КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2015 р. Справа№ 911/5249/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Цирулевська М.В. - представник за дов. б/н від 10.12.2014;

від відповідача: Леонтьєв Г.Є. - представник за дов. № 01 від 03.02.2015;

розглянувши апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Кримський"

на рішення Господарського суду Київської області від 20.01.2015

у справі № 911/5249/14 (суддя - Саванчук С.О.)

за позовом Приватного підприємства "Піраміда-Агро"

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Кримський",

про стягнення 87 202,89 грн.,

В судовому засіданні 08.04.2015 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Піраміда-Агро" (далі - ПП "Піраміда-Агро", позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Кримський" (далі - СТОВ "Кримський", відповідач) про стягнення 87 202,89 грн., з яких: 52 668,65 грн. - пені та 34 534,24 грн. - 10% річних.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань за договором товарного кредиту від 25.05.2010 № 10/36, заборгованість за яким вже була стягнута рішенням Господарського суду Київської області від 14.07.2011 у справі № 26/080-11, але повністю погашена відповідачем лише 24.12.2012.

Рішенням Господарського суду Київської області від 20.01.2015 позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача: 52 461,39 грн. - пені, 34 352,65 грн. - 10 % річних та 1 818,85 грн. - судового збору. У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, СТОВ "Кримський" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 20.01.2015 та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, зокрема, безпідставно не врахував, що позивач не попередив відповідача про вимогу щодо сплати штрафних санкцій, які є предметом даного спору, у зв'язку з чим, передчасно звернувся до суду. Крім того, на думку апелянта, задоволення даного позову порушує приписи ст. 61 Конституції України, яка передбачає, що ніхто двічі не може бути притягнений до юридичної відповідальності.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.02.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 24.03.2015.

У судовому засіданні 24.03.2015 судом було оголошено перерву до 08.04.2015 на підставі статті 77 ГПК України.

У судовому засіданні 08.04.2015 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду (під час перерви в судовому засіданні) подав заяву про застосування строків позовної давності та просив її задовольнити. Доказів та обґрунтувань стосовно причин не подання такої заяви до суду першої інстанції стороною надано не було.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві. Зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Окремо зауважив, що підстав для застосування позовної давності не вбачає, оскільки відповідач не заявляв подібного клопотання до суду першої інстанції, до того ж не порушував таке питання при поданні апеляційної скарги. Також наполягав на тому, що сторони домовилися про нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання договірних зобов'язань без обмеження строку, з посиланням на умови договору в цій частині.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень на неї, оглянувши оригінали документів, заслухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, між ПП "Піраміда-Агро" та СТОВ "Кримський" було укладено договір товарного кредиту від 25.05.2010 № 10/36 (далі - договір).

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання з оплати товару, який був поставлений за договором, позивач звертався до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з відповідача 224 636,50 грн. основної заборгованості, 23 371,43 грн. пені, 15 078,34 грн. 10% річних та 22 463,65 грн. штрафу.

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.07.2011 у справі № 26/080-11 (залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.10.2011) позов ПП "Піраміда-Агро" задоволено повністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарський справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 115 ГПК України встановлено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України.

Відповідно до пункту 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011, не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Так, Господарським судом Київської області при ухваленні рішення у справі № 26/080-11 встановлено факт наявності заборгованості з оплати товару, який було поставлено за договором. Зокрема, 03.06.2010 позивач поставив відповідачу продукцію на суму 224 636,50 грн., що підтверджується видатковою накладною № ПА-0000395 від 03.06.2010 на суму 224 636,50 грн., а відповідач зобов'язання з оплати товару не виконав, що стало підставою задоволення позовних вимог.

Даний факт не підлягає доказуванню в межах справи № 911/5249/14, враховуючи приписи ст. 35 ГПК України.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що рішення Господарського суду Київської області від 14.07.2011 у справі № 26/080-11 виконано повністю, але більш ніж з півторарічним простроченням. Зокрема, сплачено заборгованість наступними платежами: 18.10.2010 - 100 000,00 грн., 07.11.2012 - 50 000,00 грн., 18.12.2012 - 70 000,00 грн., 24.12.2012 - 82 708,14 грн., що підтверджується довідкою від 16.01.2015 № 19/27-5693-19 та виписками з рахунку позивача за період з 07.11.2012 до 30.11.2013 із банківських установ, в яких відкрито поточні банківські рахунки позивача, що засвідчені підписами уповноважених осіб банку та скріплені відбитками його печаток.

Зважаючи на вказане, позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення пені та відсотків річних за період з 25.05.2011 до 24.12.2012, з урахуванням часткових оплат, що здійснювались відповідачем протягом вказаного періоду.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач зазначав, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач не попередив відповідача про вимогу щодо сплати штрафних санкцій, які є предметом даного спору, у зв'язку з чим, передчасно звернувся до суду. Крім того, на думку апелянта, задоволення даного позову порушує приписи ст. 61 Конституції України, яка передбачає, що ніхто двічі не може бути притягнений до юридичної відповідальності.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає про необґрунтованість доводів апелянта, враховуючи наступне.

Пунктом 7.5. договору встановлено, що відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, сторони домовилися про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань за договором здійснюється без обмеження строку.

Згідно з пунктом 7.2.3. договору, за несвоєчасну оплату продукції покупець сплачує постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10 % річних від простроченої суми (відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, судом першої інстанції правомірно встановлено, що умовами договору було продовжено загальний період нарахування штрафних санкцій, а також збільшено розмір відсотків річних, які встановлені законодавством.

Вищенаведене спростовує доводи апелянта про те, що в даному випадку відбувається неправомірне стягнення з нього 10% річних та пені, оскільки такого роду стягнення були прямо передбачені сторонами в договорі. При цьому штрафні санкції позивачем були нараховані за період існування заборгованості вже після ухвалення рішення у вищезазначеній справі № 26/080-11 та до моменту повного погашення заборгованості відповідачем (що є правомірною дією, яка направлена на захист порушених майнових прав сторони).

Доводи апелянта про передчасність звернення позивача до суду з позовом (без попереднього звернення до відповідача з вимогою про сплату штрафних санкцій) не ґрунтуються на приписах законодавства, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання (зміст наведених норм також було проаналізовано у Постанові Верховного Суду України від 23.01.2012 у справі № 37/64, правовий висновок у якій є обов'язковим для суду апеляційної інстанції в силу ч. 1 ст. 111-28 ГПК України).

До того ж, звернення кредитора до боржника з вимогою про сплату сум пені, інфляційних нарахувань та процентів річних до моменту подання позову не передбачено законом і тому не є обов'язковим. Отже, неподання позивачем (кредитором) доказів такого звернення не тягне за собою відмови в задоволенні відповідних позовних вимог (п. 1.8. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 (далі - Постанова Пленуму № 14).

Кірм того, у пункті 7.1. Постанови Пленуму № 14 зазначено про те, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що позивач нарахував 10% річних та пеню виключно на суму основної заборгованості, що є правомірною та законною дією, яка відповідає приписам законодавства в цій частині.

Як було вищезазначено, у судовому засіданні 08.04.2015 представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності та просив її задовольнити. При цьому з матеріалів справи вбачається, що клопотання про застосування строку позовної давності не заявлялося відповідачем ані в суді першої інстанції, ані в самій апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Посилання сторони на сплив позовної давності в процесі касаційного перегляду судового рішення не вважається такою заявою. У суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом (п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від від 29.05.2013 N 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що відповідач належним чином та завчасно двічі був повідомлений про час та місце судового засідання (оскільки розгляд справи відкладався), зокрема, і на те судове засідання, в якому було ухвалене спірне рішення, що підтверджується поштовим повідомленням № 339 (а.с. 54) та не заперечується самим апелянтом. Доводи відповідача про неможливість забезпечити явку повноважного представника у судове засідання 20.01.2015, не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки відповідач мав право направити необмежену кількість повноважних представників в порядку ст. 28 ГПК України, а також міг скористатися правом надіслати власні заперечення (разом з заявою про застосування строків позовної давності) поштовою кореспонденцією.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції відмовляє в задоволенні клопотання про застосування загального строку позовної давності (3 роки) в частині стягнення 10% річних, через неправомірність його заявлення на стадії апеляційного провадження.

В частині застосування строку позовної до вимоги про стягнення пені, суд апеляційної інстанції окремо зауважує, що у п. 7.4. договору сторони погодили, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій збільшується до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором. Даний факт виключає можливість застосування спеціального строку позовної давності (у відповідності до ст. 258 ЦК України) до вимоги про стягнення штрафних санкцій.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 52 461,39 грн. та 10 % річних у розмірі 34 352,65 грн. є доведеними та обґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції зазначає про правомірність висновків місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Згідно з приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з цим, як було вищевстановлено, у п. 7.5. договору сторони погодили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань за договором здійснюється без обмеження строку.

В свою чергу, п. 10.2. договору встановлено, що договір набуває чинності з дня його підписання і діє до повних розрахунків між сторонами.

Так, позивачем було заявлено до стягнення 52 668,65 грн. пені та 34 534,24 грн. 10% річних, нарахованих за період з 25.05.2011 по 24.12.2012 (з урахуванням окремих погашень заборгованості, які відбувалися протягом вказаного періоду).

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що при врахуванні часткових оплат, позивачем невірно визначено період обчислення штрафних санкцій (зокрема, останній день такого обчислення). Оскільки з урахуванням правової позиції, яка викладена в абзаці 1 підпункту 1.9. Постанови Пленуму № 14, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Суд апеляційної інстанції перевірив розрахунок ціни позову (з правильним визначенням останнього допустимого дня нарахування пені та 10 % річних) та дійшов висновку, що арифметично вірною та обґрунтованою є сума пені у розмірі 52 461,39 грн. та сума 10% річних у розмірі 34 352,65 грн.

Таким чином рішення місцевого господарського суду про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача вищезазначених сум, а також в частині відмови в стягненні 181,59 грн. річних та 207,26 грн. пені - є правомірним та підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 32-36, 43 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції по даній справі в розумінні ст. 104 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Кримський" на рішення Господарського суду Київської області від 20.01.2015 у справі № 911/5249/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 20.01.2015 у справі № 911/5249/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/5249/14 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Повний текст складено 09.04.2015 року.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім