КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2015 р. Справа№ 910/27896/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Боровенко Д. М. - представник за довіреністю № 3 від 09.10.2014

від відповідача: Просалова О. Є. - представник за довіреністю від 14.10.2013

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Космо Плюс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2015

у справі № 910/27896/14 (суддя Стасюк С. В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Космо Плюс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг»

про визнання недійсним пункту договору

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсним п.13.1 укладеного між позивачем та відповідачем договору фінансового лізингу № 3355L11/00-LD від 21.12.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О. О. та зареєстрованого в реєстрі за № 3795, як такого, що порушує норми ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 та ч. 4 ст. 219 ГК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.02.2015, повний текст якого підписаний 23.02.2015, у справі № 910/27896/14 в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що позивач не довів, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були не додержані вимоги, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких спірні умови договору мають бути визнані недійсними.

Також суд першої інстанції встановив та врахував, що спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільним і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Космо Плюс» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.0215 по справі № 910/27896/14 та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Позивач вважає, що при прийнятті оспореного рішення суд першої інстанції порушив норми матеріального права та неповно з'ясував всі обставини у справі.

В апеляційній скарзі, пославшись на ті саме обставини, що й при звернення до суду з цим позовом, позивач зазначив, що судом першої інстанції не прийнято до уваги те, що оспорюваний договір в частині п. 13.1 порушує норми ст.ст. 614, 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 та ч. 4 ст. 219 ГК України, а також те, що позивач надав належні докази про існування надзвичайних подій, що свідчать про неможливість виконання своїх зобов'язань за спірним договором.

Ухвалою від 17.03.2015 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Космо Плюс» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

21.12.2011 позивач як лізингоодержувач та відповідач як лізингодавець уклали договір фінансового лізингу № 3355L11/00LD від 21.12.2011, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.О., зареєстрований в реєстрі за № 3795 (додаток № 3355L11/00 до Договору зареєстрований в реєстрі за № 3814, 3815, 3816) (далі Договір), відповідно до умов якого відповідач прийняв на себе зобов'язання придбати у власність від продавця, що обраний позивачем, предмет лізингу відповідно до встановлених позивачем умов придбання та технічних характеристик (специфікацій) та передати його у користування позивачу на строк та на умовах, визначених Договором, а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу у користування та сплачувати відповідачу лізингові платежі, інші комісії, які зазначені в додатку «тарифи» до Договору, який є його невід'ємною частиною, та виконувати інші обов'язки, передбачені Договором та чинним законодавством.

У додатку №3355L11/00-LD до Договору сторони погодили, що предметом лізингу є будівля автосалону легкових автомобілів, літера А-2, загальною площею 1 903,9 кв.м., що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Донецьк, проспект Ленінський, будинок 51 В, яка зареєстрована в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно (ПВН) за № 19526221.

Згідно з пунктом 1.2.1 Договору строк лізингу починається з дати передачі предмета лізингу у користування позивачу, що підтверджується підписанням відповідного акту приймання-передачі.

На виконання умов Договору відповідач передав, а позивач прийняв предмет лізингу. Вказаний факт сторонами не заперечується та підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 01.10.2014, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2014, у справі № 910/14580/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Космо Плюс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Т.Л. Авто» про стягнення 2 705 124,34 грн. (предметом розгляду у вказаній справі є вимоги ТОВ «УніКредит Лізинг» про стягнення заборгованості за спірним договором фінансового лізингу - примітка суду).

Відповідно до приписів ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 3 ЦК України відносить до загальних засад цивільного законодавства, серед іншого, й свободу договору.

Частина 1 ст. 627 ЦК України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 13.1 Договору сторони погодили, що на чинність Договору не впливають будь-які обмеження або неможливість користування предметом лізингу внаслідок його часткового або повного пошкодження, надзвичайних подій або форс-мажору. В таких випадках всі зобов'язання позивача, в тому числі платіжні зобов'язання, залишаються чинними в повному обсязі.

Позивач просить визнати недійсним п. 13.1 Договору, посилаючись на те, що вказаний пункт Договору не відповідає приписам ст.ст. 614, 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 та ч. 4 ст. 219 ГК України.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, що колегія суддів вважає правильним з огляду на таке.

Стаття 614 ЦК України встановлює, що:

- особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання (ч. 1);

- відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ч. 2);

- правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов'язання, є нікчемним (ч. 3).

Відповідно до приписів ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч. 4 ст. 219 ГК України сторони зобов'язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов'язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Позивач вважає, що п. 13.1 Договору суперечить приписам ст.ст. 614, 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 та ч. 4 ст. 219 ГК України, оскільки встановлює, що на чинність Договору не впливають будь-які обмеження або неможливість користування предметом лізингу, в тому числі і внаслідок надзвичайних подій або форс-мажору, в той час як вище згадані норми закону встановлюють, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), та те, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Але зі змісту ч. 2 ст. 218 ГК України слідує, що суб'єкт господарювання несе господарсько-правову відповідальність за порушення господарського зобов'язання, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили лише у випадку, якщо інше не встановлено законом або договором, тобто фактично вказана норма надає сторонами право у договорі встановити, що дія непереборної сили не звільняє особу від відповідальності за порушення господарського зобов'язання, про що сторони фактично й домовились в оспорюваному п. 13.1 Договору.

Отже, у вказаних правових нормах йдеться про звільнення за певних умов від відповідальності за невиконання зобов'язань, а не від виконання самих зобов'язань, в той час як у п. 13.1, навпаки, йдеться про виконання зобов'язань позивачем, а не про відповідальність за їх невиконання, тому п. 13.1 Договору не суперечить приписам ст.ст. 614, 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 та ч. 4 ст. 219 ГК України, в той час як інших підстав для визнання вказаного пункту недійсним позивачем не наведено.

Правовідносини сторін, що врегульовані п. 13.1 Договору, не регулюються правовими нормами, на які послався позивач у позові.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним п.13.1 укладеного між позивачем та відповідачем договору фінансового лізингу № 3355L11/00-LD від 21.12.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О. О. та зареєстрованого в реєстрі за № 3795, як такого, що порушує норми ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 та ч. 4 ст. 219 ГК України. Рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Посилання позивача на наявність обставин непереборної сили (форс-мажор), які полягають у тому, що позивач з квітня 2014 року був позбавлений можливості користуватися об'єктом лізингу через проведення на територіях Донецької та Луганської області антитерористичної операції, в силу ч. 1 ст. 34 ГПК України, згідно з якою господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, колегією суддів до уваги не приймаються і не досліджуються, оскільки предметом позову є визнання п. 13.1 Договору недійсним через невідповідність його законодавству, чинному на момент укладення Договору. Наявність або відсутність обставин непереборної сили (форс-мажор) жодним чином не вливає на дійсність або недійсність Договору, а відноситься до правовідносин, пов'язаних з виконанням Договору, що не є предметом цього позову.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Космо Плюс» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2015 у справі № 910/27896/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України, судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Космо Плюс» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2015 у справі № 910/27896/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2015 у справі № 910/27896/14 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/27896/14.

Повний текст постанови складено: 09.04.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій