ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2015 р. Справа № 911/413/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Гефест -2000"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Край - 1"

про стягнення 6665,58грн

Суддя Ейвазова А.Р.

Представники:

від позивача - Колобов Л.В. (довіреність б/н від 01.03.2015);

від відповідача - Стрельченко І.П. (довіреність № 6/15 від 08.01.2015)

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Гефест-2000" (далі - ТОВ "Торговий дім "Гефест-2000") звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Край-1" (далі - ТОВ "Край-1") про стягнення 45485,58, з яких:

- 38820,48грн основної заборгованості за поставлений товар;

- 376,51грн процентів за період з 30.09.2014 по 26.01.2015;

- 2911,54грн втрат від інфляції за період з 30.09.2014 по 26.01.2015;

- 3377,05грн пені за період з 30.09.2014 по 12.11.2014.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобов'язань за договором поставки № 1410 від 10.04.2006 в частині оплати поставленого товару (а.с.2-4).

Ухвалою господарського суду Київської області від 09.02.2015 порушено провадження у справі за поданою заявою (а.с.1).

Ухвалою господарського суду Київської області від 06.03.2015 провадження у справі в частині стягнення 38 820,00грн основної заборгованості припинено на підставі п.11 ч.1 ст.80 ГПК України (а.с.86-87).

До прийняття рішення по суті заявлених вимог, 23.03.2015 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, яка фактично є заявою про збільшення заявлених вимог в частині стягнення процентів, втрат від інфляції та пені. Так, відповідно до поданої заяви позивач просить стягнути з відповідача:

- 0,48грн основного боргу;

- 469,04грн процентів за період з 30.09.2014 по 23.02.2015;

- 6483,02грн втрат відінфляції за період з 30.09.2014 по 23.02.2015;

- 4240,46грн пені за період з 30.09.2014 по 23.02.2015 (а.с.96-97).

Відповідна заява прийнята до розгляду судом 31.03.2015.

Відповідач у справі - ТОВ "Край-1" у відзиві позовні вимоги вважає необґрунтованими та безпідставними, посилаючись на те що:

- відповідач здійснив оплату за поставлений товар відповідно до умов договору;

- позивач неправомірно нарахував штрафні санкції, оскільки ним не надано доказів реалізації товару по кожній накладній на відповідну дату, у зв'язку з чим строк оплати не є таким, що настав (а.с.89-90).

Крім того, у поданій позовній заяві позивач просив суд на час розгляду даного позову вжити заходів по забезпеченню позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти, що належать відповідачу в межах суми позову та судових витрат.

Щодо задоволення відповідного клопотання заперечував відповідач.

У задоволенні відповідного клопотання судом відмовлено з наступних підстав.

Відповідно до ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити, передбачених ст. 67 ГПК України, заходів до забезпечення позову.

Згідно до ст. 67 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду у разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При вирішенні питання щодо застосування заходів забезпечення позову, суд має, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову.

Однак, позивачем, в порушення вимог ст.33 ГПК України, не надано доказів у підтвердження того, що виконання рішення у даній справі, у разі задоволення позову, буде утруднено або унеможливлено. Також, слід зазначити, що позивач просить також накласти арешт на майно відповідача, що не співвідноситься з обраним способом захисту порушеного права - примушення до виконання зобов'язання в натурі шляхом стягнення грошових коштів.

За таких обставин, заявлене клопотання є необґрунтованим і не можу бути задоволено судом.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

10.04.2006 між ТОВ "Торговий дім "Гефест-2000" (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Край» (далі - покупець) укладено договір №1410 поставки (а.с.11-19, зворот, далі - договір поставки, договір).

За умовами такого договору, постачальник постачає і передає у власність покупцеві, а покупець приймає та оплачує товари згідно з замовленнями покупця та товаросупровідною документацією, які складають невід'ємну частину договору.

Додатковою угодою №1/2 від 30.08.2010 (про заміну сторони у зобов'язанні), яка укладена між ТОВ "Торговий дім "Гефест-2000", ТОВ «Край» та ТОВ «Край-2», замінено сторону у зобов'язанні за вищевказаним договором, а саме ТОВ «Край» на ТОВ «Край-2» (а.с.22).

