РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2015Справа №910/1372/15-г

За позовом Фермерського господарства «Лебідь»

до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк»

про визнання кредитного договору недійсним

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Скрипченко Є.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фермерське господарство «Лебідь» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» про визнання недійсним кредитного договору № МСБ/2203 2013 від 22.03.2013 р. недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю істотних умов договору, передбачених ст. 638 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2015 р. порушено провадження у справі № 910/1372/15-г, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 16.02.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У процесі провадження у справі відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив, мотивуючи свої заперечення тим, що оспорюваним кредитним договором № МСБ/2203 2013 від 22.03.2013 р. визначено його предмет, ціну та строк, у зв'язку з чим доводи позивача про відсутність істотних умов договору є необґрунтованими.

Позивач подав додаткові обґрунтування позовних вимог, у яких зазначає, що оспорюваний кредитний договір № МСБ/2203 2013 від 22.03.2013 р. суперечить Положенню про Німецько-Український фонд, який визначає, що максимальний розмір процентної ставки за кредитами, що надаються відповідачем встановлюється у відповідному договорі, в той час як у договорі № МСБ/22032013 від 22.03.2013 р. процентна ставка є завищеною на 16, 815 %, у зв'язку з чим вказаний договір має бути визнаний недійсним.

Також позивач стверджує, що цільове використання кредиту - на поповнення обігових коштів суперечить вимогами Положення про Німецько-Український фонд, відповідно до якого комерційні банки за рахунок коштів фонду надають кредити позичальникам виключно у сфері виробництва, послуг та торгівлі.

Відповідач подав відзив на додаткові обґрунтування позивача, у яких відзначає, що кредитні кошти за оспорювним договором № МСБ/2203 2013 від 22.03.2013 р. надавались у відповідності до Положення про Німецько-Український фонд та, при цьому, за змістом статуту Фермерського господарства «Лебідь» метою його діяльності є виробництво товарної сільськогосподарської продукції, її переробка та реалізація на внутрішньому та зовнішньому ринку з ціллю отримання прибутку та задоволення потреб засновників.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив позов задовольнити.

Представник відповідача на виклик суду не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонам, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 01.04.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.03.2013 р. між Фермерським господарством «Лебідь» та Публічним акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» укладено кредитний договір № МСБ/22032013, за умовами якого відповідач у межах співпраці з Німецько-Українським фондом за договором № 008/2-01 від 02.01.2013 р. зобов'язався надати позивачу кредит у розмірі 1 500 000, 00 грн., а позивач - повернути його та сплатити проценти за користування в межах строку кредитування у розмірі 19, 5 % річних.

Відповідно до п.п. 1.2., 1.3. цільове використання кредиту на поповнення обігових коштів; строк кредитування: 22.03.2013 р. - 28.02.2014 р.

Договір, відповідно до п. 9.11., набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що договір № МСБ/22032013 від 22.03.2013 р. суперечить положенням чинного законодавства, оскільки не містить істотних умов договору, що передбачені ст. 638 Цивільного кодексу України.

Зокрема, позивач стверджує, що сторони не домовились про тип процентної ставки та не визначили її у кредитному договорі № МСБ/22032013 від 22.03.2013 р., а також не визначили в договорі строк та суму повернення кредиту, що є істотними умовами договору.

Крім того, позивач зазначає, що п. 7.2. договору № МСБ/22032013 від 22.03.2013 р. суперечить нормам ст. 1056-1 Цивільного кодексу України, яка визначає необхідність встановлення у кредитному договір порядок розрахунку змінюваної процентної ставки, а також Положенню про Німецько-Український фонд, відповідно до якого максимальний розмір процентної ставки за кредитами, що надаються відповідачем встановлюється у відповідному договорі № 008/2-01 від 02.01.2013 р., в той час як у вказаному договорі відсутній максимальний розмір процентної ставки, яку відповідач міг би встановити позивачу.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України також передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені цим кодексом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За загальним правилом Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно зі ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

Кредитний договір № МСБ/22032013 від 22.03.2013 р. підписаний уповноваженими особами Фермерського господарства Лебідь» та Публічного акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» та скріплений печатками юридичних осіб, а відтак - позивач визнав для себе прийнятними умови вказаного договору та погодився їх дотримуватись.

Тож, приймаючи до уваги вищенаведене, кредитний договір № МСБ/22032013 від 22.03.2013 р. укладений сторонами у відповідності до приписів ст.ст. 179, 180 Господарського кодексу України та ст.ст. 6, 627, 628 Цивільного кодексу України на підставі вільного волевиявлення сторін та повного усвідомлення наслідків підписання ними оспорюваного договору, шляхом погодження всіх істотних умов договору, що є обов'язковими для сторін.

Стосовно доводів позивача про відсутність у договорі типу процентної ставки, суд звертає увагу, що оспорюваним договором № МСБ/22032013 від 22.03.2013 р. визначено фіксовану проценту ставку у розмірі 19, 5 % річних, що погоджено позивачем шляхом підписання вказаного договору.

Також суд відхиляє твердження позивача про невідповідність п. 7.2. договору № МСБ/22032013 від 22.03.2013 р. нормам ст. 1056-1 Цивільного кодексу України щодо необхідності встановлення у кредитному договір порядок розрахунку змінюваної процентної ставки, оскільки договором не передбачало змінювану проценту ставку, вказаним пунктом визначено дише додаткові умови щодо зміни процентної ставки, що є можливо, але не виключно.

Що ж до невідповідності цільового використання кредиту за оспорюваним договором № МСБ/22032013 від 22.03.2013 р. Положенню про Німецько-Український фонд, яким передбачено надання комерційними банками за рахунок коштів фонду кредитів позичальникам виключно у сфері виробництва, послуг та торгівлі, суд відзначає, що відповідно до статуту Фермерського господарства «Лебідь» метою його діяльності є виробництво товарної сільськогосподарської продукції, її переробка та реалізація на внутрішньому та зовнішньому ринку з ціллю отримання прибутку та задоволення потреб засновників.

Тобто, Фермерське господарство «Лебідь» відповідає критеріям позичальника за рахунок коштів фонду кредитів, що визначений Положенням про Німецько-Український фонд.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, приймаючи до уваги вищенаведені обставини, оцінку яких здійснено судом за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, виходячи зі змісту норм Цивільного кодексу України, Господарського суду України та прийнятих у відповідності до них нормативних актів, суд дійшов висновку що доводи позивача щодо невідповідності договору № МСБ/22032013 від 22.03.2013 р. вимогам чинного законодавства України не знайшли свого підтвердження та спростовуються вищевикладеними обставинами,

При цьому, суд погоджується з наведеними відповідачем запереченнями та визнає їх обґрунтованими.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав з якими закон пов'язує недійсність правочину, а відтак позов Фермерського господарства «Лебідь» не підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 06.04.2015 р.

Суддя Пригунова А.Б.