РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2015Справа №910/772/15-г

За позовом Приватного підприємства фірма «Арконі»

до Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ»

про визнання договору недійсним

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Мєнков Є.П. - довіреність б/н від 09.02.2015 року;

від відповідача: Лаврін О.В. - довіреність № 10/00-21 від 21.01.2015 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство фірма «Арконі» звернулося до господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» про визнання договору недійсним

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача Кредитний договір №0032/07/20-KLI від 29.10.2007 року підписаний від імені відповідача С.М. Гречко (керуючий вінницькою філією АКБ «Форум») без необхідного обсягу цивільної дієздатності та з перевищенням своїх повноважень.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов, визнавши недійсним Кредитний договір №0032/07/20-KLI від 29.10.2007 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.01.2015 року порушено провадження по справі та призначено розгляд справи на 18.02.2015 року.

10.02.2015 року через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, заява про накладення арешту на заставлене майно, заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.02.2015 року розгляд справи відкладено на 17.03.2015 року.

17.03.2015 року через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, продовження строку вирішення спору.

В судовому засіданні 17.03.2015 року оголошено перерву до 24.03.2015 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.03.2015 року продовжено строк розгляду спору на 15 днів.

20.03.2015 року представник позивача через канцелярію суду подав заяву про зміну підстави позовної заяви, згідно якої позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача при укладанні Кредитного договору №0032/07/20-KLI від 29.10.2007 року було порушено вимоги ст. 203 ЦК України, та не було погоджено усіх істотних умов договору, а саме: не встановлено строк дії договору, договір не містить положень про відповідальність банку (відповідача) за невиконання або неналежне виконання умов кредитного договору.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов, визнавши недійсним Кредитний договір №0032/07/20-KLI від 29.10.2007 року.

Судом прийнято заяву позивача про зміну підстави позовної заяви.

Представник позивача в судовому засіданні 24.03.2015 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 24.03.2015 року позовні вимоги не визнав та просив суд в їх задоволені відмовити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 24.03.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.10.2007 року між Акціонерним комерційним банком «Форум» (перейменовано в Публічне акціонерне товариство «БАНК ФОРУМ», далі по тексту - Банк, відповідач) та Приватним підприємством фірма «Арконі» (далі по тексту - позичальник, позивач) укладено Кредитний договір №0032/07/20-KLI (далі по тексту - Кредитний договір, Договір), за умовами якого (п. 1.1. Договору) Банк надає Позичальнику кредитні кошти у формі відновлювальної кредитної лінії для придбання будівельного обладнання (будівельні ліси, спецтехніка - екскаватори, бурові установки, крани, запчастини і послуги по ремонту спецтехніки) з максимальним лімітом заборгованості в сумі 2 000 000,00 (два мільйони) гривень.

Згідно з п. 1.2. Договору, кредитні кошти надаються строком по 28 жовтня 2008 року, також за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмір 17% (сімнадцять) процентів річних, а пункт 1.3. встановив графік погашення кредиту.

В подальшому між сторонами укладались додаткові угоди до Кредитного договору, відповідно до яких змінювались умови договору, а саме:

- додатковою угодою №1 від 24.06.2008 року сторонами встановлено розмір процентів за користування кредитом на рівні 18% річних;

- додатковою угодою №2 від 28.10.2008 року сторонами викладено Розділ 1 "Предмет договору" в новій редакції, внесено зміни в пункти №: - 1.1. шляхом встановлення максимального ліміту заборгованості в сумі 1 796 000,00 гривень; - пункт 1.2. кредитні кошти надаються строком по 27 жовтня 2009 року та встановлюється розмір процентів за користування кредитом на рівні 27% річних; - пункт 1.3. встановлено новий графік зниження ліміту заборгованості.

- додатковою угодою №3 від 28.09.2009 року сторонами викладено Розділ 1 "Предмет договору" в новій редакції, внесено зміни в пункти №: - 1.1. шляхом встановлення максимального ліміту заборгованості в сумі 1 763 200,00 гривень; - пункт 1.2. кредитні кошти надаються строком по 15 липня 2010 року та встановлюється розмір процентів за користування кредитом на рівні 25% річних; - пункт 1.3. встановлено новий графік зниження ліміту заборгованості.

- додатковою угодою №4 від 31.08.2009 року сторонами викладено пункт 2.1. розділу 2 "Загальні умови" в новій редакції, а саме встановлено нові види забезпечення повернення кредиту та сплати відсотків за кредитом, це договір поруки, заключним з генеральним директором та засновником ПМП фірма "Арконі" та договір застави рухомого майна (спецтехніка в кількості 3 одиниці) виробниче обладнання в кількості 5-ти комплектів та будівельні ліси) загальною вартістю 1739789,00 (один мільйон сімсот тридцять дев'ять тисяч сімсот вісімдесят дев'ять гривень) 00 коп.

- додатковим договором №5 від 11.03.2010 року сторонами викладено п. 2.3. та п. 2.6. кредитного договору в новій редакції, змінено позичковий рахунок, на який Позичальник здійснює повернення коштів та змінено рахунок для сплати процентів, крім цього, внесено зміни в юридичну адресу і реквізити Банку.

- додатковою угодою №6 від 30.11.2010 року сторонами доповнено п. 1.1. та п. 1.З. кредитного договору, новими абзацами наступного змісту: для видачі кредитних коштів Банк відкриває Позичальнику рахунок № 2656 та для обліку нарахованих процентів за користування кредитними коштами Позичальнику відкривається рахунок № 2656. Також викладено п. 2.З. та п. 2.6. кредитного договору в новій редакції, шляхом встановлення єдиного рахунку за № 2656 для погашення кредиту та процентів за кредитним договором і доповнено порядок сплати відповідних платежів.

На виконання умов Кредитного договору відповідачем надано позивачу кредитні кошти, що підтверджується наступними меморіальними ордерами:

1. №12110 від 29.10.2007 року на суму 1 578 000,00 грн.;

2. №7193 від 19.11.2007 року на суму 218 000,00 грн.;

3. №6072 від 17.12.2007 року на суму 190 000,00 грн.;

4. №8082 від 19.02.2008 року на суму 75 000,00 грн.

5. №12140 від 26.02.2008 року на суму 63 000,00 грн.;

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що при укладанні Кредитного договору №0032/07/20-KLI від 29.10.2007 року було порушено вимоги ст. 203 ЦК України, та не було погоджено усіх істотних умов договору, а саме: не встановлено строк дії договору, договір не містить положень про відповідальність банку (відповідача) за невиконання або неналежне виконання умов кредитного договору

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону

Відповідно до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

10.02.2015 року через канцелярію суду представник відповідача подав клопотання про застосування строків позовної давності до вимог про визнання кредитного договору недійсним.

Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1, 5 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до норми ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Також відповідач в судовому засіданні 24.03.2015 року усно заявив про застосування строку позовної давності.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Оскільки строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, сплив (кредитний договір укладено 29.10.2007 року, позивач згідно вимог ст. 257 ЦК України мав право звертатися до суд з вимогою про визнання кредитного договору недійсним до 29.10.2010 року), а судом не встановлено обставин, передбачених ст. 268 ЦК України або іншими законами, то за таких обставин у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Кредитного договору №0032/07/20-KLI від 29.10.2007 року слід відмовити.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 03.04.2015 року.