ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

31.03.2015р. Справа № 907/14/15

За позовом прокурора міста Ужгорода в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, м. Ужгород та державного підприємства „Ужгородське лісове господарство", м. Ужгород

ДО Ужгородської міської ради, м. Ужгород

ДО Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, м. Ужгород та

ДО фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Ужгород

ПРО визнання недійсним пункту 1.9 рішення 5 сесії Ужгородської міської ради 5 скликання №1317 від 04.12.2009р., визнання недійсним договору оренди землі від 12.04.2010р. та зобов'язання звільнити земельну ділянку площею 0,0360га та повернути її

Суддя О.Ф. Ремецькі

Представники сторін:

від позивача 1 - Сигідін О.А. - представник за довіреністю

від відповідача 1 - Пекар В.І. - представник за довіреністю №03-17/358 від 06.01.2015р.

від відповідача 2 - Зінич А.Б. - представник за довіреністю

від відповідача 3 - Субота М.І. - адвокат, представник за договором про надання правової допомоги №54 від 05.12.2014р. та ордеру серії ЗР №21066 від 27.01.2015р.

від прокуратури - Лемак Р.В. - прокурор відділу прокуратури Закарпатської області

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Прокурор міста Ужгорода звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, м. Ужгород та державного підприємства „Ужгородське лісове господарство", м. Ужгород до Ужгородської міської ради, м. Ужгород, до Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, м. Ужгород та до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Ужгород про визнання недійсним пункту 1.9 рішення 5 сесії Ужгородської міської ради 5 скликання №1317 від 04.12.2009р., визнання недійсним договору оренди землі від 12.04.2010р. та зобов'язання звільнити земельну ділянку площею 0,0360га та повернути її.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 13.01.2015р. порушено провадження у справі №907/14/15 та призначено справу до розгляду на 27.01.2015р.

Ухвалою суду від 27.01.2015р. розгляд справи було відкладено на 16.02.2015р.

Ухвалою суду від 16.02.2015р. розгляд справи було відкладено на 25.02.2015р.

Ухвалою суду від 25.02.2015р. розгляд справи було відкладено на 11.03.2015р.

Ухвалою суду від 11.03.2015р. розгляд справи було відкладено на 26.03.2015р.

В засіданні суду 26.03.2015р. судом, в порядку вимог ст. 82 ГПК України було оголошено про вихід суду в нарадчу кімнату на строк до 30.03.2015р. та у зв'язку з поданням сторонами додаткових документів продовжено строк перебування суду в нарадчій кімнаті до 31.03.2015р.

Прокурор просить заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник позивача 1 у поданому суду письмовому поясненні зазначає про обґрунтованість позиції прокурора та доводів позовної заяви в повному обсязі. Зокрема, в обґрунтування своєї позиції вказує на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалась для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України.

Частиною 2 ст. 84 Земельного кодексу України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

Отже, рішення про вилучення спірної земельної ділянки має право приймати відповідний орган державної виконавчої влади, який в силу вимог ст.ст.6, 19 Конституції України зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 5 ст. 31 Лісового Кодексу, а також ч. 6 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції станом на прийняття рішення) передача у власність, надання у постійне користування для не лісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припинення права користування ними відноситься до виключної компетенції обласних державних адміністрацій.

Представник позивача 2 вимоги прокурора підтримує в повному обсязі, про що зазначив суду у поданому відповідному поясненні. Зокрема, просить суд взяти до уваги те, що згідно розпорядження КМУ від 10.04.2008 за №610-р Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держлісгосп та Держкомзем зобов'язано зупинити прийняття рішень про надання згоди на вилучення земельних лісових ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення, крім ділянок, необхідних для будівництва, реконструкції та капітального ремонту автомобільних доріг загального користування, для будівництва нових та реконструкції за рішенням КМУ пунктів пропуску через державний кордон для автомобільного сполучення, видобування торфу та розробки родовищ горючих сланців за рішенням КМУ, для видобування кварцових та кварцоподібних пісковиків загальнодержавного значення із родовищ, що включені до Державного фонду родовищ корисних копалин, для будівництва та обслуговування об'єктів енергетичної інфраструктури (газо-, нафтопроводів, газових та нафтових терміналів, газових та нафтових свердловин, ліній електропередачі, електростанцій, електропідстанцій, розподільних пунктів), для розміщення кладовищ за умови обґрунтування неможливості реалізації альтернативних варіантів їх розміщення, а також для забезпечення функціонування та відбудови монастирів.

В силу вимог абзацу З даного розпорядження, вищенаведеним органам необхідно відкликати раніше надану згоду на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення у разі, коли місцевими органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування не прийнято відповідні рішення або коли за результатами перевірки встановлено, що такі рішення прийнято з порушенням вимог законодавства.

Враховуючи вищенаведене рішення Ужгородською міською радою про виділення земельної ділянки ДП «Ужгородське ЛГ» прийнято в супереч вимог ст. 149 ЗК України та вимог розпорядження КМУ від 10.04.2008 від № 610-р (відсутність належної згоди про вилучення).

Також вказує на те, що постановою Ужгородського міськрайонного суду від 23.02.2010 задоволено позов ПП ОСОБА_2. до начальника відділу державного комітету України із земельних ресурсів у м. Ужгороді Барчана І.В., визнано неправомірною відмову Барчана І.В. у погодженні документації для укладення договору оренди земельної ділянки ПП ОСОБА_2 з Ужгородською міською радою згідно рішення міської ради № 1317 від 04.12.2009 та зобов'язано Барчана І.В. погодити ПП ОСОБА_2 всю необхідну документацію для укладення нею договору оренди земельної ділянки.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.12.2011 по справі № 31779/10/9104 апеляційну скаргу прокуратури Закарпатської області у цій справі задоволено, постанову Ужгородського міськрайонного суду від 23.02.2010 скасовано, та прийнято нову постанову, якою у позові відмовлено. У даній справі суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що рішення Ужгородської міської ради про надання спірної земельної ділянки в оренду ПП ОСОБА_2 суперечить вимогам Земельного кодексу України, поза як даним рішенням затверджено проект відведення земельної ділянки без його погодження органом по земельних ресурсах, без проведення обов'язкової державної землевпорядної експертизи, та надано в оренду минаючи аукціон. Дане рішення апеляційної інстанції набрало законної сили

З рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.12.2011 року вбачається, що суд апеляційної інстанції дослідив законність рішення Ужгородської міської ради від 04.12.2009 № 1317, та прийшов до висновку, що дане рішення прийнято в порушення вимог чинного законодавства. У зв'язку з цим, суд апеляційної інстанції визнав правомірними дії начальника відділу державного комітету України із земельних ресурсів у м. Ужгороді щодо відмови у погодженні документації для укладення договору оренди земельної ділянки, та як наслідок відмовив у позові ПП ОСОБА_2

Також, постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.11.2008 задоволено позов ПП ОСОБА_2 до Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства особі ДП «Ужгородське лісове господарство» та зобов'язано дане державне лісогосподарське підприємство вирішити питання щодо надання ПП ОСОБА_2 згоди на відведення земельної ділянки площею 0,0360 га для будівництва кафе з магазином по АДРЕСА_1 у місті Ужгороді за рахунок свого землекористування.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2014 по справі № 29558/10/9104, апеляційну скаргу прокуратури Закарпатської області задоволено, постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.11.2008 скасовано, та прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.01.2015 у справі № К/800/20674/14 постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2014 залишено без змін.

З наведеного вбачається, що згоди на вилучення спірної земельної ділянки ДП «Ужгородське лісове господарство» не надавало, оскільки факт призупинення її надання і оскаржувався ПП ОСОБА_2, а отже, рішення Ужгородської міської ради від 04.12.2009 № 1317 в частині вилучення земельної ділянки та надання її в оренду відповідачу, прийнято без згоди постійного землекористувача.

Відповідач 1 заперечує з приводу заявлених позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у поданому суду письмовому поясненні та просить суд взяти до уваги те, що оспорюване рішення міської ради прийняте за попереднім погодженням проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється, підприємцю ОСОБА_2 для будівництва кафе з магазином по АДРЕСА_1 з усіма відповідними службами міста, а також за наявності позитивного висновку державної експертизи землевпорядної документації. Зокрема, проект землеустрою містить позитивні висновки щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється: Ужгородської міської ради, відділу земельних ресурсів у м. Ужгороді, відділу землекористування міської ради, управління архітектури та містобудування, міської державної санітарно-епідеміологічної станції тощо. Крім того, в матеріалах справи наявні позитивні висновки та погодження щодо відведення та зміни цільового призначення вказаної земельної ділянки управління культури, управління охорони навколишнього природного середовища в Закарпатській області. Також матеріали проекту містять погодження і позитивний висновок ДП „Ужгородське лісове господарство" щодо вилучення та відведення згаданої земельної ділянки для зазначених потреб та цілей. Даний висновок надано з урахуванням згоди відповідних служб міста та дозволу Закарпатського обласного Управління лісового та мисливського господарства від 20.06.2007 №02/08-1013.

Виходячи з зазначеного в листі/дозволі призначення землі, яка вилучається, та викладених умовах надання згоди (відшкодувати втрати лісогосподарського виробництва, які відшкодовуються в разі зміни цільового призначення земель), управлінням одночасно надано згоду на вилучення та переведення вказаних лісових земель до нелісових. Зазначене підтверджується висновком до матеріалів проекту землеустрою земельної ділянки, наданим Закарпатським обласним управлінням лісового та мисливського господарства.

Як видно з листування між ДП „Ужгородське лісове господарство" і між також ПП ОСОБА_2, землекористувач ДП „Ужгородське лісове господарство" дав згоду на вилучення земельної ділянки ДП „Ужгородське лісове господарство", Ужгородське лісництво, кв.13/5 площею 0,036 га ПП ОСОБА_2 для будівництва кафе з магазином по АДРЕСА_1. Така згода надана за умови відшкодування збитків, заподіяних лісовому господарству та втрат лісогосподарського виробництва (лист від 15.12.08р. №03-606).

Матеріалами справи підтверджено сплату ПП ОСОБА_2 у повному розмірі втрат лісогосподарського виробництва за зміну цільового призначення вказаної земельної ділянки з лісових земель до нелісових, а також збитки, завдані вилученням земельної ділянки лісовому господарству

Складовою проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється, підприємцю ОСОБА_2 для будівництва кафе з магазином в АДРЕСА_1, є погодження і позитивний висновок ДП „Ужгородське лісове господарство" щодо вилучення та відведення згаданої земельної ділянки для зазначених потреб та цілей. Даний висновок надано з урахуванням згоди відповідних служб міста та дозволу Закарпатського обласного Управління лісового та мисливського господарства від 20.06.2007 №02/08-1013.

Таким чином, управлінням фактично було погоджено вилучення та переведення вказаних лісових земель до нелісових.

Також Ужгородська міська рада, приймаючи оспорюване рішення діяла в межах повноважень, наданих їй діючими законодавчими актами, зокрема, пунктом 12 розділу X „Перехідні положення" Земельного кодексу України.

Відповідач 2 у поданому письмовому поясненні вказав на виконання вимог чинного законодавства в частині передачі відповідачу 3 спірної земельної ділянки.

Представник відповідача 3 на день судового засідання подав суду додаткове нормативне обґрунтування своєї позиції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог. Зокрема, в обґрунтування своєї позиції вказує на те, що 20.06.2007р. Закарпатське обласне управління лісового господарства повідомило директора ДП «Ужгородське ЛГ», що обласним управлінням лісового господарства рішенням комісії від 08.06.2007р. №11 буде надано попереднє погодження на збір матеріалів, у відповідності до чинного законодавства, вилучення земельної ділянки ДП Ужгородське ЛГ», Ужгородського лісництва, кв.13/5, площею 0,03га, для створення рекреаційно-комерційної зони відпочинку ПП ОСОБА_2, за виконання зазначених в цьому листі умов. В свою чергу ДП «Ужгородське ЛГ» своїм листом №03-326 від 25.06.07р. повідомило ПП ОСОБА_2 про прийняте рішення.

