КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2015 р. справа№ 925/1647/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Шапрана В.В.

Андрієнка В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників:

позивача - Головня С.Д., Буднік Т.С., Міщенко В.В., Тимошенко В.М.,

Рожко Я.В., Душка О.В., Литвин С. І., Загребельний В.І.

відповідача - Лещинський О.Й., Шамов О.А., Литвин О.В., Логвиненко Ю.В., Лопаткіна Н.В., Литвин А.П., Кальницький В.А., Батир І.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Спілки колективних власників «Міжгір`я»

на рішення Господарського суду Черкаської області від 29.12.2014 р.

у справі № 925/1647/14 (суддя - Грачов В.М.)

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агроко»

до Спілки колективних власників «Міжгір`я»

третя особа Публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит»

про стягнення 1 771 795,20 грн

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агроко» (далі - позивач) звернулось з позовом до Спілки колективних власників «Міжгір`я» (далі - відповідач) про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 214ю/2012/05-1904/2-1 від 04.12.2012 р., у сумі 1 817 118,38 грн, з яких: 1 088 961,42 грн простроченої заборгованості за кредитом, 96 425,30 грн простроченої заборгованості за відсотками по кредиту, 151 565,86 грн пені, 300 000,00 грн штрафу, 23 007,03 грн 3% річних, 157 158,77 грн інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду від 13.11.2014 р. було залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит».

В процесі розгляду справи позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просив суд стягнути з відповідача 1 771 795,20 грн заборгованості, з яких: 1 088 961,42 грн простроченої заборгованості за кредитом, 107 960,47 грн простроченої заборгованості за відсотками по кредиту, 143 575,20 грн пені, 300 000,00 грн штрафу, 16 423,52 грн 3% річних, 114 874,59 грн інфляційних втрат.

У жовтні 2014 року СТОВ «Агроко» подало заяву про забезпечення позову, відповідно до якої позивач просив суд накласти арешт на кошти Спілки колективних власників «Міжгір'я» в межах суми 1 482 311,68 грн; накласти арешт на 790 штук корів, розміщених в с. Червоногірка, Чорнобаївського району Черкаської області, що перебувають у власності Спілки колективних власників «Міжгір'я», які є предметом забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 214ю/2012/05-1904/2-1 від 04.12.2012 р.; накласти арешт на комплекс МТФ, загальною площею 13012 м. кв., розташований в с. Іракліїв Чорнобаївського району, Черкаської області, вул. Леніна, 209, що перебуває у власності спілки колективних власників «Міжгір'я», який є предметом забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 214ю/2012/05-1904/2-1 від 04.12.2012 р.; накласти арешт на комплекс МТФ, загальною площею 11814,9 м. кв., розташований в с. Червоногірка, Чорнобаївського району, Черкаської області, вул. Жуковського, 64, що перебуває у власності Спілки колективних власників «Міжгір'я», який є предметом забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 214ю/2012/05-1904/2-1 від 04.12.2012 р.

Рішенням Господарського суду Черкаської області у справі № 925/1647/14 від 29.12.2014 р. позов задоволено частково, стягнуто із Спілки колективних власників «Міжгір`я» на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агроко» 1 088 961,42 грн простроченої заборгованості за кредитом, 9 679,66 грн простроченої заборгованості за відсотками по кредиту, 143 575,20 грн пені, 75 000,00 грн штрафу, 16 423,52 грн 3% річних, 114 874,59 грн інфляційних втрат. Задоволено заяву позивача про забезпечення позову, накладено арешт на кошти Спілки колективних власників «Міжгір'я» в межах суми 1482311,68 грн; накладено арешт на 790 штук корів, розміщених в с. Червоногірка Чорнобаївського району Черкаської області, що перебувають у власності Спілки колективних власників «Міжгір'я», які є предметом забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 214ю/2012/05-1904/2-1 від 04.12.2012 р.; накладено арешт на комплекс МТФ, загальною площею 13012 м. кв., розташований в с. Іракліїв Чорнобаївського району Черкаської області, вул. Леніна, 209, що перебуває у власності спілки колективних власників «Міжгір'я», який є предметом забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 214ю/2012/05-1904/2-1 від 04.12.2012 р.; накладено арешт на комплекс МТФ, загальною площею 11814,9 м. кв., розташований в с. Червоногірка Чорнобаївського району Черкаської області, вул. Жуковського, 64, що перебуває у власності Спілки колективних власників «Міжгір'я», який є предметом забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 214ю/2012/05-1904/2-1 від 04.12.2012 р. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Черкаської області від 29.12.2014 р., Спілка колективних власників «Міжгір`я» подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення суду змінити в частині стягнення 1 771 795,20 грн заборгованості, зменшити борг на 1 098 641,08 грн, враховуючи заяву відповідача про припинення зобов'язання зарахуванням від 03.12.2014 р. та скасувати рішення в частині накладення арешту на кошти та майно відповідача, які виступають предметом забезпечення виконання зобов'язань останнього за кредитним договором № 214ю/2012/05-1904/2-1 від 04.12.2012 р.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову, не дослідив обставин стосовно того, що виконання зобов`язань за кредитним договором було забезпечено іпотечними договорами № 04-1908/1-1 від 04.12.2012 р., № 04-1909/1-1 від 04.12.2012 р., № 04-1910/1-1 від 04.12.2012 р., договором застави великої рогатої худоби № 04-401/1-1 від 25.06.2013 р. Крім того, задовольнивши позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, місцевим судом не було досліджено питання відповідності заяви ДП «Укрзалізничпостач» про зарахування зустрічних однорідних вимог ст. 602 ЦК України, що в свою чергу впливає і на строки нарахування штрафних санкцій.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2015 р. порушено апеляційне провадження у справі № 925/1647/14, а розгляд справи призначено на 03.03.2015 р.

У судовому засіданні 03.03.2015 р. було оголошено перерву до 19.03.2015 р.

У судовому засіданні 19.03.2015 р. було оголошено перерву до 02.04.2015 р.

В засідання суду, призначене на 02.04.2015 р., представник третьої особи вкотре не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду скарги, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності зазначеного представника суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначеного представника не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування та порушення строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду. Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

04.12.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Банк національний кредит» (далі - кредитор) та Спілкою колективних власників «Міжгір'я» (далі - позичальник) було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 214ю/2012/05-1904/2-1 (далі -договір).

Відповідно до п. 1.1 договору кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами.

Згідно з п. 1.1.1 договору кредит надається окремими частинами зі сплатою 32% річних та комісій, в розмірі та порядку, визначеному тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в додатку № 1 до цього договору і є його невід'ємною складовою частиною, в межах максимального ліміту заборгованості до 3 500 000,00 грн, з кінцевим терміном повернення всіх траншів кредиту до 03.12.2013 р.

Договором № 1 від 25.06.2013 р. та договором № 2 від 29.11.2013 р. сторонами було внесено зміни до кредитного договору в частині підпунктів 1.1.1. та 1.1.2 пункту 1.1 статті 1 кредитного договору щодо визначення ставки процентів річних, графіку погашення траншів і кінцевого терміну погашення всіх траншів - 03.12.2013 р., а також доповнено п. 1.3 кредитного договору п. п. 1.3.5 і 1.3.6 щодо умов забезпечення зобов'язань позичальника.

Як передбачено п. 1.3 кредитного договору, для забезпечення виконання зобов'язань позичальником за кредитним договором були укладені:

- договір поруки № 04-1905/1-4 від 04.12.2012 р. між ПАТ «Банк національний кредит», як кредитором з однієї сторони, СКВ «Міжгір'я», як позичальником з другої сторони, СТОВ «Агроко», як поручителем з третьої сторони, згідно з умовами якого, поручитель зобов'язався перед кредитором солідарно відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором;

- іпотечний договір № 04-1908/1-1 від 04.12.2012 р. між ПАТ «Банк національний кредит», як іпотекодержателем з однієї сторони, та СКВ «Міжгір'я», як іпотекодавцем з іншої сторони;

- іпотечний договір № 04-1909/1-1 від 04.12.2012 р. між ПАТ «Банк національний кредит», як іпотекодержателем з однієї сторони, та СКВ «Міжгір'я», як іпотекодавцем з іншої сторони;

- іпотечний договір № 04-1910/1-1 від 04.12.2012 р. між ПАТ «Банк національний кредит», як іпотекодержатель з однієї сторони, та СКВ «Міжгір'я», як іпотекодавцем з іншої сторони;

- договір застави великої рогатої худоби № 04-401/1-1 від 25.06.2013 р. між ПАТ «Банк національний кредит», як заставодержателем з однієї сторони, та СКВ «Міжгір'я», як заставодавцем з другої сторонни;

- договір застави майнових прав № 04-824/1-1 від 29.11.2013 р. між ПАТ «Банк національний кредит», як заставодержателем з однієї сторони, СТОВ «Агроко», як заставодавцем з другої сторони, що виступає майновим поручителем за зобов'язаннями Спілки колективних власників «Міжгір'я», як позичальника по кредитному договору.

Вищевказані іпотечні договори № 04-1908/1-1 від 04.12.2012 р., № 04-1909/1-1 від 04.12.2012 р., № 04-1910/1-1 від 04.12.2012 р. було посвідчено приватним нотаріусом Чорнобаївського районного нотаріального округу Бабаком О.В., зареєстровано в реєстрі, відповідно, за № 3280, № 3274, № 3277 та накладена заборона відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна, яка зареєстрована, в реєстрі відповідно за № 3282, № 3276, № 3279.

21.02.2014 р. між СТОВ «Агроко» (далі - новий кредитор) та ПАТ «Банк національний кредит» (далі - первісний кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги № 05.1-28ю/2014/2-1 (далі - договір про відступлення права вимоги).

Згідно з п. 2.1 даного договору в порядку на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор зобов'язується відступити новому кредитору права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, а новий кредитор зобов'язується прийняти права вимоги та сплатити первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору в порядку та строки, встановлені цим договором.

Відповідно до п. 2.3 договору про відступлення права вимоги новий кредитор одержує право вимоги від боржника належного виконання у повному обсязі за кредитним договором і договорами забезпечення, в тому числі повернення основної суми кредиту, сплати процентів, комісій, пені та штрафів, передбачених кредитним договором, право за яким відступається, в тому числі у разі їх невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (застави) і задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки (застави) на умовах, визначених договором забезпечення.

Як передбачено п. 5.1.1 вказаного договору, первісний кредитор зобов'язаний в день укладення цього договору передати новому кредитору оригінали документів, що підтверджують право вимоги до боржників. Передача документації оформлюється актом приймання-передачі, який є невід'ємною частиною цього договору, підписується уповноваженими представниками сторін та скріплюється їх печатками.

Так, 21.02.2014 р. між СТОВ «Агроко» та ПАТ «Банк національний кредит» було здійснено прийом-передачу документів в кількості 27 найменувань, які підтверджують право вимоги до боржників, про що складено відповідний акт.

Станом на 21.02.2014 р. заборгованість відповідача по кредитному договору становила: за наданим кредитом 1 088 961,42 грн, за нарахованими відсотками 9 679,66 грн, пеня за несвоєчасне погашення кредиту за період з 04.12.2013 р. по 30.01.2014 р. - 22 883,10 грн, штраф - 75 000,00 грн, що підтверджується довідкою банку № 05.1-05/781 від 21.02.2014 р., № 05.1-05/797 від 24.02.2014 р., виписками по особовому рахунку відповідача за період з 04.12.2012 р. по 21.02.2014 р., меморіальними ордерами.

Платіжним дорученням № 4 від 21.02.2014 р. позивачем було перераховано банку кошти по договору про відступлення права вимоги № 05.1-28ю/2014/2-1 від 21.02.2014 р. в сумі 1 098 641,08 грн.

21.02.2014 р. договір поруки № 04-1905/1-4 від 04.12.2012 р. був припинений у зв'язку з припиненням забезпеченого ним зобов'язання, що підтверджується довідкою банку № 05.1-05/3725 від 11.12.2014 р.

Також, 21.02.2014 р. між СТОВ «Агроко» (далі - новий іпотекодержатель) та ПАТ «Банк національний кредит» (далі - первісний іпотекодержатель) було укладено договори про відступлення права вимоги за іпотечними договорами № 04-1908/1-1, № 04-1909/1-1, № 04-1910/1-1 від 04.12.2012 р. та договором застави великої рогатої худоби № 04-401/1-1 від 25.06.2013 р.

24.02.2014 р. ПАТ «Банк національний кредит» направив на адресу відповідача повідомлення № 04-06/470 про відступлення права вимоги за кредитним договором № 214ю/2012/05-1904/2-1 від 04.12.2012 р. та вищевказаними договорами забезпечення.

26.02.2014 р. СТОВ «Агроко» направив на адресу відповідача повідомлення-вимогу № 166 про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання та повідомив про наявність простроченої заборгованості перед ним за кредитним договором № 214ю/2012/05-1904/2-1 від 04.12.2012 р. і договором про відступлення права вимоги № 05.1-28ю/2014/2-1 від 21.02.2014 р. станом на 26.02.2014 р. у розмірі 1 196 524,18 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитом в сумі 1 088 961,42 грн, прострочена заборгованість за відсотками в сумі 9 679,66 грн, пеня і штраф у сумі 97 883,10 грн.

У вказаній вимозі позивач просив відповідача в 30-и денний строк з моменту отримання вимоги сплатити зазначену суму заборгованості в повному обсязі.

12.09.2014 р. позивач повторно надіслав відповідачу вимогу № 777 та претензію № 2 з додатками про сплату заборгованості.

В свою чергу, 03.12.2014 р. відповідач направив позивачу заяву № 199, якою повідомив про припинення зобов'язання відповідача щодо сплати позивачу боргу в сумі 1 098 641,08 грн по кредитному договору № 214ю/2012/05-1904/2-1 від 04.12.2012 р., право вимоги позивача по якому до відповідача виникло на підставі договору про відступлення права вимоги № 05.1-28ю/2014/2-1 від 21.02.2014 р., зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк виконання якої настав, по договору оренди майна від 14.10.2011 р. та угоді про співробітництво і організацію взаємовідносин від 01.04.2014 р., договору купівлі-продажу від 14.10.2014 р., згідно з якими заборгованість позивача перед відповідачем складає 582 091,91 грн.

У відповідь, 09.12.2014 р. позивач направив відповідачу лист-заперечення № 1221 на заяву про припинення зобов'язання зарахуванням № 199 від 03.12.2014 р. у зв'язку з тим, що сума заборгованості не підтверджена первинними документами бухгалтерського обліку та є такою, що суперечить Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з приписами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як передбачено ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора (ч. 1 ст. 518 ЦК України).

Встановлено, що станом на 21.02.2014 р., тобто на момент укладення договору про відступлення права вимоги № 05.1-28ю/2014/2-1, заборгованість СКВ «Міжгір'я» по кредитному договору № 214ю/2012/05-1904/2-1 від 04.12.2012 р. складала: 1 088 961,42 грн простроченої заборгованості за кредитом, 9 679,66 грн простроченої заборгованості за нарахованими відсотками.

Позивач свої зобов'язання за договором про відступлення права вимоги № 05.1-28ю/2014/2-1 від 21.02.2014 р. виконав належним чином, що підтверджується платіжним дорученням № 4 від 21.02.2014 р., відповідно до якого СТОВ «Агроко» замість СКВ «Міжгір'я» перерахувало на користь ПАТ «Банк національний кредит» існуючу у відповідача заборгованість на загальну суму 1 098 641,08 грн.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення 1 088 961,42 грн заборгованості за кредитом та 9 679,66 грн заборгованості за нарахованими відсотками.

За прострочення виконання грошового зобов'язання позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 143 575,20 грн пені за період з 29.03.2014 р. по 11.09.2014 р. та 300 000,00 грн штрафу.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п. 4.2 кредитного договору у разі прострочення позичальником строків сплати процентів та комісій, визначених цим договором та тарифами, а також прострочення строків повернення траншів кредиту, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період невиконання зобов'язань за цим договором.

У разі порушення позичальником вимог п. п. 3.3.2 - 3.3.17 цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 5% від суми максимального ліміту кредиту, визначеного в п. 1.1.1 цього договору за кожний випадок (п. 4.3 кредитного договору).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статті 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та ч. 2 ст. 343 ГК України обмежують граничний розмір пені подвійною обліковою ставкою НБУ.

Отже, розмір пені не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України. Таку ж правову позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова ВСУ від 24.10.2011р. у справі № 25/187).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині 143 575,20 грн та 75 000,00 грн штрафу, їх розмір перевірений судом, є арифметично правильним, відповідає вимогам чинного законодавства та умовам укладеного договору. Пеня нарахована позивачем відповідними періодами, при цьому, тривалість цих періодів не перевищує шестимісячного строку, який передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України.

Також за прострочення виконання зобов'язання позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 16 423,52 грн 3% річних та 114 874,59 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних та процентів за користування чужими грошовими коштами є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання і не ототожнюються із санкціями за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 16 423,52 грн 3% річних та 114 874,59 грн інфляційних втрат за період з 29.03.2014 р. по 11.09.2014 р. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, їх розмір перевірений судом, є арифметично правильним та відповідає вимогам чинного законодавства.

Разом з цим, вимога позивача в частині стягнення 98 280,81 грн (107960,47-9679,66) простроченої заборгованості за відсотками по кредиту, та 225 000,00 грн (300 000,00 грн - 75 000,00 грн) штрафу суперечить приписам ст. 512 ЦК України, є необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Стосовно заяви відповідача про зарахування зустрічної однорідної вимоги, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому). Допускаються випадки, так званого часткового зарахування, коли одне зобов'язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов'язання. В такому випадку зобов'язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

- бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

- строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Як вбачається з доданої заяви про припинення зарахуванням № 199 від 03.12.2014 р., як на підставу для здійснення зарахування вимог, СКВ «Міжгір'я» посилається на договір купівлі-продажу від 14.10.2014 р., договір оренди майна та угоду про співробітництво та організацію взаємовідносин від 01.04.2014 р., однак будь-яких документальних доказів, які б підтвердили заборгованість позивача за цими договорами перед відповідачем суду не надано.

Крім того, вказана заява відповідача суперечить положенням п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 24.05.1996 р. № 88, згідно яких наявність у відповідача доказів існування заборгованості позивача перед ним має бути підтверджена первинними документами бухгалтерського обліку.

Разом з тим, відповідно до акту взаємозвірки від 30.12.2013 р. на суму 939 845,26 грн, акту взаємозвірки на суму 614 959,40 грн, акту взаємозвірки від 01.04.2014 р. на суму 85 749,50 грн, додаткової угоди до договору оренди майна від 09.01.2012 р., акту взаємозвірки використаної електроенергії на суму 848 720,00 грн, підписані відповідачем, за договором купівлі-продажу від 14.10.2011 р. та договору оренди майна від 14.10.2011 р. вбачається саме заборгованість СКВ «Міжгір'я» перед СТОВ «Агроко» на суму 958 052,45 грн, і є документально підтвердженою первинними бухгалтерськими документами позивача.

Встановлено, що повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором № 214ю/2012/05-1904/2-1 від 04.12.2012 р. та вказаними вище договорами забезпечення, було зроблено банком та отримано відповідачем 25.02.2014 р., тоді як із заяви про припинення зобов'язання зарахуванням вбачається, що строк виконання зобов'язання по договору оренди майна, угоди про співробітництво та організацію взаємовідносин та по договору купівлі-продажу настав лише 24.10.2014 р., тобто після одержання повідомлення про заміну кредитора, а отже і в цій частині заява про припинення зобов'язання зарахуванням суперечить вимогам закону, а саме ч. 3 ст. 202, ч. 2 ст. 603 ЦК України, оскільки у разі заміни кредитора боржник має право пред'явити проти вимоги нового кредитора свою зустрічну вимогу саме до первісного кредитора, враховуючи підставу виникнення спірних правовідносин, тим більше, що відповідно до п. 6.4.2 договору про відступлення права вимоги № 05.1-28ю/2014/2-1 від 21.02.2014 р. станом на дату укладення цього договору боржник (СКВ «Міжгір'я») не мав будь-яких зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, за яким можна було б провести відповідне зарахування на день підписання цього договору до первісного кредитора.

Таким чином, зважаючи на наявність спору по сумах, які відповідач намагається зарахувати по даному спору, не може за таких обставин бути прийнята судом як безспірна сума, і має бути предметом окремого судового розгляду.

Так, відповідно до п. 22 Інформаційного листа Вищого Господарського суду України від 12.03.2009 р. № 01-08/163 «Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у другому півріччі 2008 року щодо застосування норм І Господарського процесуального кодексу України» припинення зобов'язання зарахуванням означає відсутність предмета спору за умови, якщо між сторонами не залишилося спірних (неврегульованих) питань. Якщо позивач заперечує існування своєї заборгованості перед відповідачем, у господарського суду немає підстав для висновку про відсутність предмета спору.

Відповідно до п. 31 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 р. № 01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» до відома господарських судів доведено, що заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 ГК України, статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Таким чином, враховуючи заперечення позивача в частині припинення спірного зобов'язання зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, колегія суддів прогоджується з висновком місцевого суду про те, що підстави для зарахування зустрічних вимог відсутні, оскільки вимога відповідача про припинення зобов'язання зарахуванням при даних правовідносинах є такою, що не ґрунтується на вимогах закону.

Разом з цим, задовольнивши заяву позивача про забезпечення позову, місцевим судом було накладено арешт на кошти Спілки колективних власників «Міжгір'я» в межах суми 1 482 311,68 грн; накладено арешт на 790 штук корів, розміщених в с. Червоногірка Чорнобаївського району Черкаської області, що перебувають у власності Спілки колективних власників «Міжгір'я», які є предметом забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 214ю/2012/05-1904/2-1 від 04.12.2012 р.; накладено арешт на комплекс МТФ, загальною площею 13012 м. кв., розташований в с. Іракліїв, Чорнобаївського району Черкаської області, вул. Леніна, 209, що перебуває у власності Спілки колективних власників «Міжгір'я», який є предметом забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 214ю/2012/05-1904/2-1 від 04.12.2012 р.; накладено арешт на комплекс МТФ, загальною площею 11814,9 м. кв., розташований в с. Червоногірка, Чорнобаївського району Черкаської області, вул. Жуковського, 64, що перебуває у власності спілки колективних власників «Міжгір'я», який є предметом забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 214ю/2012/05-1904/2-1 від 04.12.2012 р.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Так, підставою для вжиття заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення про те, що невжиття цих заходів у подальшому утруднить або зробить неможливим виконання рішення господарського суду у разі задоволення заявлених позовних вимог.

За своєю правовою природою забезпечення позову є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Право вибору тих чи інших заходів забезпечення належить господарському суду, який виходить із предмету спору та конкретних обставин справи.

Відповідно до п. п. 1, 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Позивач у своїй заяві про вжиття заходів до забезпечення позову наголошував на тому, що відповідач може відчужити відповідне майно та грошові кошти, що призведе до неможливості виконання рішення про стягнення з СКВ «Міжгір'я» заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, позивачем не було надано суду першої інстанції будь-яких доказів на підтвердження своїх вимог стосовно неможливості або утруднення виконання в майбутньому рішення суду, а також доказів, які б свідчили про виведення активів підприємства, продаж майна, закриття рахунків, інших дій, спрямованих на ухилення від виконання кредитних зобов`язань.

Місцевим судом не було досліджено обставин стосовно того, що виконання зобов`язань за кредитним договором було забезпечено іпотечними договорами № 04-1908/1-1 від 04.12.2012 р., № 04-1909/1-1 від 04.12.2012 р., № 04-1910/1-1 від 04.12.2012 р., договором застави великої рогатої худоби № 04-401/1-1 від 25.06.2013 р.

Крім того, за договором про відступлення права вимоги № 05.1-28ю/2014/2-1 від 21.02.2014 р., укладеним між СТОВ «Агроко» та ПАТ «Банк національний кредит», позивач отримав право вимоги не лише за кредитним договором, але і за вищевказаними іпотечними договорами та договором застави.

Відтак, апеляційний суд наголошує на тому, що невжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на рахунки відповідача ніяким чином не призведе до утруднення або неможливості виконання рішення суду у даній справі, оскільки зобов`язання відповідача зі сплати кредитної заборгованості уже забезпечене іпотекою та заставою майна, вартість яких достатня для повного виконання рішення по цій справі.

Крім того, судова колегія вважає безпідставним подвійне обтяження майна на користь одного і того ж кредитора за одним і тим же зобов'язанням.

Отже, як вбачається з вищевикладеного, місцевий суд, задовольняючи заяву СТОВ «Агроко» про забезпечення позову, не дослідив обставини стосовно дійсного існування доказів, які б свідчили про утруднення чи неможливість виконання в подальшому рішення суду, а також не надав належну правову оцінку тому факту, що накладення арешту на рахунки відповідача ніяким чином не сприятиме виконанню такого рішення, а навпаки, може призвести до припинення господарської діяльності відповідача.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при прийнятті рішення були неправильно застосовані норми процесуального права, неповно з'ясовані обставини справи, а тому рішення суду першої інстанції від 29.12.2014 р. у справі № 925/1647/14 підлягає скасуванню в частині задоволення заяви про вжиття заходів до забезпечення позову й відмові в задоволенні зазначеної заяви та про залишення без змін рішення в частині стягнення із Спілки колективних власників «Міжгір`я» 1 088 961,42 грн простроченої заборгованості за кредитом, 9 679,66 грн простроченої заборгованості за відсотками по кредиту, 143 575,20 грн пені, 75 000,00 грн штрафу, 16 423,52 грн 3% річних, 114 874,59 грн інфляційних втрат.

В процесі розгляду справи судовою колегією було встановлено, що СКВ «Міжгір`я» звернулася з вимогами як майнового характеру, так і немайнового характеру, однак судовий збір останнім було сплачено у розмірі 17 717,96 грн, тобто лише за майнову вимогу.

Відповідно до ч. 2 п. 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» у випадку несплати судового збору у встановленому законом розмірі суд також має право стягнути недоплачену суму збору за результатами апеляційного провадження.

Відповідно до ст. 49 ГПК України та, беручи до уваги фактичні обставини виникнення судового спору, витрати по сплаті судового збору за подання і розгляд апеляційної скарги покладаються на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Спілки колективних власників «Міжгір`я» задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 29.12.2014 р. у справі № 925/1647/14 скасувати в частині задоволення заяви про вжиття заходів до забезпечення позову та відмовити в її задоволенні, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

3. Викласти резолютивну частину рішення у наступній редакції:

« 1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути зі Спілки колективних власників «Міжгір'я» (код юридичної особи 03793550, 19951, Черкаська область, Чорнобаївський район, с. Скородистик, вул. Леніна, буд. 30, р/р 01 в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», МФО 331832) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агроко» (код юридичної особи 31561188, 19934, Черкаська область, Чорнобаївський район с. Мельники, р/р 0623 в АТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805) 1 088 961 (один мільйон вісімдесят вісім тисяч дев'ятсот шістдесят одна),42 грн простроченої заборгованості за кредитом, 9 679 (дев'ять тисяч шістсот сімдесят дев'ять),66 грн простроченої заборгованості за відсотками по кредиту, 143 575 (сто сорок три тисячі п'ятсот сімдесят п'ять),20 грн пені, 75 000 (сімдесят п'ять тисяч),00 грн штрафу, 16 423 (шіснадцять тисяч чотириста двадцять три),52 грн 3% річних, 114 874 (сто чотирнадцять тисяч вісімсот сімдесят чотири),59 грн інфляційних втрат.

3.В іншій частині позову відмовити.

4. Відмовити в задоволенні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову.

5. Стягнути зі Спілки колективних власників «Міжгір'я» (код юридичної особи 03793550, 19951, Черкаська область, Чорнобаївський район, с. Скородистик, вул. Леніна, буд. 30, р/р 01 в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», МФО 331832) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агроко» (код юридичної особи 31561188, 19934, Черкаська область, Чорнобаївський район с. Мельники, р/р 0623 в АТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805) 28 970 (двадцять вісім тисяч дев'ятсот сімдесят),29 грн судового збору за подання позовної заяви».

4. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агроко» (код юридичної особи 31561188, 19934, Черкаська область, Чорнобаївський район с. Мельники, р/р 0623 в АТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805) в доход Державного бюджету України 913 (дев'ятсот тринадцять),50 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду Черкаської області видати накази на виконання даної постанови суду.

6. Матеріали справи № 925/1647/14 повернути до Господарського суду Черкаської області.

7. Копію постанови надіслати сторонам та третій особі.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Шапран

В.В. Андрієнко