КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2015 р. Справа№ 911/4619/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі Кобець М.О.

за участю представників:

від позивача: Сінькевич В.А. - представник за довіреністю від 17.01.2015 року;

від відповідача: Ларіонова О.О. - представник за довіреністю від 10.03.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу у відкритому засіданні Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІП груп аеропорт»

на рішення Господарського суду Київської області від 02.12.2014 року

у справі № 911/4619/14 (суддя Саванчук С.О.)

за позовом Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІП груп аеропорт»

про стягнення 241 017, 86 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІП груп аеропорт» про стягнення 241 017, 86 грн. за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю № 37-14/1-124 від 01.04.2011 року.

Рішенням Господарського суду Київської області від 02.12.2014 року у справі № 911/4619/14 позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 155 100, 35 грн. основної заборгованості, 30 087, 69 грн. пені, 6 482, 68 грн. - 3% річних та 32 565, 54 грн. збитків від інфляції. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 02.12.2014 року в частині задоволених позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір оренди припинив свою дію в листопаді 2013 року за рішенням орендодавця та органу, уповноваженого управляти об'єктом оренди. Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги, що в матеріалах справи відсутні жодні акти приймання-здачі послуг.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2015 року, враховуючи перебування судді Руденко М. А. у відпустці, справу № 910/16898/14 передано до розгляду колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), Пономаренко Є. Ю., Зеленін В. О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2015 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІП груп аеропорт» прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Зеленін В.О. та призначено до розгляду на 17.03.2015 року.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2015 року, враховуючи вихід судді Руденко М. А. у відпустці, справу № 910/16898/14 передано до розгляду колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), Пономаренко Є. Ю., Руденко М.А.

Представник відповідача у судовому засіданні 17.03.2015 року подав клопотання про розстрочення виконання рішення. Крім того, представник відповідача заявив клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні для надання можливості здійснити звірку розрахунків.

Представник позивача у судовому засіданні 17.03.2015 року не заперечував проти клопотання відповідача про оголошення перерви.

У судовому засіданні 17.03.2015 року оголошена перерва до 31.03.2015 року.

Представник відповідача у судовому засіданні 31.03.2015 року підтримав подане через відділ документального забезпечення суду клопотання про припинення провадження у справі в частині стягнення основної суми заборгованості у сумі 155 100, 35 грн., у зв'язку із сплатою основного боргу. Крім того, представник відповідача подав клопотання про розстрочення виконання рішення в частині стягнення пені, 3% річних та збитків від інфляції.

Представник позивача у судовому засіданні 31.03.2015 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд у її задоволенні відмовити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 01.04.2011 року між Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі - балансоутримувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІП Груп Аеропорт» (далі - орендар) укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю № 37-14/1-124 (далі - договір), відповідно до умов якого у зв'язку з наданням орендарю в оренду частини приміщення на першому поверсі будівлі терміналу "В" балансоутримувача, площею 328,47 кв.м., для розміщення кафе, балансоутримувач надає, а орендар отримує наступні послуги: постачання теплової енергії, прибирання та вивезення твердих побутових відходів, водопостачання, забезпечення санітарно-гігієнічних умов праці тощо (далі - послуги), (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пункту 1.3. договору, сплата за послуги здійснюється орендарем з дати підписання сторонами акту передачі-приймання орендованого майна від 14.10.2010 до договору від 14.12.2010 № 37-14-78.

Згідно з пунктом 2.1.6. договору, балансоутримувач зобов'язується щомісяця до 10 числа місяця, наступного за звітним, виставляти орендарю рахунок за надані послуги за звітний місяць та складати акт приймання-здачі виконаних послуг, який є контролюючим та звітним документом сторін щодо надання-отримання послуг та їх якості.

Пунктом 2.2.3. договору встановлено, що орендар зобов'язується щомісяця, з 10 числа місяця, що слідує за звітним, самостійно одержувати в бухгалтерії балансоутримувача рахунок та акт приймання-передачі виконаних послуг. Сплата рахунку здійснюється орендарем до 20 числа того ж місяця. Підписаний акт приймання-здачі виконаних послуг орендар зобов'язаний повернути в бухгалтерію балансоутримувача протягом 5 днів з дати його отримання. Якщо протягом 5 днів акт приймання-здачі виконаних послуг не буде повернутий балансоутримувачу, він вважається підписаним сторонами.

Акт приймання-здачі виконаних послуг підписується керівниками сторін або призначеними керівниками повноважними особами за умови надання документів про надання таких повноважень.

Підписання акту приймання-здачі виконаних послуг орендарем є підтвердженням відсутності претензій щодо якості наданих послуг.

Відповідно до пункту 6.1. договору, сторони встановили, що згідно зі статтею 631 Цивільного кодексу України, умови Договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладання, а саме: з дати підписання сторонами акту передачі-приймання орендованого майна від 14.12.2010 року до договору від 14.12.2010 року № 37-14-78 та діє 1 рік.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору протягом одного місяця до закінчення строку його чинності, договір вважається продовженим на кожний наступний рік (пункт 6.2. договору).

Відповідач зазначає, що договір оренди припинив свою дію в листопаді 2013 року за рішенням орендодавця.

Однак, колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи відсутні заяви сторін про припинення або зміну умов договору, з огляду на що, суд дійшов висновку про продовження терміну його дії, відповідно до пункту 6.2. договору, та чинність договору протягом спірних правовідносин.

На виконання умов договору, позивач за період з червня 2013 року до липня 2014 року надав послуги на суму 551 206,70 грн., а відповідач вказані послуги прийняв, що підтверджується актами приймання-здачі виконаних послуг від 30.06.2013 на суму 23 774,72 грн., від 31.07.2013 на суму 24 613,32 грн., від 31.08.2013 на суму 22 774, 60 грн., від 30.09.2013 на суму 18 342, 88 грн., від 30.09.2013 на суму 2 132, 99 грн., від 30.09.2013 на суму 18 459, 01 грн., від 31.10.2013 на суму 6 033,80 грн., від 31.10.2013 на суму 18 422,00 грн., від 31.10.2013 на суму 18 638,10 грн., від 30.11.2013 на суму 7 905, 36 грн., від 30.11.2013 на суму 16 067, 58 грн., від 30.11.2013 на суму 23 787, 94 грн., від 31.12.2013 на суму 17 357,12 грн., від 31.12.2013 на суму 10 071, 59 грн., від 31.12.2013 на суму 41 651,28 грн., від 31.01.2014 на суму 15 767, 33 грн., від 31.01.2014 на суму 9 862,34 грн., від 31.01.2014 на суму 28 442, 35 грн., від 28.02.2014 на суму 15 129,56 грн., від 28.02.2014 на суму 43 167,72 грн., від 28.02.2014 на суму 9 317,27 грн., від 31.03.2014 на суму 6 643,67 грн., від 31.03.2014 на суму 8 064, 94 грн., від 31.03.2014 на суму 22 171,26 грн., від 30.04.2014 на суму 6 308,89 грн., від 30.04.2014 на суму 9 021,41 грн., від 30.04.2014 на суму 15 042,66 грн., від 31.05.2014 на суму 10 687,20 грн., від 31.05.2014 на суму 7 660,72 грн., від 31.05.2014 на суму 12 613,26 грн., від 30.06.2014 на суму 9 885,05 грн., від 30.06.2014 на суму 2 881,42 грн., від 30.06.2014 на суму 15 852,26 грн., від 31.07.2014 на суму 10 010,46 грн., від 31.07.2014 на суму 3 735,82 грн., від 31.07.2014 на суму 18 908, 82 грн.

Позивачем складено та передано відповідачу рахунки-фактури від 30.06.2013 № 61/528 на суму 23 774,72 грн., від 31.07.2013 № 61/604 на суму 24 613,32 грн., від 31.08.2013 № 61/673 на суму 22 774, 60 грн., від 30.09.2013 № 61/736 на суму 18 342, 88 грн., від 30.09.2013 № 61/698 на суму 2 132, 99 грн., від 30.09.2013 № 62/526 на суму 18 459,01 грн., від 31.10.2013 № 61/761 на суму 6 033, 80 грн., від 31.10.2013 № 61/803 на суму 18 422,00 грн., від 31.10.2013 № 62/573 на суму 18 638,10 грн., від 30.11.2013 № 61/831 на суму 7 905,36 грн., від 30.11.2013 № 61/911 на суму 16 067, 58 грн., від 30.11.2013 № 62/626 на суму 23 787,94 грн., від 31.12.2013 № 61/1008 на суму 17 357,12 грн., від 31.12.2013 № 61/1006 на суму 10 071, 59 грн., від 31.12.2013 № 62/693 на суму 41 651,28 грн., від 31.01.2014 № 61/57 на суму 15 767,33 грн., від 31.01.2014 № 61/34 на суму 9 862,34 грн., від 31.01.2014 № 62/14 на суму 28 442,35 грн., від 28.02.2014 № 62/146 на суму 15 129,56 грн., від 28.02.2014 № 62/98 на суму 9 317,27 грн., від 28.02.2014 № 62/71 на суму 43167,72 грн., від 31.03.2014 № 61/202 на суму 6 643,67 грн., від 31.03.2014 № 61/208 на суму 8 064,94 грн., від 31.03.2014 № 62/127 на суму 22 171,26 грн., від 30.04.2014 № 61/242 на суму 6 308,89 грн., від 30.04.2014 № 61/293 на суму 9 021,41 грн., від 30.04.2014 № 62/180 на суму 15 042,66 грн., від 31.05.2014 № 61/351 на суму 10 687,20 грн., від 31.05.2014 № 61/309 на суму 7 660,72 грн., від 31.05.2014 № 62/231 на суму 12 613,26 грн., від 30.06.2014 № 61/423 на суму 9 885,05 грн., від 30.06.2014 № 61/379 на суму 2 881,42 грн., від 30.06.2014 № 62/281 на суму 15 852,26 грн., від 31.07.2014 № 61/491 на суму 10 010,46 грн., від 31.07.2014 № 61/490 на суму 3 735,82 грн., від 31.07.2014 № 62/339 на суму 18 908,82 грн.

Доказами передачі рахунків-фактур та актів приймання-здачі виконаних послуг є реєстри отриманих рахунків-фактур, актів виконаних робіт, податкових накладних, копії яких додані до матеріалів справи.

Акти приймання-здачі виконаних послуг не підписані зі сторони відповідача, проте, оскільки у матеріалах справи відсутні докази повернення вказаних актів відповідачем, вони вважаються підписаними сторонами, відповідно до пункту 2.2.3. договору.

Отже, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що вказані акти надання послуг відповідають вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та є належними та допустимими доказами здійснення між сторонами господарських операцій з надання послуг.

Крім того, на підтвердження позовних вимог, позивачем надано в матеріали справи копії податкових накладних, що складені ним на господарські операції за договором.

Відповідно до статті 15 Податкового кодексу України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим кодексом.

Згідно зі статтею 16 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний, зокрема, сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим кодексом та законами з питань митної справи.

Підпунктом 14.1.178. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податок на додану вартість - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V Податкового кодексу України.

Відповідно до статті 185 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є, зокрема, операції платників податку з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 Податкового кодексу України.

Згідно зі статтею 201 Податкового кодексу України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну складену за вибором покупця (отримувача) у паперовому вигляді або в електронній формі. Податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до частин 198.1., 198.2. статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Колегією суддів встановлено, що зі спірних операцій позивачем виписано відповідачу податкові накладні за операціями з отримання спірних послуг. Копії податкових накладних та реєстрів виданих та отриманих податкових накладних наявні в матеріалах справи.

Послуги, що надані позивачем у спірний період, відповідачем частково оплачені на суму 379 497, 94 грн., що підтверджується довідками від 10.11.2014 № 040-18/051, від 12.11.2014 №КІЕ-52/1338, від 11.11.2014 № 39.3-01/240, від 11.11.2014 № 1592/8295/2014, від 11.11.2014 № 7193/0/2-14, від 11.11.2014 № 13.1-11-б.б/7130 з банківських установ, в яких відкрито поточні рахунки позивача, за весь період спірних правовідносин з відповідачем.

Крім того, 31.10.2014 року, тобто, після порушення провадження у справі ухвалою суду від 30.10.2014 року, відповідачем сплачено заборгованість перед позивачем у розмірі 16 608,41 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 31.10.2014 року № 123.

Відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Припинення провадження у справі на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи (Постанова пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Оскільки відповідач частково сплатив суму боргу після порушення провадження у справі, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано припинив провадження у даній справі у частині стягнення основної заборгованості у розмірі 16 608,41 грн. у зв'язку з відсутністю предмета спору.

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за договором станом на день прийняття рішення судом першої інстанції складала 155 100, 35 грн.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи зі змісту укладеного між сторонами договору, останній за правовою природою є договором про надання послуг, за яким одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина 1 статті 901 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 155 100, 35 грн. основного боргу.

Водночас, в суді апеляційної інстанції, відповідач подав клопотання про припинення провадження у справі в частині стягнення основної суми заборгованості у сумі 155 100, 35 грн. Клопотання мотивоване тим, що 17.02.2015 року відповідач перерахував позивачеві 200 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 73.

Так, колегія суддів зазначає, що частиною першою статті 104 ГПК не передбачено можливості скасування або зміни рішення у зв'язку із зміною стану розрахунків між сторонами (наприклад, зменшення або збільшення заборгованості), якщо така зміна сталася після прийняття рішення місцевого господарського суду (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.05.2011 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України»).

Беручи до уваги те, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції за обставинами, які існували на момент прийняття рішення місцевим судом, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання про припинення провадження у справі в частині стягнення основної суми боргу.

Також, позивач, на підставі пункту 4.2. договору, заявив до стягнення з відповідача пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення, включаючи день оплати, яка за розрахунком позивача складає 30 156, 92 грн.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання. Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" вiд 22.11.1996 № 543/96-ВР визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Крім того, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Зважаючи на вищевикладені вимоги законодавства, умови договору та обставини справи, перевіривши розрахунок пені наданий позивачем, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення пені у сумі 30 156, 92 грн.

До того ж, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання, позивач на підставі статті 625 Цивільного кодексу України заявив до стягнення 3% річних у розмірі 6 586, 64 грн. та інфляційні втрати у розмірі 32 565, 54 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних наданий позивачем, колегія суддів прийшла до висновку, що вказана позовна вимога нарахована надмірно, а тому суд першої інстанції правомірно задовольнив вимогу про стягнення 3% річних частково у сумі 6 482, 68 грн.

Щодо стягнення збитків від інфляції, то колегія суддів зазначає, що наданий позивачем розрахунок є арифметично вірним, а тому, суд першої інстанції обгрунтовао задовольнив позовну вимогу про стягнення 32 565, 54 грн. інфляційних втрат у повному обсязі.

Крім того, під час розгляду справи в апеляційній інстанції представник відповідача подав клопотання про розстрочення виконання рішення в частині стягнення пені, 3% річних та збитків від інфляції. Клопотання мотивоване тим, що відповідач перебуває у скрутному становищі, що значно ускладнює виконання рішення суду.

Згідно із п. 6 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» питання про відстрочку або розстрочку виконання постанови апеляційного суду та порядку її виконання вирішується апеляційним судом одночасно з прийняттям постанови за результатами перегляду судового рішення, про що зазначається у постанові.

Розстрочка означає виконання рішення часками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатися господарським судом. Господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення.

Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (п.7.1, 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 року).

Подаючи клопотання про розстрочку виконання рішення суду відповідач посилається на скрутне фінансове становище.

Однак, відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів свого скрутного фінансового становища.

Враховуючи зазначене, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання про розстрочення виконання рішення суду в частині стягнення пені, 3% річних та збитків від інфляції.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 02.12.2014 року у справі № 911/4619/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІП груп аеропорт» про розстрочення виконання рішення в частині стягнення пені, 3% річних та збитків від інфляції відмовити повністю.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІП груп аеропорт» на рішення Господарського суду Київської області від 02.12.2014 року залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду Київської області від 20.10.2014 року у справі № 911/4619/14 - без змін.

4. Матеріали справи № 911/4619/14 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко