ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2015 р. Справа № 908/4178/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Івакіна В.О. , суддя Черленяк М.І.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 1180 З/1-6) на рішення господарського суду Запорізької області від 17 грудня 2014 року у справі № 908/4178/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрей Голд", м. Київ

до Приватного акціонерного товариства "Ікс 5 Рітейл Груп Україна", м. Запоріжжя

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "ФРЕЙ ГОЛД" звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Ікс 5 Рітейл Груп Україна"про стягнення заборгованості за договором про реалізацію продукції №1985 від 15 грудня 2011 року в розмірі 25564,78 грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 17 грудня 2014 року по справі 908/4178/14 (суддя Сушко Л.М.) позовні вимоги залишені без задоволення.

Позивач з рішенням суду першої інстанції не погодився, подав до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Запорізької області від 17 грудня 2014 року у справі № 908/4178/14 скасувати та прийняте нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що судом першої інстанції не були враховані документи, які підтверджують суму позову, витребувані ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25 листопада 2014 року, надіслані на адресу суду 14 грудня 2015 року.

Розпорядженням голови Харківського апеляційного господарського суду від 19 лютого 2015 року у зв'язку з хворобою судді Пелипенко Н.М., для розгляду справи № 908/4178/14 сформовано колегію суддів складі: головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Івакіна В.О., суддя Черленяк М.І.

В судове засідання 07 квітня 2015 року позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд апеляційної скарги за його відсутності (вх. 5637).

У призначене судове засідання відповідач свого представника не направив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи (т. 2 а.с. 157). Відзив на апеляційну скаргу не надав, про причини неявки суд не повідомив.

Колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги за відсутності належно повідомлених представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу у відповідності до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Зобов'язанням, відповідно до пунктів 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Пункт 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлює, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних вимогах звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить стаття 526 Цивільного кодексу України.

Як убачається із матеріалів справи, 15 грудня 2011 року між ТОВ "ФРЕЙ ГОЛД" (Продавець) та ЗАТ "Ікс 5 Рітейл Груп Україна" (у зв'язку зі зміною організаційно-правової форми назву відповідача змінено на Приватне акціонерне товариство "Ікс 5 Рітейл Груп Україна") (Покупець) укладений договір на реалізацію продукції №1985, за умовами якого Продавець зобов'язався передати у власність Покупця, а Покупець - прийняти та оплатити на умовах у в порядку, визначених цим Договором, Товар в асортименті, кількості та за цінами, вказаними у накладних, що засвідчують передачу-приймання Товару від Продавця Покупцю та є невід'ємними частинами цього Договору (т.1 а.с. 10-11).

Згідно п. 1.3. Договору, право власності на товар переходить від Продавця до Покупця з моменту підписання уповноваженими представниками Сторін накладної.

Відповідно до п. 2.1. Договору, асортимент та якість товару зазначаються у накладних.

Ціна договору та порядок здійснення розрахунків зазначені в п. 3 Договору.

Так, ціни на товар вказуються у накладних Продавця, що є додатком до цього договору. Оплата здійснюється в національній валюті України. Пункт 3.1 Договору передбачає, що Покупець зобов'язаний оплачувати кожну партію переданого Продавцем товару по мірі її реалізації не пізніше 30 банківських днів з дня її реалізації (п.3.1 Договору в редакції Додаткового договору б/н від 01 жовтня 2013 р. (т. 1 а.с.13).

Строк дії Договору встановлено п. 7.1. Договору, з дня його підписання сторонами та до 10 січня 2013 року.

Якщо жодна із Сторін письмово не заявить іншій Стороні про припинення дії Договору не менш як за 30 календарних днів до запланованої дати припинення його дії, Договір вважається переукладеним на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах (п. 7.2. Договору).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обов'язковість договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як зазначає позивач, відповідач, взяті на себе зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати за отриманий товар не виконав, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків від 01 жовтня 2014 року, з якого вбачається, що остання поставка товару відбулась 19 березня 2014 року, а заборгованість відповідача перед позивачем за договором поставки № 1985 від 15 грудня 2012 року складає 25564,78 грн., що стало підставою звернення позивача до господарського суду із зазначеним позовом.

Місцевий господарський суд, відмовляючи в позові, зазначив про відсутність можливості встановлення фактичних обставин справи через недоведеність позивачем в розумінні статей 32, 33, 34 Господарського процесуального кодексу своїх позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Так, на підтвердження своїх позовних вимог, позивачем наданий акт звірки взаєморозрахунків від 01 жовтня 2014 року (т. 1 а.с. 14-16).

Згідно статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повинні бути складені під час здійснення цієї операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

В статті 1 цього Закону встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Кожною стороною (підприємством), що брала участь у здійсненні господарської операції, мають бути отримані первинні документи для записів у регістрах бухгалтерського обліку, інформація в яких ідентично засвідчує зміст господарської операції. Первинні документи складаються на бланках типових форм, затверджених Міністерством статистики України, а також на бланках.

Такими первинними документами є, зокрема, платіжні вимоги, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, квитанції, тощо.

Акт звірки взаєморозрахунків не є первинним бухгалтерським документом, в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки навіть не містить посилання на первинні бухгалтерські документи.

До того ж, акт звірки взаєморозрахунків від 01 жовтня 2014 року підписаний в односторонньому порядку лише позивачем.

Інших доказів, які б підтверджували наявність боргу у відповідача, позивачем до позову не надано.

З ухвал Господарського суду Запорізької області від 04 та 25 листопада 2014 року вбачається, що суд першої інстанції зобов'язував позивача надати документальне підтвердження позовних вимог, зокрема: специфікації на товар затверджені сторонами, накладні (товаротранспортні, коригувальні, податкові), що засвідчують передачу товару Товариством з обмеженою відповідальністю "ФРЕЙ ГОЛД" та отримання цього товару Приватним акціонерним товариством "Ікс 5 Рітейл Груп Україна", докази реалізації товару, тощо.

Відповідно до п. 7 резолютивних частин зазначених вище ухвал суду першої інстанції, явку представників сторін визнано обов'язковою.

Однак, вимоги суду щодо надання необхідних документів позивач не виконав, витребувані документи на час слухання справи судом першої інстанції не надав, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Проте, надав клопотання про розгляд справи без його участі за наявними в ній матеріалами.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони обґрунтовують свої вимоги поданими суду доказами (стаття 4-3 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів погоджується з доводами місцевого господарського суду, що позивачем не виконані покладені на нього обов'язки доказування своїх позовних вимог в розумінні статей 32, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, що позбавило суд можливості встановити фактичні обставини справи з поданих позивачем доказів.

Крім того слід зазначити, що на виконання вимог Господарського суду Запорізької області щодо надання необхідних доказів для розгляду позову, позивач 15 грудня 2014 року направив на адресу суду додаткові документи, які отримані місцевим господарським судом, згідно штампу про одержання вхідної кореспонденції (т. 1 а.с. 51), 23 грудня 2014 року, тобто після винесення оскаржуваного рішення.

З матеріалів справи свідчить, що надіслані позивачем додаткові документи також не можуть бути підтвердженням вимог щодо стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 25564,78 грн.

Так, надані банківські виписки також, виходячи зі змісту положень Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" не є первинними документами бухгалтерського обліку.

До обов'язкових реквізитів первинних документів належать, зокрема, назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. За відсутності хоча б одного з перелічених вище реквізитів, документ або не є первинним, або оформлений неналежно.

Надані позивачем банківські виписки не містять підпису бухгалтера Товариства.

Крім того, приймання товарів мають право здійснювати робітники отримувача (покупця), уповноважені на то керівництвом підприємства-отримувача, і ці працівники повинні відноситись до категорії матеріально-відповідальних осіб.

Відпуск товарно-матеріальних цінностей покупцям або передача їх безоплатно здійснюється підприємствами тільки на підставі доручень отримувачів (покупців).

Порядок використання доручень регулюється Наказом Мінфіну України № 99 від 1 травня 1996 року «Про затвердження Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих та використаних доручень на отримання цінностей (зареєстроване у Мін'юсті України 12 червня 1996 року №293/1318). Пунктом 2 Інструкції визначено, що сировина, матеріали, паливо, запчастини, інвентар та інші товарно-матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і цінні папери відпускаються покупцям або передаються безоплатно тільки за довіреністю одержувача.

Відповідно до вимог вказаної Інструкції забороняється відпускати товар у разі пред'явлення доручення, яке видано з порушенням встановленого порядку заповнення, тим більше, зовсім без доручень.

Довіреність на одержання цінностей є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначені перелік та кількість цінностей. Без довіреності не може бути створено інший первинний документ - накладну-вимогу, товарно-транспортну накладну, який є дозволом для здійснення господарської операції з відпуску цінностей і підставою для її бухгалтерського обліку.

З наданих позивачем копій накладних не можливо ідентифікувати особу, яка отримувала товар, до того ж в матеріалах справи відсутні довіреності на його отримання для підтвердження повноважень у осіб, які підписували відповідні накладні, що свідчить про їх неналежне оформлення.

Крім того, як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України в постанові № 7 від 17 травня 2011 року «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України», відповідно до частини першої статті 101 ГПК апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами.

Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття (п. 9 Постанови).

Несвоєчасне, з вини позивача, подання витребуваних доказів у цій справі при належному створенні судом першої інстанції необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, не є підставою у відповідності до статті 104 Господарського процесуального кодексу України для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що позивачем не доведені належними та допустимими доказами позовні вимоги, у зв'язку з чим суд першої інстанції правомірно відмовив у їх задоволенні.

Відповідно до приписів статей 4-7, 43 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються судом за результатом обговорення усіх обставин справи та за умови здійснення за своїм внутрішнім переконанням оцінки доказів, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з частиною 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частинами 1-2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням викладеного, суд визнає доводи позивача в апеляційній скарзі позбавленими фактичного та правового обґрунтування, у зв'язку з ненаданням всупереч вимогам статті 33 Господарського процесуального кодексу України доказів в підтвердження обставин, на існуванні яких наполягає позивач.

Судова колегія вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 17 грудня 2014 року у справі № 908/4178/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повна постанова складена 10.04.2015р.

Головуючий суддя Камишева Л.М.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Черленяк М.І.