ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2015 р. Справа № 921/17/15-г/7

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Зварич О.В.

суддів Хабіб М.І.

Юрченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства «Бекерай» (надалі ПП «Бекерай») за № 36 від 11.03.2015р. (вх. № 01-05/1320/15 від 24.03.2015р.)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.02.2015р.

у справі № 921/17/15-г/7

за позовом: ПП «Бекерай»

до відповідача: Приватного підприємства «Захід-Хліб-Збут-2002» (надалі ПП «Захід-Хліб-Збут-2002»)

про визнання недійсним п. 6.3 договору поставки № 021412 від 14.12.2012р.,

за участю:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Іванців Ю.С. - представник (довіреність б/н від 21.11.2014р.),

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 24.02.2015р. у справі №921/17/15-г/7 (суддя Стадник М.С.) відмовлено в позові.

В ході розгляду справи суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що сторони передбачили договором відповідальність за порушення виконання грошового зобов'язання відповідно до норм господарського та цивільного законодавства, а тому доводи позивача щодо подвійної відповідальності за одне і теж правопорушення є помилковими.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Звертає увагу на те, що пеня та штраф не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, а є різновидами одного виду відповідальності - неустойки. Просить скасувати рішення господарського суду Тернопільської області від 24.02.2015р. у справі №921/17/15-г/7, прийняти нове рішення, яким задоволити позов та визнати недійсним п.6.3 договору поставки № 021412 від 14.12.2012р., укладеного між ПП «Бекерай» і ПП «Захід-Хліб-Збут-2002».

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим. Вказує, що з дати укладення договору поставки №021412 від 14.12.2012р. по даний час від позивача не надходило пропозицій щодо зміни умов договору. Покликається на те, що умовами договору передбачено відповідальність у вигляді пені та штрафу за різні порушення. Просить залишити без змін рішення господарського суду Тернопільської області від 24.02.2015р. у справі №921/17/15-г/7, а апеляційну скаргу ПП «Бекерай» - без задоволення.

Позивач не забезпечив явки в судове засідання уповноваженого представника, надіслав на електронну адресу суду клопотання про перенесення розгляду справи на інший день у зв'язку з перебуванням юриста ПП «Бекерай» з 06.04.2015р. по 20.04.2015р. у відпустці.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо відкладення розгляду справи, вказавши на безпідставність та необґрунтованість клопотання позивача.

Колегія суддів, порадившись, вирішила клопотання відхилити з огляду на те, що таке є немотивованим. Як вбачається із вищезазначеного клопотання, позивачу було відомо про те, що розгляд апеляційної скарги призначено на 06.04.2015р. і він міг забезпечити явку в судове засідання іншого представника, оскільки діюче законодавство не обмежує представництво інтересів в суді певним колом осіб, а тому неможливість явки в судове засідання конкретного представника, не є правовою підставою для відкладення розгляду справи.

Крім того, ухвалою суду від 25.03.2015р. явка уповноважених представників обов'язковою не визнавалася.

Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення господарського суду Тернопільської області від 24.02.2015р. у справі № 921/17/15-г/7.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 грудня 2012 року між ПП «Захід-Хліб-Збут-2002» (постачальник) та ПП «Бекерай» (покупець) укладено договір поставки № 021412, за умовами якого постачальник зобов'язується в порядку та на умовах визначених цим договором постачати (передавати у власність) покупця продукцію, яка визначена цим договором (товар), а покупець зобов'язується приймати товар та своєчасно здійснювати його оплату (а.с. 8).

Предметом цього договору є борошно пшеничне в асортименті (п. 1.2 договору).

Якість, кількість товару та умови постачання сторони передбачили в розділах 2-3 договору.

Згідно п. 4.1 договору ціна товару (з урахуванням ПДВ) вказується у накладних.

Відповідно до п. 4.4 договору оплата вартості кожної окремої партії товару здійснюється покупцем протягом чотирнадцяти календарних днів з моменту поставки товару.

В розділі 5 договору поставки визначено права та обов'язки сторін.

Пунктом 6.1 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність згідно із умовами цього договору та чинним законодавством України.

Сторони погодили, що у випадку прострочення оплати партії товару, покупець сплачує постачальникові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочення за кожен день прострочення (п.6.2 договору).

У відповідності до п. 6.3 договору у випадку невиконання покупцем взятого на себе зобов'язання по оплаті партії товару понад чотирнадцять календарних днів із дня закінчення граничного терміну оплати, він додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 15% від суми вартості поставленої партії товару.

Усі спори або розбіжності, що виникають між сторонами за цим договором або у зв'язку з ним, вирішуються шляхом переговорів. У випадку неможливості вирішення спорів шляхом переговорів, вони підлягають розгляду в судах України у встановленому законодавством порядку (п.п. 8.1, 8.3 договору).

Згідно п. 9.1 цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2013р. або до повного виконання сторонами всіх зобов'язань по цьому договору.

Дія цього договору автоматично продовжується на один рік, якщо жодна із сторін не попередить іншу сторону про припинення його дії на протязі 30 календарних днів до закінчення строку дії договору (п. 9.2 договору).

Відповідно до п. 9.5 умови цього договору можуть бути змінені лише за згодою сторін шляхом укладення додаткових угод та додатків до цього договору. одностороння зміна умов договору не допускається.

Договір поставки № 021412 від 14.12.2012р. підписаний та скріплений печатками сторін без жодних застережень чи зауважень.

В матеріалах справи наявні належним чином оформлені копії актів звіряння взаємних розрахунків між сторонами по договору поставки № 021412 від 14.12.2012р. за 2013-2014 роки, з яких вбачається що відповідач виконував взяті на себе зобов'язання та постачав позивачу товар. Водночас, вказаними актами підтверджується неналежне виконання позивачем своїх договірних зобов'язань щодо вчасної та повної оплати отриманого товару (а.с.18-25).

Приєднаними до матеріалів справи копіями листів відповідача за період 2013-2014рр., адресованих позивачу, підтверджено неодноразове звернення ПП «Захід-Хліб-Збут-2002» до ПП «Бекерай» з вимогами про погашення заборгованості, що виникла на підставі договору поставки № 021412 від 14.12.2012р., з складанням графіку її погашення (а.с.26, 28-33).

12.01.2015р. ПП «Бекерай» звернулось в місцевий господарський суд з позовом про визнання недійсним п.6.3 договору поставки №021412 від 14.12.2012р., вказуючи, що під час його укладання допущено порушення вимог чинного законодавства України щодо відповідальності покупця за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання та вважаючи, що пунктами 6.2 та 6.3 договору поставки встановлено подвійну цивільно-правову відповідальність одного і того ж виду (неустойка) за одне і те ж порушення договірного зобов'язання (несвоєчасна оплата товару), що суперечить ч. 1 ст. 61 Конституції України.

При винесенні постанови, колегія суддів керувалася наступним.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

В частині 7 статті 179 ГК України зазначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання- відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до матеріалів справи предметом спору в даній справі є визнання недійсним п. 6.3 договору поставки №021412 від 14.12.2012р., укладеного між ПП «Захід-Хліб-Збут-2002» та ПП «Бекерай».

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Матеріалами справи підтверджується, що договір поставки № 021412 від 14.12.2012р. прийнятий сторонами до виконання, зміни та доповнення до нього не вносились.

Водночас, в матеріалах справи відсутні докази про належне виконання позивачем своїх зобов'язань щодо повної та своєчасної оплати вартості отриманого від відповідача товару.

Згідно ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною шостою статті 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічною є правова позиція Верховного суду України в постанові від 27.04.2012р. у справі № 06/5026/1052/2011.

У відповідності до спірного п. 6.3 договору поставки сторони погодили, що у випадку невиконання покупцем взятого на себе зобов'язання по оплаті партії товару понад чотирнадцять календарних днів із дня закінчення граничного терміну оплати, він додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 15% від суми вартості поставленої партії товару.

Крім того, як зазначалось вище, п. 6.2 договору поставки встановлено, що у випадку прострочення оплати партії товару, покупець сплачує постачальникові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочення за кожен день прострочення.

З аналізу вищенаведених норм чинного законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що у відповідності до вказаних пунктів договору сторони передбачили відповідальність за порушення виконання грошового зобов'язання відповідно до норм господарського та цивільного законодавства, а тому помилковими є доводи позивача щодо подвійної відповідальності за одне і теж правопорушення, внаслідок чого відсутні правові підстави для визнання недійсним п. 6.3 договору поставки № 021412 від 14.12.2012р., укладеного між ПП «Захід-Хліб-Збут-2002» та ПП «Бекерай».

З огляду на наведене, апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги слід покласти скаржника згідно вимог ст.49 ГПК України.

Керуючись, ст. ст. 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

Рішення господарського суду Тернопільської області від 24.02.2015р. у справі №921/17/15-г/7 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Справу повернути в господарський суд Тернопільської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 ГПК України.

Головуючий суддя Зварич О.В.

судді Хабіб М.І.

Юрченко Я.О.