ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"14" квітня 2015 р.Справа № 916/1079/15-г

За позовом: Публічного акціонерного товариства по газифікації та газопостачанню „Шепетівкагаз"

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Імексбанк";

про стягнення 191339,75грн.

Суддя Погребна К.Ф.

В судових засіданнях приймали участь представники:

Від позивача: Осташевський А.А. - довіреність;

Від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні 14.04.2015р. приймали участь представники:

Від позивача: Осташевський А.А. - довіреність;

Від відповідача: не з'явився;

СУТЬ СПОРУ: Публічне акціонерне товариство по газифікації та газопостачанню „Шепетівкагаз" звернулось до господарського суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Імексбанк", в якій просить стягнути заборгованості в сумі 191339,75грн. яка складається з основного боргу в розмірі 160052,82грн., пені в сумі 8368,71грн., 3% річних в розмірі 1631,22грн. та індекс інфляції в сумі 21287грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 18.03.2015р. було порушено провадження по справі № 916/1079/15-г із призначенням до розгляду в судовому засіданні.

Відповідач у засідання суду не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про місце та дату засідання, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями від 31.03.2015р. та 09.04.2015р., відзив на позов не надав.

Справа розглядається в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 14.04.2015р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку статті 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив.

29.10.2014 року між Публічним акціонерним товариством по газифікації та газопостачанню „Шепетівкагаз" (Клієнт) та Публічним акціонерним товариством "Імексбанк", від імені якого діє відділення №479 АТ "Імексбанк" у м. Шепетівка (Банк) було укладено договір банківського рахунку (у національній валюті) № 15, згідно п. 1.1 якого банк відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунку у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою правління Національного банку України №492 від 12.11.2003 року (зі змінами та доповненнями), відкриває Клієнту поточний рахунок (рахунки) у національній валюті №5001 та зобов'язується приймати і зараховувати на відкритий рахунок грошові кошти, що надходять Клієнту, виконувати розпорядження Клієнта щодо перерахування і видачі відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком у межах, встановлених операційним часом банку.

Пунктом 2.1.7 Договору встановлено, що Банк має право списувати грошові кошти з рахунку Клієнта на підставі його розпорядження (за допомогою платіжного доручення).

Банк має право виконувати розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку грошових коштів на рахунку Клієнта (п. 2.1.9 Договору).

Якщо розрахунковий документ надійшов до Банку після Операційного часу, Банк має право виконати доручення Клієнта, що міститься в цьому документі, не пізніше наступного операційного дня (п. 2.1.13 Договору).

Згідно п. 2.2.6 Договору Клієнт має право вимагати від Банка своєчасного і повного надання банківських послуг, обумовлених цим договором.

Згідно до п.п. 2.3.3, 2.3.5 Договору Банк зобов'язується належним чином виконувати умови цього Договору, приймати та виконувати протягом Операційного часу розрахунково-касові документи Клієнта, після Операційного часу приймати розрахункові документи та виконувати доручення Клієнта згідно умов п. 2.1.13.

За несвоєчасне чи неналежне виконання розпорядження Клієнта щодо перерахування його коштів, Банк сплачує Клієнту пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно або неналежно списаної суми платежу за кожен день прострочення (п. 4.1 Договору).

Відповідно до п. 9.1 Договору Договір укладений на невизначений строк, набуває чинності з дня його підписання.

На виконання договору позивач, звернулась до ПАТ "Імексбанк" з метою перерахування коштів з його рахунку на рахунки контрагентів, що підтверджується платіжними дорученнями:

- № 3006 від 07.11.2014р. про перерахування 3561,56грн. із призначенням платежу „військовий збір 1,5% з зарплати за жовтень 2014р."

- № 3007 від 07.11.2014р. про перерахування 85469,53грн. із призначенням платежу „єдиний внесок нарахованих робот на суму винагороди за договором ЦИХ допомогу по тимчасовій непрацездатності з зарплати за жовтень 2014р."

- № 3008 від 07.11.2014р. про перерахування 33697,74грн. із призначенням платежу „прибутковий податок з зарплати за жовтень 2014р."

- № 3009 від 07.11.2014р. про перерахування 473,86грн. із призначенням платежу „відрахування з зарплати за жовтень 2014року 10% від суми -4738,56грн."

- № 3010 від 07.11.2014р. про перерахування 4264,70грн. із призначенням платежу „відрахування з зарплати за жовтень 2014року 90% від суми -4738,56грн."

- № 3011 від 07.11.2014р. про перерахування 890,41грн. із призначенням платежу „аліменти Скоробогата Алла Миколаївна ін код для зарахування на картковий рахунок №593505 без ПДВ."

- № 3012 від 07.11.2014р. про перерахування 669,33грн. із призначенням платежу „аліменти Коваль Альона Олександрівна ін код для зарахування на картковий рахунок №393576 без ПДВ."

- № 3022 від 07.11.2014р. про перерахування 31000грн. із призначенням платежу „ПДВ за жовтень 2014року

Проте, як зазначає позивач, відповідач зазначені рахунки до виконання не прийняв чим порушив ст.. 1068 ЦК України.

В підтвердження наявності грошових коштів на його рахунку позивач наданав виписку ПАТ "Імексбанк" про операції за 06.11.2014р., згідно якої станом на 06.11.2014р. на його рахунку наявні кошти в розмірі 160052,82грн.

12.11.2014р. позивач звернулась до відповідача з претензією в якій просив ПАТ "Імексбанк" виконати умови договору та перерахувати грошові кошти за наданими платіжними дорученнями.

Зазначені претензія була залишена без відповіді та задоволення.

Посилаючись на вищенаведені обставини Публічне акціонерне товариство по газифікації та газопостачанню „Шепетівкагаз" звернулось з відповідним позовом до суду за захистом свого порушеного права.

Так, проаналізувавши наявні в матеріалах справи документи, подані сторонами докази та викладену їх правову позицію, суд, не вбачає підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог з огляду на наступні положення законодавства.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів фізичних осіб-підприємців.

За змістом положень вищевказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, фізичні особи-підприємці, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, приймаючи до уваги, що, розглядаючи справу, суд повинен дослідити усі правовідносини, що виникли між сторонами, та надати їм відповідну правову оцінку, суд вказує наступне.

Відповідно п.1 ч. 2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями ч. 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Статтею 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.10.2014 року між Публічним акціонерним товариством по газифікації та газопостачанню „Шепетівкагаз" (Клієнт) та Публічним акціонерним товариством "Імексбанк", від імені якого діє відділення №479 АТ "Імексбанк" у м. Шепетівка (Банк) було укладено договір банківського рахунку (у національній валюті) № 15, згідно п. 1.1 якого банк відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунку у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою правління Національного банку України №492 від 12.11.2003 року (зі змінами та доповненнями), відкриває Клієнту поточний рахунок (рахунки) у національній валюті №5001 та зобов'язується приймати і зараховувати на відкритий рахунок грошові кошти, що надходять Клієнту, виконувати розпорядження Клієнта щодо перерахування і видачі відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком у межах, встановлених операційним часом банку.

Відповідно до п. 2.3.5 договору, Банк зобов'язується приймати та виконувати протягом операційного часу розрахунково-касові документи Клієнта, після операційного часу приймати розрахункові документи та виконувати доручення Клієнта згідно умов п. 2.1.13.

Відповідно до п. 2.3.4 договору банківського рахунку (у національній валюті) № 27187 від 28.05. Ч. 3 ст. 1068 ЦК України встановлено, що Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.11.2014р. позивачем було надано ПАТ "Імексбанк" на виконання платіжні доручення №3006, №3007, №3008, №3009, №3010, №3011, №3012, №3022 на загальну суму 160027,13грн. з різними призначеннями платежу, як то сплата військового збору, ПДВ тощо. Втім, вказані платіжні доручення відповідачем прийняті до виконання не були.

Згідно з ч. 1 ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

З огляду на вищевказані правові норми, а також положення п. 2.3.5 договору, суд доходить висновку про виникнення у відповідача зобов'язання виконати платіжні доручення №3006, №3007, №3008, №3009, №3010, №3011, №3012, №3022 та перерахувати кошти за їх призначенням в сумі 160027,13 грн., що не було виконано останнім.

Таким чином, як встановлено судом, відповідачем було допущено порушення виконання зобов'язання, наслідком якого є настання, згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, правових наслідків, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов'язання. Водночас, вимогами п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов'язання є сплата неустойки (штрафу, пені), а відповідно до вимог ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 343 Господарського кодексу України встановлено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Приймаючи до уваги, що можливість нарахування пені передбачена також нормами укладеного між сторонами договору (п. 4.1), суд вважає правильним нарахування позивачем пені за невиконання зобов'язання згідно з розрахунком, перевіреним судом, у розмірі 8368,71 грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що вказане зобов'язання є грошовим, суд також вказує про правомірність нарахування позивачем у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України на суму боргу інфляційних втрат у розмірі 21287грн. та 3 % річних у сумі 1631,22 грн., розрахунок яких є також арифметично та методологічно вірним.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення вказаних сум на підставі судового рішення, суд виходить з наступного.

За приписами частини 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані господарським судом загальновідомими, не потребують доказування.

Як вбачається з відомостей, які є загальнодоступними та містяться на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, постановою Правління Національного банку України від 26.01.2015 року № 50 Публічне акціонерне товариство "Імексбанк" було віднесено до категорії неплатоспроможних. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26 січня 2015 року №16 було розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації з 27 січня 2015 року по 26 квітня 2015 року включно, а також призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ „ІМЕКСБАНК".

Відповідно до з ч. ч. 1 та 2 ст.1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває усі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відтак, після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації стосовно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та в подальшому відкликання Національним банком України банківської ліцензії та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Частиною 2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку, зокрема, банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав.

Відповідно до п.1 ч. 5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Визначення поняття "кредитор банку" містять приписи Закону України "Про банки і банківську діяльність". Так, відповідно до статті 2 Закону, кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Таким чином, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, а банк, відповідно, виступає боржником.

При цьому, суд зазначає, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників (пункт 1 частини 6 вказаної статті).

У спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а відповідач -боржником і оскільки позивач звернувся до відповідача з вимогою про стягнення грошових коштів за Договором банківського рахунку, у період запровадження у банку тимчасової адміністрації, виконання зазначеної операції банком обмежувалося положеннями ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Аналогічна позиція викладена у Постанові судової палати у господарських справах Верховного суду України від 25.03.2015р. у справі №910/9232/14.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що на Публічне акціонерне товариство по газифікації та газопостачанню „Шепетівкагаз" розповсюджується обмеження, встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а відтак вимоги щодо стягнення з останнього безпідставно непереведених коштів, пені, 3 % річних та інфляційних витрат не можуть бути задоволені за рахунок відповідача, в силу вказаних обмежень з огляду на введення у ПАТ "Імексбанк" тимчасової адміністрації, у зв'язку із чим у заявленому позові слід відмовити.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог Публічному акціонерному товариству по газифікації та газопостачанню „Шепетівкагаз", судові витрати, згідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 75, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 20 квітня 2015 р.

Суддя К.Ф. Погребна