ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року Справа № 6/19/2011/5003
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Овечкіна В.Е.,
суддів :Чернова Є.В., Цвігун В.Л.,
за участю представників:
позивача -не з'явились,
відповідача процесуального правонаступника позивача-Кулик С.П., -Кобзар А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ТОВ "Виробниче підприємство "Надія-В"
на ухвалу та постанову господарського суду Вінницької області від 02.12.2014 Рівненського апеляційного господарського суду від 03.02.2015
у справі№6/19/2011/5003
за позовомЗАТ "Консервний завод "Кодимський"
доТОВ "Виробниче підприємство "Надія-В"
(за участю процесуального правонаступника позивача - ПАТ "Міжнародний інвестиційний банк")
простягнення 228887,24 грн. заборгованості
ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 21.04.2011 (суддя Говор Н.Д.), залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 14.06.2011 (судді: Тимошенко О.М., Грязнов В.В., Савченко Г.І.) та постановою Вищого господарського суду України від 14.11.2011 (судді: Карабань В.Я., Жаботина Г.В., Ковтонюк Л.В.), позов задоволено шляхом стягнення з ТОВ "Виробниче підприємство "Надія-В" на користь ЗАТ "Консервний завод "Кодимський" 202584грн. основного боргу за договором поставки №13/07/10 від 13.07.2010, 10835,51грн. пені, 10129,20грн. штрафу, 2097,19грн. 3% річних, 3241,34грн. збитків від інфляції.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 26.01.2012 (суддя Говор Н.Д.), винесеною на підставі ч.4 ст.117 ГПК України, визнано таким, що не підлягає виконанню, наказ господарського суду Вінницької області від 29.08.2011 у справі №6/19/2011/5003 у частині стягнення з ТОВ "Виробниче підприємство "Надія-В" на користь ЗАТ "Консервний завод "Кодимський" заборгованості в сумі 230952грн. у зв'язку з добровільною сплатою боржником коштів у сумі 2065,23грн., а також зарахуванням зустрічних однорідних вимог сторін на суму 228887,24грн. згідно заяви від 20.04.2011.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 26.03.2012 (судді: Бучинська Г.Б., Дужич С.П., Саврій В.А.) скасовано ухвалу від 26.01.2012 в частині визнання наказу таким, що не підлягає до виконання в сумі 228887,24грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 09.07.2012 (судді: Карабань В.Я., Жаботина Г.В., Ковтонюк Л.В.) постанову від 26.03.2012 скасовано, а ухвалу від 26.01.2012 залишено без змін.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 02.12.2014 (суддя Білоус В.В.), залишеною без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 03.02.2015 (судді: Маціщук А.В., Петухов М.Г., Бригинець Л.М.), задоволено частково заяву ПАТ "Міжнародний інвестиційний банк" №1077/ІІ від 22.04.2014 про перегляд ухвали господарського суду Вінницької області від 26.01.2012 у даній справі за нововиявленими обставинами, а саме на підставі ст.25 ГПК України замінено сторону - позивача у справі (ЗАТ "Консервний завод "Кодимський") його правонаступником у грошовому зобов'язанні - ПАТ "Міжнародний інвестиційний банк", скасовано ухвалу господарського суду Вінницької області від 26.01.2012 про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, відмовлено повністю в задоволенні заяви ТОВ "Виробниче підприємство "Надія-В" від 30.11.2011 про визнання наказу господарського суду Вінницької області від 29.08.2011 у справі №6/19/2011/5003 таким, що не підлягає виконанню, а також відмовлено в задоволенні заяви ПАТ "Міжнародний інвестиційний банк" №1077/ІІ від 22.04.2014 в частині видачі нового судового наказу по справі №6/19/2011/5003 на ім'я ПАТ "Міжнародний інвестиційний банк".

ТОВ "Виробниче підприємство "Надія-В" (далі - ТОВ "ВП "Надія-В") в поданій касаційній скарзі просить ухвалу від 02.12.2014 та постанову від 03.02.2015 скасувати, відмовити повністю в задоволенні заяви ПАТ "Міжнародний інвестиційний банк" (далі - банк) про заміну позивача його правонаступником та про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали господарського суду Вінницької області від 26.01.2012, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального процесуального права, а саме ст.ст.516,517,593 ЦК України, ст.ст.20,23,49 Закону України "Про заставу" та ст.ст.25,33,34,35,43,84,105,112,114 ГПК України. Зокрема, скаржник наголошує на тому, що банк не є процесуальним правонаступником ЗАТ "Консервний завод "Кодимський" (позивача), по-перше, через його припинення як юридичної особи з 03.02.2014р. без визначення правонаступників згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, по-друге, з огляду на обставину припинення в силу закону забезпеченого заставою майнових прав зобов'язання внаслідок зарахування зустрічних вимог сторін на підставі заяви ТОВ "ВП "Надія-В" від 20.04.2011, про яку (вчинену заставу) в порушення вимог закону позивач не повідомив відповідача, а тому, не будучи стороною у справі, банк не є особою, що має право на подання заяви про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали від 26.01.2012. Крім того, на думку заявника, банком не дотримано процедури звернення стягнення на обтяжене майно.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржувані ухвала та постанова - залишенню без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, 22.07.2008р. приватним сільськогосподарським підприємством "Розвиток і К" (постачальник) та ЗАТ "Консервний завод "Кодимський" (покупець) укладений договір поставки №22/7-08, за умовами якого постачальник зобов'язаний передати покупцю яблука, а покупець оплатити їх на умовах договору.

05.02.2009р. ПСП "Розвиток і К" (первісний кредитор) та суб'єкт підприємницької діяльності фізична особа Скочик В.Л. (новий кредитор) уклали договір №5/02-09 про відступлення права вимоги, предметом якого є передача первісним кредитором новому кредитору належного йому права вимоги за договором №22/07/08 від 22.07.2008.

25.02.2011р. підприємець Скочик В.Л. (цедент) та ТОВ "ВП "Надія-В" (цесіонарій) уклали договір про відступлення права вимоги боргу, згідно якого цедент передає, а цесіонарій приймає на себе відповідно до ст.ст.512-514,516-519 ЦК України право витребування боргу у боржника - ЗАТ "Консервний завод "Кодимський" і цесіонарій стає кредитором за договором поставки №22/7-08 від 22.07.2008 та договором про відступлення права вимоги №5/02-09 від 05.02.2009.

18.03.2011р. підприємець Скочик В.Л. направив рекомендованим листом на адресу ЗАТ "Консервний завод "Кодимський" повідомлення про відступлення права вимоги боргу в сумі 229346 грн. 88 коп. на користь ТОВ "ВП "Надія-В" за договором від 25.02.2011 /а.с.114-115 т.2/.

20.04.2011р. ТОВ "Виробниче підприємство "Надія-В" направило до ЗАТ "Консервний завод "Кодимський" рекомендованим листом заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог між ЗАТ "Консервний завод "Кодимський" та ТОВ "Виробниче підприємство "Надія-В" на суму 228887 грн. 24 коп. за договором поставки №13/07/10 від 13.07.2010, договором поставки №22/07-08 від 22.07.2008 та договором про відступлення права вимоги боргу від 25.02.2011. Така заява відповідача про зарахування зустрічних вимог на суму 228887,24 грн. позивачем не оспорювалася.

З урахуванням таких обставин суд, розглядаючи заяву відповідача про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, дійшов висновку, що станом на час видачі наказу 29.08.2011 у справі №6/19/2011/5003 зобов'язання відповідача щодо сплати на користь позивача суми 228887 грн. 24 коп. припинено шляхом зарахування однорідних зустрічних вимог, проведеного на підставі заяви відповідача від 20.04.2011, а тому в частині стягнення 228887 грн. 24 коп. обов'язок боржника відсутній.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини

Рішенням господарського суду Одеської області від 20.01.2014 у справі №916/174/13-г, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 03.04.2014 та постановою Вищого господарського суду України від 17.07.2014, задоволено повністю позов ПАТ "Міжнародний інвестиційний банк" про визнання недійсним правочину про зарахування зустрічних вимог, укладений ЗАТ "Консервний завод "Кодимський" та ТОВ "Виробниче підприємство "Надія-В" шляхом подання останнім заяви від 20.04.2011.

Вказаним судовим рішенням встановлено наступні фактичні обставини:

1) 25.11.2010р. між ПАТ "Міжнародний Інвестиційний Банк" та ЗАТ "Консервний завод "Кодимський" був укладений договір застави майнових прав, відповідно п.1.1 якого предметом даного договору є передача заставодавцем заставодержателю в заставу майнових прав (прав вимоги) на отримання платежів як таких, що існують на момент укладення цього договору (підтверджуються видатковим накладними, перелік яких наведено в додатку №1 до цього договору), а також тих, що можуть виникнути в майбутньому, які належать та/або належатимуть до виплати заставодавцю відповідно до договору поставки №13/07/10 від 13.07.2010;

2) пред'явлені до зарахування вимоги ТОВ "Виробничого підприємства "Надія-В" до ЗАТ "Консервний завод "Кодимський" не є безспірними, оскільки ґрунтуються не на первинних документах, зокрема, не на актах прийому-передачі товару, з оформленням яких умови договору пов'язують передачу товару у власність від постачальника покупцю та, як наслідок, виникнення в останнього обов'язку щодо оплати переданого у власність товару. За умовами договору поставки №22/07-08 від 22.07.2008 зобов'язання по оплаті товару в покупця за договором виникає лише і тільки з моменту передачі товару постачальником у власність покупця, тобто по факту оформлення і підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару. Вчинення таких дій судом не встановлено;

3) вимоги ТОВ "ВП "Надія-В" до ЗАТ "Консервного заводу "Кодимський" ґрунтуються на акті звірки взаємних розрахунків, який не може бути використаний у якості доказу виникнення чи існування зобов'язання та/або визнання боргу за відсутності первинних документів, тобто належних та допустимих доказів на підтвердження виникнення (існування) заявленої до зарахування вимоги. Сторони не надали доказів на підтвердження існування (виникнення) заборгованості, а також не довели належними і допустимими доказами факту невиконання та/або неналежного виконання (прострочення) зобов'язання боржником за договором поставки №22/07-08, що виключає можливість здійснення зарахування таких вимог. Зобов'язання за договором поставки №13/07/10 та договором №22/07-08 не є пов'язаними та (або) зустрічними;

4) відповідно до рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 22.08.2011 по третейській справі №787/11 право грошової вимоги у сумі 228887,24 грн. за договором поставки №13/07/10 від 13.07.2010 було переведене на ПАТ "Міжнародний інвестиційний банк" в порядку звернення стягнення на предмет застави, тому відповідно до ст.512 ЦК України позивач з 22.08.2011р. набув прав нового кредитора у зобов'язаннях, що випливають з договору поставки №13/07/10 від 13.07.2010.

Крім того, судовими рішеннями у справі №5017/997/2012 про банкрутство ЗАТ "Консервний завод "Кодимський", зокрема, ухвалою господарського суду Одеської області від 06.08.2013, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 10.09.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 21.11.2013, встановлено, що ніякі грошові вимоги у ПСП "Розвиток і К" як постачальника ані за договором поставки №22/07-08 від 22.07.2008, ані за договором поставки №2/07 від 02.07.2007 до боржника ЗАТ "Консервний завод "Кодимський", як покупця за вказаними договорами поставки, не існують (не виникли), а сама поставка за вказаними договорами визнана такою, що не могла відбутися (має ознаки фіктивності), оскільки ПСП "Розвиток і К" господарської діяльності в період укладення вказаних договорів не здійснювало і ніякої звітності не подавало, внаслідок чого визнане банкрутом. Відповідно, законних підстав для відступлення цим підприємством ПСП "Розвиток і К" третім особам грошових вимог не існувало.

Наведені вище юридичні факти, що встановлені судовими рішеннями у справах №916/174/13-г та №5017/997/2012, в силу імперативних приписів ч.3 ст.35 ГПК України мають преюдиціальне значення для даної справи та не підлягають доведенню.

Враховуючи те, що право застави є абсолютним і захищається законом по відношенню до невизначеного кола осіб, суд дійшов висновку, що оспорюваним правочином по зарахуванню вимог порушено пріоритетне право ПАТ "Міжнародний інвестиційний банк" як заставодержателя, встановлене ст.572 ЦК України та Законом України "Про заставу", що суперечить вимогам п.5 ч.1 ст.602 ЦК України, і є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним згідно зі ст.215 ЦК України.

Також господарським судом Одеської області було зазначено, що рішення третейського суду є законним та правомірним, оскільки на момент третейського розгляду господарський суд Вінницької області рішенням від 21.04.2011 задовольнив позов ЗАТ "Консервний завод "Кодимський" до ТОВ "ВП "Надія-В" про стягнення 228887,24 грн. заборгованості та таке рішення господарського суду Вінницької області залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій.

При цьому, колегія суддів враховує те, що вказане рішення третейського суду не оскаржувалося у встановленому порядку відповідачем (заявником касаційної скарги), який приймав участь у третейському провадженні в якості третьої особи, чим спростовуються твердження скаржника про недоведеність процесуального правонаступництва банку стосовно ЗАТ "Консервний завод "Кодимський", яке (правонаступництво) виникло саме на підставі вищезгаданого рішення третейського суду.

Колегія погоджується з висновками апеляційного суду про доведеність існування нововиявлених обставин у даній справі, пов'язаних з недійсністю правочину про зарахування зустрічних вимог сторін, оформленого заявою від 20.04.2011, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.112 та ч.1, п.1 ч.2 ст.113 ГПК України господарський суд може переглянути прийняте ним судове рішення, яке набрало законної сили, за нововиявленими обставинами. Підставами для перегляду судових рішень господарського суду за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи. Судове рішення господарського суду може бути переглянуто за нововиявленими обставинами за заявою сторони, прокурора, третіх осіб, поданою протягом одного місяця з дня встановлення обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення. Строк для подання заяви про перегляд судових рішень господарського суду у зв'язку з нововиявленими обставинами обчислюється у випадку, встановленому п.1 ч.2 ст.112 цього Кодексу, - з дня встановлення обставин, що мають істотне значення для справи.

Згідно зі ст.25 ГПК України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення діяльності суб'єкта господарювання шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Як роз'яснено в п.п.2,3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №17 "Про деякі питання практики перегляду рішень, ухвал, постанов за нововиявленими обставинами", до нововиявлених обставин відносяться матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору або розгляду справи про банкрутство. Необхідними ознаками існування нововиявлених обставин є одночасна наявність таких трьох умов: по-перше, їх існування на час розгляду справи, по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, по-третє, істотність даних обставин для розгляду справи (тобто коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте). Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Ці обставини мають бути належним чином засвідчені, тобто підтверджені належними і допустимими доказами. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися господарським судом у процесі розгляду справи. Необхідно чітко розрізняти поняття нововиявленої обставини (як факту) і нового доказу (як підтвердження факту); так, не можуть вважатися такими обставинами подані учасником судового процесу листи, накладні, розрахунки, акти тощо, які за своєю правовою природою є саме новими доказами. Виникнення нових або зміна обставин після вирішення спору або розгляду справи про банкрутство не можуть бути підставою для зміни або скасування судового рішення за правилами розділу XIII ГПК України.

Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Частиною 1 ст.236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Аналізуючи зміст заяви банку про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали від 26.01.2012, апеляційний суд правомірно зазначив, що невідомою заявнику нововиявленою обставиною є підтверджений рішенням господарського суду Одеської області від 20.01.2014 у справі №916/174/13-г факт недійсності договору про зарахування зустрічних вимог, укладеного між сторонами по справі шляхом направлення відповідачем заяви від 20.04.2011, оскільки банк не міг дізнатися про цю обставину раніше, ніж з моменту набрання законної сили вказаним судовим рішенням, а саме з 03.04.2014р. (дата постанови Одеського апеляційного господарського суду, якою рішення залишене без змін).

Наведені вище обставини переконливо свідчать про те, що правочин про зарахування зустрічних вимог, вчинений сторонами шляхом подання заяви від 20.04.2011, є недійсним з моменту його вчинення і не створює жодних прав та обов'язків, настання яких сторони передбачали за змістом правочину.

Крім того, колегія вважає, що за змістом ст.112 ГПК України однією з основних ознак нововиявлених обставин є їх істотність, яка полягає в тому, що ці обставини є тими фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення, тобто їх своєчасне врахування судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте.

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що обставина недійсності правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог, укладеного між сторонами, є істотною для прийняття рішення у даній справи, відповідає приписам ст.112 ГПК України, ст.ст.216,236 ЦК України та фактичним обставинам справи, оскільки наведена банком обставина спростовує факт відсутності заборгованості відповідача в сумі 228887,24 грн., який був покладений в основу ухвали від 26.01.2012. Тобто наявна така ознака як істотність нововиявленої обставини.

Як роз'яснено в п.8.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №17 "Про деякі питання практики перегляду рішень, ухвал, постанов за нововиявленими обставинами", законом не передбачено здійснення перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами у повному обсязі. Отже, господарський суд переглядає судове рішення за нововиявленими обставинами лише в тих межах, в яких ці обставини впливають на суть рішення.

Враховуючи приписи ч.1 ст.216 та ч.1 ст.236 ЦК України щодо недійсності правочину з моменту його вчинення та відсутності створення ним правових наслідків для його сторін, касаційна інстанція вважає, що недійсність договору про зарахування зустрічних вимог, оформленого заявою від 20.04.2011, свідчить про існування заборгованості ТОВ "Виробниче підприємство "Надія-В" в сумі 228887,24грн. перед ПАТ "Міжнародний інвестиційний банк" (правонаступником позивача), як такої, що була погашена за недійсним правочином про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Касаційна інстанція відхиляє безпідставні твердження боржника про неможливість визнання банку процесуальним правонаступником ЗАТ "Консервний завод "Кодимський" (позивача), що мотивовані як припиненням позивача як юридичної особи з 03.02.2014р. без визначення правонаступників згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, так і посиланням на нібито припинення в силу закону забезпеченого заставою майнових прав зобов'язання внаслідок зарахування зустрічних вимог сторін на підставі заяви ТОВ "ВП "Надія-В" від 20.04.2011, про яку (вчинену заставу) в порушення вимог закону позивач не повідомив відповідача.

Адже, по-перше, рішенням господарського суду Одеської області від 20.01.2014 в справі №916/174/13-г встановлено преюдиціальний факт про те, що з 22.08.2011р. ПАТ "Міжнародний інвестиційний банк" набув прав нового кредитора у зобов'язаннях, що випливають договору поставки №13/07/10 від 13.07.2010, що свідчить про процесуальне правонаступництво банку щодо ЗАТ "Консервний завод "Кодимський" в порядку ст.512 ЦК України, тобто внаслідок заміни кредитора в зобов'язанні, а така заміна є окремою підставою правонаступництва в розумінні. По-друге, припинення позивача як юридичної особи з 03.02.2014р. відбулося вже після переведення на банк заставлених майнових прав, а саме права грошової вимоги у розмірі 228887,24 грн., що випливає з укладеного між сторонами договору поставки №13/07/10 від 13.07.2010, тобто після того, як здійснилося процесуальне правонаступництво банку, а тому ліквідація позивача у лютому 2014 року не породжує жодних юридичних наслідків до спірних правовідносин.

По-третє, як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з судових рішень у справі №916/174/13-г, 25.11.2010р. між ПАТ "Міжнародний інвестиційний банк" (заставодержатель) та ЗАТ "Консервний завод "Кодимський" (заставодавець) укладено договір застави майнових прав, предметом якого є передача заставодавцем заставодержателю в заставу майнових прав (прав вимоги) на отримання платежів як таких, що існують на момент укладення цього договору (підтверджуються видатковим накладними, перелік яких наведено в додатку №1 до цього договору), так і тих, що можуть виникнути в майбутньому, які належать та/або належатимуть до виплати заставодавцю відповідно до договору поставки №13/07/10 від 13.07.2010, укладеного між ЗАТ "Консервний завод "Кодимський", що діє як постачальник за договором поставки та ТОВ "Виробниче підприємство "Надія-В", що діє як покупець за договором поставки, для забезпечення виконання в повному обсязі грошових зобов'язань заставодавця за кредитним договором №002-CBD від 17.09.2008 та будь-якими додатковими договорами до нього, в тому числі такими, що збільшують основне зобов'язання, що укладено між заставодержателем, який діє як кредитор за кредитним договором та заставодавцем, який діє як позичальник за кредитним договором, в тому числі, але не виключно, щодо: зобов'язання по поверненню кредиту в сумі 13000000 грн. у строки, визначені кредитним договором; зобов'язання по сплаті процентів за користування кредитом, виходячи із розрахунку, визначеному в кредитному договорі; зобов'язань по відшкодуванню завданих збитків, включаючи витрати, пов'язані зі зверненням стягнення на предмет застави; зобов'язань щодо сплати штрафних санкцій відповідно до кредитного договору; зобов'язань щодо сплати будь-яких інших витрат, платежів, що визначені у кредитному договорі.

Таким чином, в даному випадку під основним зобов'язанням, забезпеченим заставою майнових прав, слід розуміти виключно кредитний договір №002-CBD від 17.09.2008, з яким заявник в обґрунтування доводів щодо припинення застави помилково ототожнює зустрічні зобов'язання сторін по справі, припинені шляхом зарахування вимог згідно заяви відповідача від 20.04.2011.

В свою чергу, згідно з ч.2 ст.49 Закону України "Про заставу" у договорі застави прав повинна бути вказана особа, яка є боржником по відношенню до заставодавця. Заставодавець зобов'язаний повідомити свого боржника про здійснену заставу прав.

Проте, неповідомлення заставодавцем (позивачем) свого боржника (відповідача) про здійснену заставу прав не тягне за собою визнання недійсним договору застави майнових прав від 25.11.2010 чи припинення забезпеченого заставою основного зобов'язання (кредитного договору), оскільки чинне цивільне законодавство таких правових наслідків не встановлює. Відтак, посилання скаржника з цього приводу не мають істотного значення для справи.

Водночас, відповідно ст.23 Закону України "Про заставу" при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права. Заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави.

Касаційна інстанція вважає бездоказовими твердження заявника про недотримання банком процедури звернення стягнення на обтяжене майно (майнові права), оскільки апеляційна інстанція, застосувавши ст.ст.20,23 Закону України "Про заставу" та врахувавши постанову ВСУ від 06.03.2013 у справі №6-10цс13, правильно зазначила про те, що банк (заставодержатель) правомірно здійснив реалізацію заставлених майнових прав шляхом переводу на нього заставленого права в судовому порядку, а саме на підставі рішення третейського суду, яке набрало законної сили та не скасоване у встановленому порядку.

Колегія також не приймає до уваги доводи заявника про те, банк, не будучи стороною чи третьою особою у справі, не є особою, що має право на подання заяви про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали від 26.01.2012, з огляду на наступне.

Дійсно, виходячи зі змісту ч.1 ст.113 ГПК України подання до господарського суду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами особою, яка не має на це права, тобто не є стороною, прокурором чи третьою особою, виключає перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами та є підставою для відмови у прийнятті відповідної заяви.

Однак, в даній правовій ситуації повноправним заявником є банк, який згідно зі ст.25 ГПК України став процесуальним правонаступником позивача на стадії примусового виконання судового рішення, що підтверджено рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 22.08.2011 по третейській справі №787/11, яке набрало законної сили та є чинним.

Колегія враховує, що правової позиції щодо допустимості процесуального правонаступництва на стадії виконання рішення дотримується Вищий господарський суд України при здійсненні касаційного перегляду рішень господарських судів у справах, пов'язаних із застосуванням ст.25 ГПК України (постанови ВГСУ від 04.03.2013 у справі №61/130-10, від 23.07.2013 у справі №5011-66/1659-2012, від 18.02.2014 у справі №22/656, від 12.03.2014 у справі №42/19).

Зважаючи на вищенаведене, касаційна інстанція не вбачає підстав для задоволення скарги.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117-11111,11113,112-114 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу господарського суду Вінницької області від 02.12.2014 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 03.02.2015 у справі №6/19/2011/5003 залишити без змін, а касаційну скаргу ТОВ "Виробниче підприємство "Надія-В" - без задоволення.

Головуючий, суддя В.Овечкін

Судді: Є.Чернов

В.Цвігун