На виконання вимог цього листа було створено комісію з визначення збитків, визначено їх розмір. Відповідачем в повному обсязі відшкодовано збитки власників землі та землекористувачів.

Рішенням Ужгородської міської ради № 573 від 29 грудня 2007р. вирішено затвердити ПП ОСОБА_2 матеріали погодження та погодити вибір земельної ділянки пл.0,036 га для будівництва кафе з магазином по АДРЕСА_1 за рахунок землекористування ДП „Ужгородське лісове господарство". Вказане рішення є чинним.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.11.2008р. вирішено зобов'язати ДП «Ужгородське лісове господарство» вирішити питання щодо надання ПП ОСОБА_2 згоди на відведення земельної ділянки площею 0,036га для будівництва кафе.

Просить суд взяти до уваги те, що прокуратура м. Ужгорода обґрунтовуючи позовну заяву в частині відсутності пропущення строків давності посилається на п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства від 10.12.2011р.

Відповідач 3 заперечує дані доводи прокурора з огляду на те, що спірний договір укладений відповідно до вимог діючого на той час законодавства, а тому не можна керуватися пп)1 п.5 Перехідних положень закону N 4176-УІ від 20.12.2011р. Стверджує, що у спірному випадку прокурор звернувся для захисту не порушених прав особи, а публічно-правових інтересів держави. Аналогічну позицію зазначено в Постанові №10 Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

Водночас необхідно мати на увазі, що, оскільки закон (пункт 10 частини другої статті 16. стаття 21 ЦК України, абзац третій частини другої статті 20 ГК України) визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність (з урахуванням, водночас, викладеного в підпункті З пункту 5 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 19.12.2011р. №4176-УІ) перебіг загальної або спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. У визначенні моменту виникнення права на позов відображаються як об'єктивні, так і суб'єктивні моменти: об'єктивний - сам факт порушення права, суб'єктивний - особа дізналася або могла дізнатися про це порушення.

Стверджує, що у справі за позовом ОСОБА_2 до Закарпатського лісового та мисливського господарства в особі ДП «Ужгородське лісове господарство» про зобов'язання ДП «Ужгородське лісове господарство» вирішити питання щодо надання ПП ОСОБА_2 згоди на відведення земельної ділянки площею 0,036га Вищий адміністративний суд прийняв рішення від 29 січня 2015р. (справа к/800/20674/14). Згідно мотивувальною частиною ухвали Вищий адміністративний суд погодився з рішенням Львівського адміністративного суду з інших підстав ніж суд апеляційної інстанції. Суд зазначив ,що на час звернення з позовом у цій справі права Позивача не були порушеними, і саме з цих підстав суд дійшов висновку що позовна заява не підлягала до задоволення. Тому посилання прокурора на порушення вимог розпорядження КМУ від 10.04.2008р.

№ 610-р «Про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» є необґрунтованим.

Спростовує доводи прокурора що необхідності проведення аукціону з посиланням на п. 3 перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» від 16.09.2008р., оскільки прийняті і не виконані до набрання чинності цим законом рішення відповідних органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про погодження місця розташування об'єкта або надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки зберігають чинність протягом 2 років з дня набрання чинності цим законом, а розроблені відповідно до цих рішень проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок розглядаються в установленому законом порядку. Передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів(аукціонів).

Перед початком розгляду справи по суті представників сторін ознайомлено з правами та обов'язками у відповідності із ст.ст. 20, 21, 22 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 31.03.2015р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Відповідно до вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України в судових засіданнях складені протоколи, які долучено до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами та прокурором документи і матеріали, заслухавши повноважних представників позивачів та відповідачів, прокурора, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та їх заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 1.9 рішення 5 сесії Ужгородської міської ради 5 скликання №1317 від 04.12.2009 вилучено земельну ділянку площею 0,036 га ДП «Ужгородське лісове господарство» в кварталі АДРЕСА_1 та затверджено проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки з передачею її в оренду ПП ОСОБА_2 строком на 5 років для будівництва кафе з магазином.

На виконання зазначеного рішення між територіальною громадою міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради, від імені якої діє Департамент міського господарства Ужгородської міської ради та ПП ОСОБА_2 укладено договір оренди землі від 12.04.2010. Вартість зазначеної земельної ділянки становить 13 377, 60 грн. та дана земельна ділянка перебуває у державній власності та знаходиться у постійному користуванні ДП „Ужгородський лісгосп" на підставі Державного акту на постійне користування НОМЕР_1, виданим Ужгородською міською радою 24.12.1996р.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 23.02.2010 задоволено позов ПП ОСОБА_2. до начальника відділу державного комітету України із земельних ресурсів у м. Ужгороді Барчана І.В., визнано неправомірною відмову Барчана І.В. у погодженні документації для укладення договору оренди земельної ділянки ПП ОСОБА_2 з Ужгородською міською радою згідно рішення міської ради №1317 від 04.12.2009 та зобов'язано Барчана І.В. погодити ПП ОСОБА_2 всю необхідну документацію для укладення нею договору оренди земельної ділянки.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.12.2011 по справі №31779/10/9104 апеляційну скаргу прокуратури Закарпатської області у цій справі задоволено, постанову Ужгородського міськрайонного суду від 23.02.2010 скасовано, та прийнято нову постанову, якою у позові відмовлено. У даній справі суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що рішення Ужгородської міської ради про надання спірної земельної ділянки в оренду ПП ОСОБА_2 суперечить вимогам Земельного кодексу України, поза як даним рішенням затверджено проект відведення земельної ділянки без його погодження органом по земельних ресурсах, без проведення обов'язкової державної землевпорядної експертизи, та надано в оренду минаючи аукціон. Дане рішення апеляційної інстанції набрало законної сили.

З рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.12.2011 року вбачається, що суд апеляційної інстанції дослідив законність рішення Ужгородської міської ради від 04.12.2009 №1317 та прийшов до висновку, що дане рішення прийнято в порушення вимог чинного законодавства. У зв'язку з цим, суд апеляційної інстанції визнав правомірними дії начальника відділу державного комітету України із земельних ресурсів у м. Ужгороді щодо відмови у погодженні документації для укладення договору оренди земельної ділянки, та як наслідок відмовив у позові ПП ОСОБА_2

Також, постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.11.2008 задоволено позов ПП ОСОБА_2 до Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства особі ДП «Ужгородське лісове господарство» та зобов'язано дане державне лісогосподарське підприємство вирішити питання щодо надання ПП ОСОБА_2 згоди на відведення земельної ділянки площею 0,0360 га для будівництва кафе з магазином по АДРЕСА_1 у місті Ужгороді за рахунок свого землекористування.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2014 по справі № 29558/10/9104, апеляційну скаргу прокуратури Закарпатської області задоволено, постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.11.2008 скасовано, та прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.01.2015 у справі № К/800/20674/14 постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2014 залишено без змін.

У даній справі судом достовірно встановлено, що ДП «Ужгородське лісове господарство» розглянувши звернення позивача (ПП ОСОБА_2.) щодо надання згоди та висновку до проекту відведення земельної ділянки правомірно призупинило прийняття рішення про надання такої згоди, у відповідності до розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 № 610-р «Про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками».

З наведеного вбачається, що згоди на вилучення спірної земельної ділянки ДП «Ужгородське лісове господарство» не надавало, оскільки факт призупинення її надання і оскаржувався ПП ОСОБА_2, а отже, рішення Ужгородської міської ради від 04.12.2009 № 1317 в частині вилучення земельної ділянки та надання її в оренду відповідачу, прийнято без згоди постійного землекористувача.

Таким чином, суди у вищезгаданих справах дійшли до висновку про те, що рішення Ужгородської міської ради про надання спірної земельної ділянки в оренду ПП ОСОБА_2 суперечить вимогам чинного законодавства, а ДП «Ужгородське лісове господарство» не надавало, а лише призупинило надання згоди на вилучення цієї земельної ділянки з його постійного користування.

Прокурор звернувся з позовом в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, м. Ужгород та державного підприємства „Ужгородське лісове господарство", м. Ужгород про визнання недійсним пункту 1.9 рішення 5 сесії Ужгородської міської ради 5 скликання № 1317 від 04.12.2009р., визнання недійсним договору оренди землі від 12.04.2010р. та зобов'язання звільнити земельну ділянку площею 0,0360га та повернути її.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.

Згідно зі статтею 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 вказаного Кодексу.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред'явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права, в свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з'ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Згідно з абзацом четвертим частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Частиною другою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві.

У статті 29 Господарського процесуального кодексу України визначено повноваження прокурора як учасника судового процесу у позовному провадженні, та передбачено, що у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в інтересах громадянина зазначений орган чи громадянин набуває статусу позивача, а в разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача і як такий зазначається у позовній заяві.

Господарський суд повинен оцінювати правильність визначення прокурором органу, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов'язаних із захистом інтересів держави.

Інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися прокурором.

Прокурор в обґрунтування своєї позиції стосовно визначення позивачами Закарпатську обласну державну адміністрацію, м. Ужгород та державне підприємство „Ужгородське лісове господарство", м. Ужгород вказує на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалась для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України.

Частиною 2 ст. 84 Земельного кодексу України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

Отже, рішення про вилучення спірної земельної ділянки має право приймати відповідний орган державної виконавчої влади, який в силу вимог ст.ст.6, 19 Конституції України зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 5 ст. 31 Лісового Кодексу, а також ч. 6 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції станом на прийняття рішення) передача у власність, надання у постійне користування для не лісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припинення права користування ними відноситься до виключної компетенції обласних державних адміністрацій.

Відповідно до ч. 4 ст.122 та ч.6 ст.149 ЗК України (в редакції станом на прийняття рішення) міські ради взагалі не наділені повноваженнями щодо вилучення, припинення земель державної власності та їх розпорядженням.

Також, в силу положень ч. 2 ст. 20 ЗК України (в редакції станом на прийняття рішення) органом, уповноваженим приймати рішення про зміну цільового призначення спірних земельних ділянок лісогосподарського призначення державної власності є Закарпатська обласна державна адміністрація.

Таким чином, прийняття оспорюваного рішення суперечить принципам діяльності, встановлених ст.4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а саме законності та верховенства права.

За ст. 18 Земельного кодексу України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Відповідно ст. 19 Земельного кодексу України визначені категорії земель та встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Статтями 38 та 39 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття міською радою оскаржуваного рішення) встановлено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

За приписами ст. 55 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення міської ради) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Статтею 56 Земельного кодексу України визначено, що землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом (стаття 57 Земельного кодексу України).

За приписами статті 20 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття міською радою оскаржуваного рішення) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Статтею 21 Земельного кодексу України встановлені наслідки порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель та передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Процедура зміни цільового призначення земельної ділянки передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 502 від 11.04. 2002 "Про затвердження Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб", чинної на час виникнення спірних правовідносин.

При цьому надання земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні іншої особи передбачає її вилучення за відповідним погодженням, що стосовно лісових земель заборонено розпорядженням Кабінету Міністрів України N 610-р від 10.04.2008 "Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками".

Відповідно п. 9 чинного на час прийняття оскарженого рішення міськради Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 677 від 26.05.2004, проект відведення земельної ділянки виконавець погоджує із землевласником або землекористувачем, однак це не мало місця, що випливає з наступного.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 23.02.2010 задоволено позов ПП ОСОБА_2. до начальника відділу державного комітету України із земельних ресурсів у м. Ужгороді Барчана І.В., визнано неправомірною відмову Барчана І.В. у погодженні документації для укладення договору оренди земельної ділянки ПП ОСОБА_2 з Ужгородською міською радою згідно рішення міської ради №1317 від 04.12.2009 та зобов'язано Барчана І.В. погодити ПП ОСОБА_2 всю необхідну документацію для укладення нею договору оренди земельної ділянки.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.12.2011 по справі №31779/10/9104 апеляційну скаргу прокуратури Закарпатської області у цій справі задоволено, постанову Ужгородського міськрайонного суду від 23.02.2010 скасовано, та прийнято нову постанову, якою у позові відмовлено. У даній справі суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що рішення Ужгородської міської ради про надання спірної земельної ділянки в оренду ПП ОСОБА_2 суперечить вимогам Земельного кодексу України, поза як даним рішенням затверджено проект відведення земельної ділянки без його погодження органом по земельних ресурсах, без проведення обов'язкової державної землевпорядної експертизи, та надано в оренду минаючи аукціон. Дане рішення апеляційної інстанції набрало законної сили.

З рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.12.2011 року вбачається, що суд апеляційної інстанції дослідив законність рішення Ужгородської міської ради від 04.12.2009 №1317 та прийшов до висновку, що дане рішення прийнято в порушення вимог чинного законодавства. У зв'язку з цим, суд апеляційної інстанції визнав правомірними дії начальника відділу державного комітету України із земельних ресурсів у м. Ужгороді щодо відмови у погодженні документації для укладення договору оренди земельної ділянки, та як наслідок відмовив у позові ПП ОСОБА_2

Також, постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.11.2008 задоволено позов ПП ОСОБА_2 до Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства особі ДП «Ужгородське лісове господарство» та зобов'язано дане державне лісогосподарське підприємство вирішити питання щодо надання ПП ОСОБА_2 згоди на відведення земельної ділянки площею 0,0360 га для будівництва кафе з магазином по АДРЕСА_1 у місті Ужгороді за рахунок свого землекористування.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2014 по справі № 29558/10/9104, апеляційну скаргу прокуратури Закарпатської області задоволено, постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.11.2008 скасовано, та прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.01.2015 у справі № К/800/20674/14 постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2014 залишено без змін.

У даній справі судом достовірно встановлено, що ДП «Ужгородське лісове господарство» розглянувши звернення позивача (ПП ОСОБА_2.) щодо надання згоди та висновку до проекту відведення земельної ділянки правомірно призупинило прийняття рішення про надання такої згоди, у відповідності до розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 № 610-р «Про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками».

З наведеного вбачається, що згоди на вилучення спірної земельної ділянки ДП «Ужгородське лісове господарство» не надавало, оскільки факт призупинення її надання і оскаржувався ПП ОСОБА_2, а отже, рішення Ужгородської міської ради від 04.12.2009 № 1317 в частині вилучення земельної ділянки та надання її в оренду відповідачу, прийнято без згоди постійного землекористувача.

Таким чином, суди у вищезгаданих справах дійшли до висновку про те, що рішення Ужгородської міської ради про надання спірної земельної ділянки в оренду ПП ОСОБА_2 суперечить вимогам чинного законодавства, а ДП «Ужгородське лісове господарство» не надавало, а лише призупинило надання згоди на вилучення цієї земельної ділянки з його постійного користування.

Відповідно до вимог ст. 35 Господарського процесуального кодексу України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також допущено порушення законодавства при зміні цільового призначення спірної земельної ділянки.

Зокрема в силу вимог ч.1 ст. 123 ЗК України (в редакції станом на прийняття рішення) надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі зміни цільового призначення земельних ділянок та/або надання в користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості).

Частиною 7 цієї ж статті визначено, погоджений проект відведення земельної ділянки після одержання позитивного висновку державної землевпорядної експертизи у випадках, передбачених законом, подається разом з клопотанням про надання земельної ділянки до відповідної державної адміністрації, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або сільської, селищної, міської, районної, обласної ради, які розглядають його в місячний строк і в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки у користування.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» (в редакції станом на прийняття рішення) проекти землеустрою щодо відведення земель лісогосподарського призначення підлягають обов'язковій експертизі.

