ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2015 р.Справа № 922/520/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Федорова Т.О.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Вугілля України", м. Київ
до 1. Державного підприємства "Антрацит", м. Антрацит , 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна збагачувальна фабрика "Нагольчанська", смт. Дубівський
про стягнення коштів в сумі 19 994,28 грн.
за участю предстаників сторін:

від позивача - Загнітко Я.А. за дов. №31-03/237-Д від 31.03.2015 року,

від першого відповідача - не з'явився,

від другого відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року Державне підприємство "Вугілля України" (надалі - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Державного підприємства "Антрацит" (надалі - перший відповідач) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна збагачувальна фабрика "Нагольчанська" (надалі - другий відповідач), в якому просило суд стягнути з відповідачів в порядку регресу суму збитків в розмірі 19 994,28 грн., а також витрати зі сплати судового збору в сумі 1 827 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачами покладених на них зобов'язань по завантаженню вугілля.

Ухвалю господарського суду Харківської області від 30.01.2015 року за позовною заявою порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 18.02.2015 року об 11:45 год.

З метою забезпечення можливості подання сторонами документів та доказів по справі, які мають суттєве значення для повного, всебічного та об'єктивного дослідження фактичних обставин спору, ухвалами суду від 18.02.2015 року, від 04.03.2015 року та від 25.03.2015 року розгляд справи відкладався на 08.04.2015 року о 10:15 год.

Представник позивача у призначеному судовому засіданні 08.04.2015 року звернувся до суду із письмовою заявою, в якій зазначив про відмову від позовних вимог, що були заявлені до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна збагачувальна фабрика "Нагольчанська" (другого відповідача).

Відповідно до 22 ГПК України позивач до прийняття рішення по справі вправі відмовитися від позову.

Враховуючи те, що відмова від позову є правом позивача, його одностороннім волевиявленням, суд не зв'язаний думкою іншої сторони у справі та думкою третіх осіб щодо цього волевиявлення та щодо припинення провадження у справі.

З огляду на викладене та керуючись ст.78 ГПК України, господарський суд приймає відмову позивача від позову, оскільки вважає, що ця відмова не суперечить діючому законодавству і не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси.

Відповідно до ч.4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

За таких обставин провадження у справі в частині позовних вимог, заявлених до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна збагачувальна фабрика "Нагольчанська" підлягає припиненню.

З урахуванням викладеного позивач просить суд стягнути заявлену до стягнення суму збитків в повному обсязі з першого відповідача, Державного підприємства "Антрацит".

Відповідачі правом на участь своїх представників в господарському засіданні не скористались. Відзиву на позовну заяву та витребуваних судом документів не надали. Про причини неявки суд не повідомили.

Суд, керуючись приписами інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.09.2014 № 01-06/1290/14 "Про Закон України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції", розмістив інформацію про час і місце судового засідання на сторінці господарського суду Харківської області (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/), що підтверджується відповідною роздруківкою.

Відтак, відповідачі вважаються судом такими, що були належним чином повідомлені про розгляд справи в господарському суду Харківської області.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень.

Справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку ст. 75 ГПК України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

19 квітня 2011 року між Державним підприємством "Вугілля України" (покупець) та Державним підприємством "Антрацит" (постачальник) був укладений договір постачання вугільної продукції № 21-11/1-ЕН від 19.04.2011 року (далі - договір).

За умовами вказаного Договору постачальник (відповідач) зобов'язався поставити вугільну продукцію належної якості, а покупець (позивач) прийняти її та оплатити.

Згідно з п. 1.1. договору, постачальник поставляє покупцю вугільну продукцію (надалі вугілля) в асортименті, по реквізитах та за якісними характеристиками, приведеними в цьому договорі.

За умовами п. 2.1. договору, вугілля постачається на умовах DDP (залізнична станція призначення) згідно з міжнародними правилами по тлумаченню термінів "Інкотермс" в редакції 2000 року, з урахуванням особливостей, передбачених цим договором, та за реквізитами покупця, вказаними в Додатках до договору.

Відповідно до п. 3.1.2. договору, постачальник (відповідач) зобов'язався здійснювати завантаження вугіллям однорідної якості всіх вагонів партії та по всій глибині вагону в справні, очищені від залишків попереднього вантажу, сміття вагони та у відповідності до вимог завантаження, що ставляться залізницею.

Відповідно до п. 8.3. договору, у випадку прийняття вугілля, якісні показники якого не відповідають умовам договору, а також пунктам 3.1.2 та 3.1.3, постачальник повністю відшкодовує затрати покупця та вантажоотримувача по оплаті користування вагонами, витрат на подачу - прибирання, маневрових робіт та інше.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що на взаємовідносини сторін по постачанню та прийманню вугілля розповсюджуються вимоги Статуту залізниць України та нормативних актів, що видаються відповідно до Статуту.

Відповідно до п. 8.1. договору, сторони гарантують відповідальність порядку приймання - передачі вугілля за кількістю та якістю до вимог чинних нормативних документів та цього договору.

Додатковою угодою № 1 від 19.04.2011 року до спірного договору сторони обумовили, що приймання вугілля за кількістю та якістю здійснюється спільно з представниками постачальника на ТЕС ПАТ "Центренерго"

В той же час, 30.12.2011 року між Державним підприємством "Вугілля України" (постачальник) та Публічним акціонерним підприємством "Центренерго" (покупець) було укладено договір поставки вугілля №111/6 (далі - договір № 111/6), згідно з яким, позивач зобов'язався поставити вугільну продукцію в асортименті, по реквізитах і з якісними характеристиками наведеними в договорі, а Публічне акціонерне підприємство "Центренерго" - прийняти та оплатити вугільну продукцію.

Відповідно до умов договору № 111/6, зобов'язання по поставці вугілля покладено на позивача (п. 3.1.1 договору).

За умовами п. 2.1 договору вугілля постачається на умовах DDP (залізнична станція призначення) згідно з міжнародними правилами тлумачення термінів "Інкотермс" в редакції 2000 року, з урахуванням особливостей, передбачених цим договором, та за реквізитами покупця, вказаними в Додатках до договору.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору № 21-11/1-ЕН від 19.04.2011 року, у травні 2012 року відповідачами на адресу Трипільскої ТЕС ВАТ "ДЕК "Центренерго" було відвантажено вугільну продукцію у вагонах №№ 63955587, 60168572, 65238214 згідно залізничних накладних №№ 51691632, 51691087, 51278422.

На проміжній станції Нижньодніпровський вузол при перевірці маси вантажу у вищезазначених вагонах було виявлено розбіжності (перевантаження) між фактичною масою вантажу і масою, зазначеною в накладних, про що було складено акти загальної форми № 600 від 14.05.2012 року, № 583 від 04.05.2012 року та комерційні акти АА 042567/210/134, АА 042568/211/135, АА 042547/193/118 з яких слідує, що вищевказані вагони були затримані на станції, у зв'язку виявленим навантаженням вантажу понад вантажопідйомність вагонів.

Надлишок вугілля був перевантажений з вагонів №№ 60168572 та 63955587 в інші вагони, що зумовило понесення ПАТ "Центренерго" збитків в сумі 19 994,28 грн. за додаткові послуги по перевантаженню надлишку вантажу.

В свою чергу, ПАТ "Центренерго", як вантажоотримувач спірного вугілля, звернулося до господарського суду м. Києва про стягнення з ДП "Вугілля України" збитків у загальному розмірі 19 994,28 грн.

Так, 06.11.2013 року господарський суд м. Києва прийняв рішення у справі № 910/19955/13, згідно якого з ДП "Вугілля України" було стягнуто 19 994,28 грн. - завданих збитків та 1 720,50 грн. - витрат по сплаті судового збору.

ДП "Вугілля України" вищезазначене рішення суду виконало, що підтверджується заявою про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 03.03.2014 року № 0218/10 на суму 117 913,35 грн., в п. 4 абз. 2 якої зазначено, що зобов'язання ДП - "Вугілля України" по виконанню грошового зобов'язання перед ПАТ "Центренерго" на підставі рішення суду № 910/19955/13 (п. 2 заяви), припиняється зарахуванням зустрічних вимог повністю.

Рух вказаних коштів підтверджується актом звірки взаємних розрахунків між позивачем та ПАТ "Центренерго", який був підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Таким чином, ДП "Вугілля України" були сплачені на користь ПАТ "Центренерго" збитки на загальну суму 19 994,28 грн.

Позивач, в свою чергу вважає, що вищезазначені збитки виникли у зв'язку з неналежним виконання відповідачем зобов'язань за спірним договором № 21-11/1-ЕН від 19.04.2011 року, що стало причиною звернення з даним позовом до господарського суду Харківської області.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі, виходячи з наступного.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача про відшкодування збитків у розмірі 19 994,28 грн. в порядку регресу, завданих неналежним виконанням ДП "Антрацит" договірних зобов'язань, вказані збитки складаються зі збитків, які були сплачені позивачем на виконання рішення господарського суду м. Києва у справі № 910/19955/13.

Отже, спір по справі № 922/520/15 має похідний характер від спору по господарській справі № 910/19955/13.

Так, під час розгляду господарським судом м. Києва справи № 910/19955/13 були встановлені факти перевантаження вугіллям вагонів, направлених за спірними видатковими накладними, що стало причиною понесення ПАТ "Центренерго" додаткових витрат в сумі 19 994,28 грн., які в подальшому були стягнуті у якості збитків з позивача по даній справі.

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В даному випадку - це позивач у справі.

Враховуючи набрання рішенням по справі № 910/19955/13 законної сили, суд вважає доведеним факт перевантаження спірних вагонів вугільною продукцією.

Таким чином, керуючись ч. 3 ст. 35 Господарського кодексу України, судова колегія приходить до висновку про доведеність розміру збитків позивача в сумі 19 994,28 грн., які виникли внаслідок перевантаження спірних вагонів вугільною продукцією.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України збитки відшкодовуються у повному обсязі. Учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу (ст. 228 ГК України).

Згідно з п. 4 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено; під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які вона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225. Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною.

У відповідності до частини 1 статті 226 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов'язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб'єктам, - зобов'язаний відшкодувати на вимогу цих суб'єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі.

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 265 ГК України).

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (ч. 1 ст. 207 ГК України). Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень ч. 2 ст. 207 ГК України).

Пунктом 1 ст. 918 Цивільного кодексу України встановлено, що завантаження вантажу здійснюється у порядку, встановленому договором, із додержанням правил, встановлених транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно з пунктом п. 3.1.2 договору, відповідач зобов'язаний здійснювати завантаження вугіллям однорідної якості всіх вагонів партії та по всій глибині вагону у справні, очищені від залишків попереднього вантажу, сміття, тощо, вагони та у відповідності до вимог завантаження, що ставляться залізницею.

Статтею 6 Статуту залізниць України (далі - Статут) визначено, що накладна є основним перевізним документом встановленої форми, оформленим відповідно до цього Статуту та Правил, і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.

Нормами ст. 24 Статуту встановлено, що вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ним у накладній. Залізниця має право перевіряти правильність цих відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.

Відповідно до статті 122 Статуту, за неправильно зазначені у накладній масу, кількість місць вантажу, його назву, код та адресу одержувача з відправника, порту стягується штраф у розмірі згідно зі статтею 118 цього Статуту, при цьому відправник несе перед залізницею відповідальність за наслідки, які виникли.

Згідно зі ст. 124 Статуту, вантажовідправник, вантажоодержувач, порт, підприємство (організація) зобов'язані відшкодувати збитки, завдані внаслідок пошкодження рухомого складу, перевантаження, неправильного навантаження, застосування неякісної упаковки або неправильного кріплення вантажу.

В той же час, суд наголошує, що умови Статуту на правовідносини між позивачем та відповідачем не розповсюджуються, оскільки ані позивач, ані відповідач не є сторонами договору про перевезення вантажу. Відносини, які склалися між позивачем та першим відповідачем по даній справі носять зобов'язальний характер і виходять саме з договору поставки № 21-11/1-ЕН від 19.04.2011 року.

Подібної судової практики дотримується ВГСУ у своїй постанові від 20.11.2014 року по справі № 910/8697/14.

Так, згідно з п. 2.1. договору, на взаємовідносини сторін розповсюджуються міжнародні правила тлумачення торгівельних термінів "Інкотермс" в редакції 2000 року.

Як передбачено п. 9.4. Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати ІНКОТЕРМС (редакція 2000 року) відповідно до "D" - термінів продавець відповідає за прибуття товару в узгоджене місце чи пункт призначення, при цьому продавець зобов'язаний нести всі ризики й витрати щодо доставки товару до цього місця (пункту). Статтями А.З., А.6. терміну DDР на продавця покладений обов'язок укласти договір перевезення товару до названого місця призначення та додатково до витрат, що випливають із статті А.З "а", нести всі витрати, пов'язані з товаром, до моменту здійснення його поставки у відповідності зі статтею А.4.

Вказана правова позиція відповідає позиції, викладеній у постанові Вищого господарського суду України від 13.08.2013 року у справі №5011-19/16671-2012 .

Крім того, слід зазначити, що приписами статті 194 ГК України передбачено, що виконання господарського зобов'язання може бути покладено в цілому або в частині на третю особу, що не є стороною в зобов'язанні. Неналежне виконання зобов'язання третьою особою не звільняє сторони від обов'язку виконати зобов'язання в натурі.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 267 ГК України, у договорі поставки за згодою сторін може бути передбачений порядок відвантаження товарів будь-яким видом транспорту, а також вибірка товарів покупцем. Договором може бути передбачено відвантаження товарів вантажовідправником (виготовлювачем), що не є постачальником, та одержання товарів вантажоодержувачем, що не є покупцем, а також оплата товарів платником, що не є покупцем.

Отже, враховуючи приписи зазначених норм права, сторони зобов'язання не звільняються від обов'язку реального виконання зобов'язання при неналежному його виконанні третьою особою. Це означає, що у разі невиконання чи неналежного виконання зобов'язання третьою особою, яка виступає безпосереднім виконавцем, боржник у зобов'язанні повинен особисто вчинити дії, які є об'єктом відповідного правовідношення.

Так, в даному випадку обов'язок відправлення спірної вугільної продукції був покладений на третю особу - ТОВ ЦЗФ "Нагольчанська", яке не є стороною в договорі № 21-11/1-ЕН від 19.04.11 року. Проте, як вже було зазначено, в спірному договорі (п. 8.3) сторони обумовили, що у випадку прийняття вугілля, якісні показники якого не відповідають умовам договору а також п. 3.1.2. та 3.1.3. договору, саме відповідач має відшкодовує затрати позивача та вантажоотримувача (ПАТ "Центренерго") по оплаті користування вагонами, витрат на подачу-прибирання вагонів, маневрових робіт та ін.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, у разі порушення договірних зобов'язань та вимог чинних нормативних актів на транспорті третьою особою, які були покладені згідно п. 3.1.2 договору на першого відповідача (в даному випадку ДП "Антрацит"), останній повинен виконати таке зобов'язання сам. Відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язань у випадках покладення відповідних прав або обов'язків на іншу (третю) особу несе насамперед та сторона, яка є учасником договору (в даному випадку постачальник - ДП "Антрацит").

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Вищого господарсьокого суду України від 21.05.2014 року у справі № 913/2124/13 та від 04.06.2014 року № 905/6287/13.

Суд також враховує умови спірного договору (пункти 2.1, 8.3) та офіційне тлумачення "Інкотермс" в редакції 2000 року, в яких зазначено, що постачальник не звільняється від відповідальності у разі порушення безпосереднім виконавцем (вантажовідправником) вимог щодо завантаження вагонів.

Також слід зазначити, що відповідальність особи у вигляді обов'язку відшкодувати завдані збитки наступає лише за наявності в сукупності певних умов, які разом утворюють склад правопорушення, а саме: наявність збитків, протиправної поведінки, причинного зв'язку між поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає (постанова Верховного Суду України від 22 січня 2013 у справі № 3-72 гс 12).

Склад правопорушення, вчиненого відповідачем полягає в наступному.

Протиправна поведінка ДП "Антрацит" полягає у порушенні п. 3.1.2. Договору № 21- 11/1-ЕН від 19.04.2011 року. Пунктом 3.1.2. Договору № 21-11/1-ЕН передбачене зобов'язання відповідача, згідно з яким, постачальник (відповідач) зобов'язується здійснювати завантаження вугіллям однорідної якості всіх вагонів у відповідності до вимог завантаження, що ставляться залізницею. Проте, завантаження вугіллям спірних вагонів було здійснено з порушенням вимог завантаження, які ставляться залізницею, що підтверджується рішенням господарського суду м. Києва по справі № 910/19955/13, яке набрало законної сили.

Вина відповідача полягає в тому, що відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язань у випадках покладення відповідних прав або обов'язків на іншу (третю) особу несе насамперед та сторона, яка є учасником договору (в даному випадку постачальник - ДП "Антрацит"). Про що також зазначено в пункті 8.3. Договору № 21-11/1-ЕН.

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою ДП "Антрацит", та отриманими ДП "Вугілля України" збитками полягає в тому, що саме порушення відповідачем п. 3.1.2 Договору, в частині перевантаження вагонів, спричинили збитки ДП "Вугілля України" у вигляді понесених витрат (ст. 225 ГК України) сплачених ПАТ "Центренерго" по справі № 910/19955/13.

Реальні збитки полягають у додаткових витратах в сумі 19 994,28 грн., які ДП "Вугілля України" понесло, сплативши їх ПАТ "Центренерго", на виконання рішення господарського суду м. Києва по справі № 910/19955/13.

Враховуючи викладені обставини та норми зазначеного законодавства, суд приходить до висновку про наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення у діях (бездіяльності) відповідача, а саме протиправної поведінки, шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та шкодою і вини.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, беручи до уваги встановлений спірним договором обов'язок відповідача відшкодовувати затрати покупця та вантажоотримувача по оплаті користування вагонами, витрат на подачу - прибирання, маневрових робіт та інше, вимога позивача про стягнення з відповідача 19 994,28 грн. збитків в порядку регресу є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, судовий збір відшкодовується за рахунок першого відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Антрацит" (84200, Донецька область, м. Дружківка, вул. Радченко, 60, оф. 24, ) на користь Державного підприємства "Вугілля України" (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 4, код 32709929) 19 994,28 грн. у порядку регресу, понесених внаслідок додаткових витрат, а також судовий збір в сумі 1 827 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Провадження у справі в частині позовних вимог, заявлених до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна збагачувальна фабрика "Нагольчанська" - припинити.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його підписання шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Повне рішення складено 14.04.2015 р.

Суддя С.Ч. Жельне

справа № 922/520/15