ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року Справа № 922/4418/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Коробенка Г.П. - головуючого (доповідач),
Прокопанич Г.К., Шаргала В.І.
розглянувши матеріали касаційної скарги ТОВ "Феліцата Україна", м. Київ
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 04.02.2015
у справігосподарського суду Харківської області
за позовомТОВ "Феліцата Україна", м. Київ,
доТОВ "Титан", м. Мерефа, Харківська область
простягнення заборгованості в розмірі 25 173,13 грн.
за участю представників сторін:

позивача: Кушнір Р.Ю. (представник за дов. від 30.12.2013 №б/н),

відповідача: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Феліцата Україна" звернулось з позовом до ТОВ "Титан" про стягнення заборгованості з вартості поставленого товару в розмірі 25 173,13 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.12.2014 у справі №922/4418/14 позов задоволено повністю з огляду на обґрунтованість позовних вимог.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04.02.2015 рішення господарського суду Харківської області від 17.12.2014 у справі № 922/4418/14 скасовано та прийнято нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, ТОВ "Феліцата Україна" звернулось з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить її скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, мотивуючи скаргу тим, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, скаржник посилається на положення ст. 43 ГПК України, ст. 11, 509, 525, 526, 530, 610, 692 ЦК України, ст.173, 174, 193 ГК України, ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та зазначає, що позивач шляхом відпуску товару за видатковими накладними, а відповідач шляхом одержання товару, вказаного у накладних, створили певні права та обов'язки, зокрема, у позивача виникло право вимагати оплати поставленого товару, а у відповідача виник обов'язок по оплаті отриманого товару.

У відзиві ТОВ "Титан" просить постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при винесенні оспорюваного судового акту, знаходить необхідним в задоволенні касаційної скарги відмовити, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.01.2010 між ТОВ "Феліцата Україна" (постачальник) та ТОВ "Титан" (покупець) було укладено договір поставки №181 (надалі - Договір).

Згідно п.1.1 Договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов'язується поставляти та передавати у власність покупцю визначений цим договором товар, а покупець зобов'язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату.

Сума договору складається з суми вартості партій товарів, поставлених позивачем протягом строку дії договору (п. 4.3. Договору).

Згідно п. 5.1. Договору оплата за поставлену партію товару здійснюється відповідачем по мірі реалізації поставленого товару кожні 15 календарних днів, з моменту поставки товару на склад покупця.

Згідно п.5.4. Договору, на перше та п'ятнадцяте число відповідач надає позивачу звіт про реалізований товар.

Відповідно до п.6.1. Договору, граничний термін реалізації товару являється 70 календарних днів, після чого поставлений, але не реалізований, товар підлягає поверненню позивачу.

Пунктом 6.2. договору передбачено, що з настанням строку, передбаченого п.6.1. договору, позивач зобов'язаний вивести нереалізований товар у 5 денний строк. Відповідач додатково сповіщає позивача про настання граничного терміну реалізації товару шляхом направлення письмового повідомлення по факсу чи поштовим переказом.

Судом встановлено, що позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 43842,93 грн., що підтверджується видатковими накладними, які містяться в матеріалах справи.

Відповідач, за отриманий від позивача товар розрахувався частково на суму 11 732,56 грн., а також здійснив повернення товару на загальну суму 6937,24 грн.

Позивач вказує на неналежне виконання договору, а саме неповну оплату поставленої продукції, у зв'язку з чим зазначив про необхідність оплати відповідачем 25 173,13 грн. заборгованості.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України та ст. 193 ГК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За договором поставки, відповідно до ст. 712 ЦК України та ст. 265 ГК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи умови Договору, як вірно зазначено судом апеляційної інстанції, право вимоги оплати вартості поставленої продукції виникає у постачальника у разі реалізації її покупцем, а у випадку нереалізації поставленого товару постачальник наділений виключно правом на повернення поставленої продукції.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторонами у даній справі не було надано доказів реалізації поставленого товару, в результаті чого факт реалізації товару є недоведеним, з огляду на що висновок господарського суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості за поставлений товар колегія суддів визнає обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція виходить з обставин, встановлених у даній справі судом апеляційної інстанції. Згідно з приписами частини 2 цієї норми до юрисдикції касаційної інстанції не відноситься повторна оцінка доказів та встановлення обставин, відхилених господарським судом при розгляді спору. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків господарського суду апеляційної інстанції і не можуть бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваної постанови, оскільки вона відповідає чинному законодавству України і обставинам справи.

Керуючись ст. 1115, 1117, 1118, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні касаційної скарги відмовити.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 04.02.2015 у справі №922/4418/14 залишити без змін.

Головуючий суддя: Г.П. Коробенко

Судді: Г.К. Прокопанич

В.І. Шаргало