20.08.2014 додатковою угодою б/н, яка укладена між ТОВ "Торговий дім "Гефест-2000" (далі - постачальник), ТОВ «Край-2» (далі - первісний покупець) та ТОВ «Край-1» (далі - новий покупець), замінено сторону у зобов'язанні за вищевказаним договором, а саме ТОВ «Край-2» на ТОВ «Край-1» (а.с.24).

Таким чином, укладений сторонами договір є підставою для виникнення у сторін у справі господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Відповідно до п. 1.1 договору поставки, покупець надає замовлення постачальнику на підставі прайс-листа, затвердженого сторонами та діючого на дату замовлення, в якому наведено перелік товарів, що поставляється за цим договором, та їх ціни, який є невід'ємною частиною договору (додаток №2 «Прайс-лист»); покупець надає постачальникові рекламні та маркетингові послуги у порядку згідно з умовами, передбаченими у додатку №3 статті 2 «Додаткові рекламні послуги» (п. 1.2 договору).

Згідно п. 2.1 договору, постачальник повинен поставляти товари вчасно, до відповідного філіалу представництва, магазину «покупця», який вказаний у замовленні, у відповідній кількості та належної якості, а також у відповідності до усіх інших вимог згідно з замовленням, договором та законодавством України; замовлення покупця на поставку товарів обов'язкові для постачальника та можуть надаватись постачальникові у письмовій формі, по факсу, електронній пошті або у іншій формі, прийнятній для покупця, максимально до дня поставки товару (максимально 7 днів).

Право власності і ризик випадкової загибелі або пошкодження товарів переходить від постачальника до покупця з моменту, коли товари поставлено покупцеві вивантаженим на приймальну платформу магазину, і сторони підписали накладну, що засвідчує те, що товари були отримані покупцем (пункт 2.7 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору постачальник поставляє, а покупець оплачує товари за цінами, зазначеними у прайс-листі (додаток №2), затвердженому сторонами.

Як визначено п.8.1 договору, він діє до 31 грудня 2006 року; строк такого договору автоматично подовжується на додаткові однорічні терміни у випадку, якщо не менше ніж за 30 днів до закінчення його строку дії будь-яка сторона не повідомить іншу сторону у письмовій формі про свій намір припинити його дію.

Як встановлено під час розгляду справи, на виконання умов договору, у період з 08.01.2014 по 11.04.2014 позивачем поставлено відповідачу товар за видатковими накладними:

- №РНг-000015 від 08.01.2014 на суму 1972,20грн;

- №РНг-000016 від 08.01.2014 на суму 6716,40грн;

- №РНг-000089 від 18.02.2014 на суму 1848,00грн;

- №РНг-000173 від 25.03.2015 на суму 3645,00грн;

- №РНг-000174 від 25.03.2014 на суму 10076,04грн;

- №РНг-000213 від 09.04.2014 на суму 11309,52грн;

- №РНг-000214 від 09.04.2014 на суму 2113,20грн;

- №РНг-000215 від 09.04.2014 на суму 6993,96грн;

- №РНг-000216 від 09.04.2014 на суму 2041,20грн;

- №РНг-000217 від 11.04.2014 на суму 8847,00грн;

- №РНг-000218 від 11.04.2014 на суму 3144,60грн (а.с.64-74).

Листом за вихідним №43 від 15.05.2014 позивач звернувся до ТОВ «Край-2» з вимогою про надання інформації про залишки товару у семиденний строк і оплати за реалізований товар. При цьому, позивач у відповідному листі зазначив, що у випадку не подання відповідної інформації, товар буде вважатись реалізованим та позивач просив сплатити борг у сумі 56 820,48грн (а.с.104). Відповідний лист отриманий ТОВ «Край-2» 15.05.2014, що вбачається з повідомлення про вручення рекомендованого листа №359 (а.с.105).

Вказана заборгованість також відображена у підписаному між позивачем та ТОВ «Край-2» акті звірки взаєморозрахунків станом на 30.04.2014 (а.с.27).

Відповідачем частково оплачено поставлений товар, а саме перераховано: 03.07.2014 - 8000грн, 01.09.2014 - 10000грн (а.с.25-26).

Після порушення провадження у даній справі до прийняття рішення по суті заявлених вимог, відповідач - ТОВ «Край-1», який набув прав та обов'язків ТОВ «Край-2» (ТОВ «Край») за вищезазначеним договором поставки, платіжним доручення №6736 від 19.02.2015 (а.с.46), в рахунок оплати товару за вказаним договором, перерахував позивачу 38820,00грн в рахунок оплати за непродовольчі вироби за договором №1410 від 10.04.06. Отже, на момент прийняття рішення по суті неоплаченим залишилась частина товару на суму 0,48грн.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обов'язку оплатити поставлений товар та застосування до нього відповідальності, встановленої чинним законодавством та умовами договору за порушення відповідного зобов'язання.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правило, визначене відповідною нормою, також викладене у ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 3.3 договору визначено, що оплата виконується шляхом переказу на рахунок постачальника, зазначений у статті 9 договору протягом терміну платежу, зазначеного у пункті 1.1 додатку №3 «Спеціальні умови», за умови, що сума платежу не менше за 50,00грн та постачальник надасть належним чином оформлені рахунки та накладні (у формі відповідно до інструкцій покупця) на адресу покупця, яка вказана у статті 9; якщо постачальник не надасть рахунки та накладні вчасно, покупець має право затримати розрахунок на відповідний час затримки у надані документів.

Відповідно до п. 1.1 додатку №3, який підписано з протоколом розбіжностей, які врегульовані шляхом складання протоколу врегулювання розбіжностей (а.с.19, зворот), до договору № 1410 від 10.04.2004, покупець оплачує реалізовані товари за період один календарний тиждень у магазинах покупця протягом 7 календарних днів з дня закінчення календарного тижня за умови, що постачальник надасть належним чином оформлені рахунки та накладні (у формі відповідно до інструкцій покупця) на адресу покупця, яка вказана у статті 9 договору, протягом не більш ніж 7 днів з дня поставки; якщо постачальник не надасть рахунки та накладні вчасно, покупець має право затримати розрахунок на відповідний час затримки наданих документів.

Заперечуючи щодо заявлених вимог, відповідач, зокрема, посилався на те, що відповідач здійснив оплату за поставлений товар відповідно до умов договору, оскільки вартість нереалізованого товару в мережі відповідача складає 887,13грн (а.с.91), а, отже, відповідачем достроково оплачено частину товару, строк оплати якої не настав.

Вказані заперечення відповідача не приймаються судом до уваги з огляду на таке.

Аналіз умов договору, зокрема, його додатку №3, надає підстави суду вважати, що сторони договору настання у відповідача (покупця) обов'язку оплатити поставлений товар поставили у залежність від певної обставини - продажу відповідного товару третім особам.

Між тим, сторони, виходячи з умов договору, ніяким чином не визначили порядок інформування відповідачем позивача про обсяги реалізації за певний період або звітування про це, як і права позивача здійснювати перевірку обсягів нереалізованого товару у магазинах (складах) відповідача.

Крім того, судом враховано, що позивач листом № 43 від 15.05.2014 звертався до покупця з метою отримання інформації щодо реалізації поставленого товару (а.с.104).

Проте відповідачем не надано суду доказів надання відповіді на сказаний лист, як і доказів у спростування наданих позивачем доказів отримання відповідного листа.

Окрім того, відповідна довідка є одностороннім документом відповідача і з її тексту неможливо ідентифікувати за якими саме накладними і коли поставлявся вказаний товар, а, отже, і визначити чи стосується така довідка товару, переданого за наведеними накладними і щодо оплати якого заявлені вимоги у даній справі.

Крім того, відповідачем підписано акт звіряння розрахунків від 31.10.2014, відповідно до якого станом на 30.09.2014 сальдо на користь позивача складає 38820,48грн (а.с.29).

Також, в силу ч.1 ст.212 ЦК України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

При цьому, договір, за змістом ч. 2 ст.202 ЦК України, є двостороннім (багатостороннім) правочином.

Згідно ч.2 ст.212 ЦК України, якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.

Таким чином, враховуючи, що відповідач не надав позивачу інформації про залишки непроданого товару, а товар, як визначено п.2.7 договору поставки, перейшов у власність відповідача з моменту його передачі, що фактично дозволяє йому вільно і у будь-який час ним розпорядитись, договір не передбачає обов'язку відповідача реалізовувати переданий йому у власність товар, що дозволяє йому не здійснювати дій щодо його реалізації, відповідну обставину - факт продажу такого товару, суд вважає такою, що настала в момент отримання листа від 15.05.2014 №43 - 19.05.2014. Отже, відповідач мав здійснити оплату протягом 7 календарних днів, як визначено п.1.1 додатку №3 до договору поставки, тобто по 26.05.2014 включно.