Разом з цим, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється ПП ОСОБА_2 для будівництва кафе з магазином в АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_2 для проведення експертизи землевпорядної документації до Головного управління Держкомзему у Закарпатській області, не направлявся (такий в проекті землеустрою відсутній).

Враховуючи вищенаведене, при затвердженні проекту землеустрою та передачі у користування зазначеної земельної ділянки в районі АДРЕСА_1 не дотримано вимоги ч.4 статті 20, ч.7 статті 1233емельного кодексу України та статті 9 Закону України „Про державну експертизу землевпорядної документації".

Також не може бути взято судом до уваги доводи відповідача 3 стосовно застосування до вимог прокурора строку позовної давності з огляду на таке.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч. 3 - 5 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Частинами 1, 2, 4 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави; у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача; прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор (п. 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів"), що відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладеній у постанові Верховного суду України від 23.12.2014 у справі № 916/2414/13.

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги прокурора міста Ужгорода в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, м. Ужгород та державного підприємства „Ужгородське лісове господарство", м. Ужгород до Ужгородської міської ради, м. Ужгород, до Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, м. Ужгород та до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Ужгород про визнання недійсним пункту 1.9 рішення 5 сесії Ужгородської міської ради 5 скликання №1317 від 04.12.2009р., підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог прокурора міста Ужгорода про визнання недійсним договору оренди землі від 12.04.2010р. та зобов'язання звільнити земельну ділянку площею 0,0360га та повернути її, суд зазначає наступне.

Згідно статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2.26 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" (в редакції від 26.12.2011р.), розглядаючи справи у спорах про визнання недійсними договорів оренди, суди повинні з'ясовувати питання чинності рішень (розпоряджень), на підставі яких було укладено такі договори.

Враховуючи вище встановлений факт невідповідності рішення міської ради приписам законодавства, суд приходить до висновку про визнання недійсним укладеного на їх підставі договору оренди земельної ділянки від 12.04.2010р.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Прокурором та позивачами доведено наявність обставин стосовно неправомірності прийнятого рішення, а відповідачами зворотного не доведено. Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Статтею 5 Закону України "Про судовий збір" визначені пільгові категорії щодо сплати судового збору, зокрема, органи прокуратури - при здійснені представництва інтересів громадян або держави в суді.

За таких обставин, витрати з оплати судового збору підлягають стягненню з відповідачів солідарно в доход Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32-34, 43, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним пункт 1.9 рішення 5 сесії Ужгородської міської ради 5 скликання № 1317 від 04.12.2009, яким вилучено земельну ділянку площею 0,036 га ДП «Ужгородське лісове господарство» в кварталі АДРЕСА_1 та затверджено проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки з передачею її в оренду фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 строком на 5 років для будівництва кафе з магазином.

2.1. Визнати недійсними договір оренди землі від 12.04.2010, укладений між територіальною громадою міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2.

2.2. Зобов'язати фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 звільнити земельну ділянку площею 0,0360 га та повернути її до земель ДП „Ужгородське лісове господарство".

3. Стягнути солідарно з Ужгородської міської ради (88000, м. Ужгород, пл. Поштова, 3, код ЄДРПОУ 3386924), з Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради (88000, м. Ужгород, пл. Поштова, 3Ж, ) та з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2) в доход Державного бюджету (отримувач коштів - Управління державної казначейської служби України у м. Ужгороді Закарпатської області, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 38015610, банк отримувача - ГУДКСУ у Закарпатській області, код банку отримувача (МФО) - 812016, рахунок отримувача - №3002, код класифікації доходів бюджету - 22030001, найменування суду - господарський суд Закарпатської області) суму 1218грн. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення виготовлено 16.04.2015р.

Суддя О.Ф. Ремецькі