності Договору позивач вважає, що він суперечить ст.ст. 203, 215 ЦК України, оскільки не був спрямований на реальне виконання істотних умов договору, суперечит вимогам передбачені Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» містить односторонні умови регулювання кредитних відносин,а також був пролонгований між сторонами під час існування у кредитора складних фінансових умов та за обтяжуючих для позивача обставин, на вкрай не вигідних для нього умовах (ст. 233 ЦК України), що призвело до негативних наслідків, на виникнення яких позивач не сподівався під час підписання.

Крім того, позивач зазначає, що умови оспорюваного договору реулює лише повердінку позичальника і не врегульовано зобов»язання та відповідальність кредитора.

У відзиві на позов відповідач визнав позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими оскільки на виконання спірного договору, позичальнику надавались кредитні кошти, позивачем сплачувались проценти за користування кредитними коштами.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Так, згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договором є погоджена дія двох або більше сторін спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частини 1, 2, 4 статті 202 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Про те, що на момент укладення Кредитного договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору та бажали настання цивільних прав та обов'язків, свідчать підписи сторін на спірному договорі. Укладаючи Кредитний договір сторони були вільними в його укладені та визначенні (погодженні) його умов, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін.

Як позивач, так і відповідач під час укладення Кредитного договору були вільними в його укладенні та могли укласти договір на визначених умовах, запропонувати внести зміни до договору щодо пунктів, з якими сторони не погоджуються, або ж відмовитись від його укладення взагалі та укласти договір з іншим контрагентом, або на інших умовах.

Виконання відповідачем (банком) належним чином своїх зобов'язань по Кредитному договору щодо надання позивачу (позичальнику) кредиту у межах суми, визначеної у Кредитному договорі (з врахуванням додаткових договорів), позивачем не заперечується та не оспорюється. Крім того, в матеріалах справи містяться банківські виписки на підтведження виконання позивачем оспорюваного договору.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст.215 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оскаржуваний ним Кредитний договір в момент його укладення суперечив закону, натомість суд встановив, що при його укладенні вищеописаних норм законодавства було дотримано, а також оскаржуваний правочин відповідав внутрішній волі сторін та отримав подальше їх схвалення, про що свідчить відсутність заперечень позивача проти отримання кредитних коштів та подальші укладені між позивачем і відповідачем зміни та доповнення до Кредитного договору.

Згідно зі статтею 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 Цивільного кодексу України. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

При цьому суд відзначає, що відповідно до п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах, під впливом тяжкої для неї обставини і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження обставин, які в силу вимог ст. 233 Цивільного кодексу України, є підставами для визнання недійсним спірного договору, а саме не надано суду належних та допустимих доказів, що даний договір здійснювався під тиском тяжких обставин, які змусили позивача вчинити правочин, а саме підписати договір на вкрай невигідних умовах, а тому посилання позивача на ці обставини є необґрунтованими. Тяжке фінансове становище позивача не вливає на дійсність правочину.

Суд також не погоджується з позивачем щодо не врегулювання умовами кредитного договору відповідальності кредитора, враховуючи, що розділом 4 спірного договору сторони погодили їх відповідальність.

Крім того, слід зазначити, що згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог із наведених позивачем обґрунтувань позову, та їх відхиляє.

Що стосується заяви відповідача про застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне.

У відповідності до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

В зв'язку з тим, що суд прийшов до висновку про необґрунтованість вимог позивача та про відсутність порушення права позивача, позовна давність не може бути застосована до даних правовідносин.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 20.04.2015.

Суддя М.Є. Літвінова