При цьому, суд такого висновку дійшов, оцінивши відповідні документи у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, згідно ст.43 ГПК України, як тими, що надані позивачем, так і тими, що надав відповідач, у т.ч. непрямими та похідними доказами, а також враховуючи те, що ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Під час дослідження питання отримання товару (виконання зобов'язання з поставки позивачем), судом досліджено також інші зібрані у справі докази, які у сукупності з накладними підтверджують факт прийняття товару у певній кількості та відповідною ціною, зокрема: акт звірки розрахунків станом на 30.09.2014 (а.с.29) та інші зібрані у справі докази, у т.ч. докази часткової сплати боргу (а.с.25-26, 46).

Отже, враховуючи, що відповідач, в порушення своїх зобов'язань за договором, не сплатив у встановлений договором строк частину поставленої позивачем продукції, заявлені вимоги в частині стягнення 0,48грн. підлягають задоволенню.

Окрім того, позивачем заявлено вимоги (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) щодо стягнення з відповідача 469,04грн процентів та 6483,02грн втрат від інфляції за період з 30.09.2014 по 23.02.2015.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, заявлені вимоги є обґрунтованими, однак, не у повному обсязі.

Так, за розрахунком суду, розмір процентів, з урахуванням оплати, що мала місце 19.02.2015 у розмірі 38820,00грн (доказів отримання грошових коштів 23.02.2015 позивачем не подано) складає:

- за період з 30.09.2014 (початкова дата періоду нарахування, заявленого позивачем) по 18.02.2015 (оскільки 19.02.2015 відповідачем здійснено оплату товару) на борг у розмірі 38 820,48грн - 453,08грн;

- за період з 19.02.2015 по 23.02.2015 (заявлену позивачем дату нарахування) на залишок боргу у розмірі 0,48грн - 0,00грн;

Таким чином, вимоги про стягнення процентів підлягають задоволенню у розмірі 453,08грн; у задоволенні вимог про стягнення 15,96грн процентів суд відмовляє.

За розрахунком суду втрати від інфляції за заявлений позивачем період склали:

- за період з 30.09.2014 по 18.02.2015 (оскільки 19.02.2015 відповідачем здійснено оплату товару) на борг у розмірі 38 820,48грн - 6483,02грн;

- за період з 19.02.2015 по 23.02.2015 на залишок боргу у розмірі 0,48грн - 0,00грн (також див. лист Верховного Суду України №69-97 від 03.04.1997).

Проте така помилка у розрахунку втрат від інфляції не потягла за собою заявлення втрат від інфляції у більшому розмірі заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню у розмірі 6483,02грн.

Крім того, позивачем заявлено вимогу щодо стягнення пені у розмірі 4240,46грн за період з 30.09.2014 по 23.02.2015.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до п. 3.8 договору за несвоєчасну оплату продукції покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Встановлений відповідним пунктом договору розмір пені не перевищує максимального розміру пені, встановленого Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З наданого позивачем розрахунку (а.с.97) вбачається, що пеня нарахована ним за період з 30.09.2014 по 23.02.2015 на заборгованість відповідача за договором без врахуванням розміру боргу на відповідні дати, а також без застосування положень ч.6 ст.232 ГК України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За таких обставин, розмір пені за розрахунком суду, за період з 30.09.2014 (заявлено позивачем) по 26.11.2014 (шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано - 26.05.2014) на борг у розмірі 38820,48грн - 1586,85грн.

В частині вимог про стягнення 2653,61грн пені суд відмовляє.

В силу ст. 49 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з оплатою позову судовим збором, підлягають частковому відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, у розмірі 1729,48грн (з урахуванням покладення на відповідача відшкодування частини судового збору з вимог, які фактично погашені під час розгляду справи, оскільки спір у відповідній частині виник внаслідок порушення зобов'язань відповідачем) пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-1» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Гефест-2000» 0,48грн основної заборгованості, 453,08грн процентів, 6483,02грн втрат від інфляції, 1586,85грн пені, а також 1729,48грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. В частині стягнення 15,96грн процентів, 2653,61грн пені у задоволенні позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 09.04.2015

Суддя Ейвазова А.Р.