ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.04.15р. Справа № 904/1887/15

За позовом Прокурора Царичанського району Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Царичанської селищної ради (смт. Царичанка, Царичанського району, Дніпропетровської області)

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (смт. Царичанка, Царичанського району, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості по сплаті орендної плати за користування земельною ділянкою згідно договору оренди землі від 17.06.2010 у загальному розмірі 17 820 грн. 00 коп., розірвання договору оренди землі від 17.06.2010 та зобов'язання повернути земельну ділянку загальною площею 0,5617 га

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від прокурора: Богомол О.М. - прокурор відділу (посвідчення № 011672 від 28.10.2012)

від позивача : Міхєєва Є.М. - юрист (доручення № 10/2.6 від 06.01.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Прокурор Царичанського району Дніпропетровської області звернувся до господарського суду Дніпропетровської області із позовом в інтересах держави в особі Царичанської селищної ради (далі - позивач), в якому просить суд:

- стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) заборгованість з орендної плати за користування земельною ділянкою згідно договору оренди землі від 17.06.2010 у загальному розмірі 17 820 грн. 00 коп.;

- розірвати договір оренди землі від 17.06.2010, укладений між позивачем та відповідачем, який був зареєстрований 17.06.2010 у Царичанському відділі ДРФ ДП "ЦДЗК" за № 26;

- зобов'язати відповідача повернути до земель Царичанської селищної ради земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 0,5617 га, шляхом підписання акту прийому-передачі земельної ділянки.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору оренди землі від 17.06.2010 в частині повного та своєчасного внесення платежів з орендної плати в період з 01.06.2014 по 01.03.2015, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість в сумі 17 820 грн. 00 коп. Крім того, посилаючись на положення статті 651 Цивільного кодексу України та статті 32 Закону України "Про оренду землі", прокурор просить суд розірвати спірний договір оренди землі. Крім того, на підставі статті 141 Земельного кодексу України та статті 34 Закону України "Про оренду землі" прокурор просить суд зобов'язати відповідача повернути спірну земельну ділянку. Вказані обов'язки відповідача передбачені також умовами договору оренди землі від 17.06.2010, укладеного між сторонами.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 14.04.2015.

Прокурор у судовому засіданні 14.04.2015 виклав та обґрунтував позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги прокурора та просив суд їх задовольнити повністю з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Так, частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 14.04.2015, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: АДРЕСА_1, на вказану адресу і направлялась кореспонденція господарського суду.

При цьому, конверт з ухвалою суду від 12.03.2015 було повернуто 06.04.2015 за зворотною адресою з довідкою Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" від 03.04.2015 про повернення "за закінченням терміну зберігання".

Так, слід зазначити, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом (пункт 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвала суду від 12.03.2015 була надіслана сторонам у справі завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Так, господарський суд прийшов до висновку, що незнаходження відповідача за його юридичною адресою, що має наслідком неотримання кореспонденції суду про повідомлення щодо часу та місця розгляду даної справи, не може прийматися до уваги судом, оскільки свідчить, що неотримання ухвал суду відповідачем відбулося саме з його вини. Відповідач, у разі незнаходження за його юридичною адресою, повинен був докласти зусиль для отримання поштових відправлень за своєю юридичною адресою. Крім того, неотримання ухвал суду відповідачем у вказаному випадку не може бути причиною для порушення законного права позивача на розумний строк розгляду його справи.

Крім цього, відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті і розгляд справи можливий без присутності представника відповідача, оскільки останній про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином: ухвала суду 12.03.2015 була надіслана на адресу відповідача, яка підтверджена Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 14.04.2015 та неотриманні відповідачем внаслідок його недобросовісної поведінки, що полягає у незабезпеченні вчасного отримання поштової кореспонденції за своєю юридичною адресою.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні.

Оскільки неможливість присутності в судовому засіданні представника відповідача документально підтверджена не була, а надані прокурором та позивачем матеріали справи є достатніми та дозволяють розглянути справу по суті спору, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в справі матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача та прокурора,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини першої статті 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступати за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави.

Згідно з абзацом 4 частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Частиною 1 згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Згідно з пунктом 2 статті 121 Конституції України на органи прокуратури покладено обов'язок представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

У відповідності до статті 36-1 Закону України "Про прокуратуру", підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. У вказаній статті також передбачено, що однією із форм представництва прокурором є звернення до суду з позовами (заявами, поданнями).

Відповідно до пунктів 3, 4, 5 рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів, в їх основі завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (зокрема, економічних, соціальних) дій, програм, спрямованих на гарантування її економічної безпеки, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо; інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами господарських товариств з частковою державної власності у статутному фонді; із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах; зазначає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Так, відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Держава зацікавлена в належній поведінці суб'єктів цивільних правовідносин, які вона закріпила в законах та інших нормативно-правових актах. Отже, органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, є орган місцевого самоврядування - Царичанська селищна рада, а невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором оренди землі завдає істотної шкоди економічним інтересам держави.

Відповідно до статті 18 Господарського процесуального кодексу України прокурор є самостійним учасником судового процесу.

Згідно із частинами 1, 5 статті 36-1 Закону України "Про прокуратуру" представництво інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Формою цього представництва є, зокрема, участь у розгляді судами справ.

Системний правовий аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку про те, що прокурор правомірно звернувся до суду за захистом порушеного права позивача.

У статті 29 Господарського процесуального кодексу України визначено повноваження прокурора як учасника судового процесу у позовному провадження.

Так, прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

В даному випадку позиція прокурора і позивача стосовно заявлених позовних вимог є одностайна - розглядати справу по суті. Позивач у повному обсязі підтримує заявлені прокурором позовні вимоги, тобто має місце безумовне волевиявлення позивача задовольнити матеріально-правові вимоги прокурора в тому вигляді, в якому вони містяться у позовній заяві.

З приводу позовних вимог прокурора суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

17.06.2010 між Царичанською селищною радою (далі - орендодавець, позивач) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - орендар, відповідач) було укладено договір оренди землі (далі - договір) (а.с.19-20), за умовами якого орендодавець передав, а орендар набув право на оренду земельної ділянки, яка знаходиться на території АДРЕСА_2. Земельна ділянка виділена в натурі (на місцевості) у встановленому законом порядку. В оренду передана земельна ділянка площею 0,5617 га. На земельній ділянці знаходиться АЗС. Грошова оцінка земельної ділянки становить - 109,02 гривень/м.кв. Права третіх осіб на земельну ділянку відсутні. Земельна ділянка передається в оренду по акту прийому-передачі, який оформлюється в строк не пізніше семи днів з моменту набуття чинності договору (розділ 1 договору).

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Так, договір зареєстровано у Царичанському районному відділі ДРФ ДП "Центр ДЗК", про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 17.06.2010 № 26.

Також, реєстрація договору посвідчена у Царичанській селищній раді, про що у журналі посвідчення державної реєстрації довгострокових договорів оренди земель вчинено запис від 23.06.2010 за № 50.

Відповідно до пункту 2.2. договору його укладено терміном на 49 (сорок дев'ять) років, починаючи з дати його реєстрації.

Доказів повернення майна з оренди, а також доказів розірвання або припинення договору оренди сторонами суду не надано.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами, внаслідок укладання договору оренди землі від 17.06.2010, виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, Закону України "Про оренду землі".

Вказаний договір оренди землі є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, а згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно статті 792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Статтею 93 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

У відповідності до частини 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача зазначеної вище земельної ділянки орендодавцем орендарю підтверджується наявним в матеріалах справи актом передачі та прийому земельної ділянки (а.с.21). Зазначений акт підписаний сторонами без зауважень та заперечень до нього.

Також між сторонами підписаний акт встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу в оренду (а.с.24).

Відповідно до пункту 2.3. договору орендна плата за рік становить 73 582 грн. 70 коп. та оплачується у грошовій формі - гривні. Періодичність внесення орендної плати - щомісяця по 6 131 грн. 89 коп. Розрахунки здійснюються не пізніше 30 числа кожного місяця.

Між позивачем та відповідачем 20.03.2014 була укладена додаткова угода до договору, якою пункт "Плата за користування" викладено в такій редакції:

- "Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі: 5 617 кв.м. х 4,23 грн./кв.в. на рік, всього 23 759 грн. 91 коп.". Так, орендна плата з 01.01.2014 складає 1 980 грн. 00 коп. на місяць.

Зазначена угода зареєстрована у Царичанській селищній раді, про що у журналі обліку договорів оренди земель вчинено запис від 26.03.2014 за № 1884.

Відповідач в порушення умов договору розрахунки з орендної плати за договором належним чином не здійснив.

Так, у позовній заяві прокурор посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань щодо оплати орендної плати за землю у період з 01.06.2014 по 01.03.2015 у встановлені договором строки, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 17 820 грн. 00 коп., що і є причиною спору.

Згідно інформації Царичанської селищної ради відповідач станом на 03.03.2015 має заборгованість за договором оренди землі від 17.06.2010 в розмірі 17 820 грн. 00 коп. за період з 01.06.2014 по 01.03.2015, зазначена інформація підтверджується розрахунком заборгованості з орендної плати наданим позивачем (а.с.26).

Крім того, листом Головного Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області за № 145 від 03.03.2015 повідомлено, що на рахунок Царичанської селищної ради кошти за оренду землі від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за договором оренди землі за період з 01.03.2015 по 02.03.2015 не надходили.

Так, відповідно до частини 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 1 статті 193 Господарського кодексу України).

Стаття 526 Цивільного кодексу України встановлює вимогу щодо виконання зобов'язань належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Згідно вимог частини 1 статті 762 Цивільного Кодексу України за користування майном з наймача (орендаря) справляється плата, розмір якої встановлюється договором найма (оренди).

Статтею 96 Земельного кодексу України передбачено, що землекористувачі зобов'язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про оренду землі", орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 24 Закону України "Про оренду землі" орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Обов'язок відповідача своєчасно оплачувати орендну плату за використання земельної ділянки закріплений також в пункті 3.2. договору.

Враховуючи умови договору щодо строку оплати орендної плати та внесені до нього 20.03.2014 зміни, строк оплати орендної плати за період оренди з 01.06.2014 по 01.03.2015 є таким, що настав.

Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідачем умови договору в частині повного своєчасного внесення орендної плати за вказаний вище період користування орендованою земельною ділянкою у повному обсязі не виконані, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 17 820 грн. 00 коп.

Доказів оплати заборгованості за вказаний період відповідачем не надано.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов'язання орендаря за вищевказаним договором оренди землі та наведені приписи законодавства, тому позовні вимоги прокурора про стягнення з відповідача суми 17 820 грн. 00 коп. орендної плати є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить суд розірвати договір оренди землі від 17.06.2010, укладений між позивачем та відповідачем, який був зареєстрований у Царичанському відділі ДРФ ДП "ЦДЗК" за № 26 від 17.06.2010, та зобов'язати відповідача повернути до земель Царичанської селищної ради земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 0,5617 га, шляхом підписання акту прийому-передачі земельної ділянки.

З приводу вказаних позовних вимог суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом; а також у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору (стаття 652 Цивільного кодексу України).

На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом (частина 3 статті 31 Закону України "Про оренду землі").

Припинення договору оренди землі шляхом його розірвання врегульовано статтею 32 Закону України "Про оренду землі", згідно з частиною 1 якої на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Так, згідно з частиною 1 статті 141 Земельного кодексу України, підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

У розділі 4 договору сторонами також узгоджено, що підставою розірвання договору є, зокрема, вимога однієї із сторін у випадку невиконання іншою стороною обов'язків, передбачених договором.

Матеріалами справи підтверджується систематичне порушення відповідачем умов спірного договору, що крім наявності заборгованості зі сплати орендної плати за період користування орендованою земельною ділянкою в період з 01.06.2014 по 01.03.2015 також підтверджується рішеннями господарського суду Дніпропетровської області від 13.05.2013 по справі № 904/2383/13 (а.с.29-32) та від 19.08.2014 по справі № 904/4378/14 (а.с.35-38), якими було задоволено позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за спірним договором за інші періоди користування спірною земельною ділянкою. Крім того, судом встановлено, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.08.2014 по справі № 904/4378/14 було стягнуто заборгованість за спірним договором за період з березня 2013 року по травень 2014 року. У даній же справі предметом розгляду є заборгованість, яка утворилась за період з червня 2014 року, що ще раз підтверджує, що відповідач добровільно оренду плату тривалий час не вносить, чим порушує умови договору та положення чинного законодавства.

При цьому, відповідно до частини 3 статті 653 Цивільного кодексу України, зокрема, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Отже, виходячи з вказаної правової норми, зобов'язання по договору оренди землі припиняється з моменту набрання законної сили рішенням у даній справі.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині розірвання договору оренди землі від 17.06.2010 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 34 Закону України "Про оренду землі" у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.

Так, у розділі 4 договору сторони передбачили, що в разі припинення або розірвання договору орендар має забезпечити виконання умов повернення земельної ділянки, визначених у пункті 2.4. договору.

Відповідно до пункту 2.4. договору в разі припинення або розірвання договору оренди зобов'язання повернути орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому у порівнянні з тим, у якому одержав її в оренду.

Так, в оренду спірна земельна ділянка була передана відповідачу за актом передачі та прийому земельної ділянки, що передбачено розділом 1 договору.

Отже, позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача повернути до земель Царичанської селищної ради земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 0,5617 га, шляхом підписання акту прийому-передачі земельної ділянки, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи положення статті 84 Господарського процесуального кодексу України щодо змісту рішення господарського суду, а саме: положення про те, що при задоволенні позову в резолютивній частині рішення вказується строк виконання дій, які зобов'язана виконати сторона, суд вважає за необхідне встановити 30-денний строк з дня набрання рішенням законної сили для повернення об'єкту оренди та вважає цей строк достатнім.

Враховуючи вищевикладене, заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо сплати та стягнення судового збору по справі суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1 218 грн. 00 коп.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати (1 827 грн. 00 коп.) та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат (73 080 грн. 00 коп.); за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 розміру мінімальної заробітної плати (1 218 грн. 00 коп.).

Ціна позову становить 17 820 грн. 00 коп., крім того, прокурором заявлено дві немайнові вимоги, отже, сума судового збору за подання даного позову мала складати 4 263 грн. 00 коп.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Так, частиною 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" визначені пільгові категорії щодо сплати судового збору, в т.ч. органи прокуратури - при здійсненні своїх повноважень (пункт 11).

Відповідно до частини 2 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у сумі 4 263 грн. 00 коп. покладається на відповідача у повній сумі як на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, та стягується з останнього в доход Державного бюджету України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 2, 4-5, 12, 29, 33, 34, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь держави в особі Царичанської селищної ради (51000, Дніпропетровська область, Царичанський район, смт. Царичанка, вул. 14 Гвардійської Дивізії, 10; р/р 0354, код 37901650 УДКУ в Дніпропетровській області, МФО 805012, ідентифікаційний код 04339706) заборгованість по сплаті орендної плати у сумі 17 820 грн. 00 коп.

Розірвати договір оренди землі від 17.06.2010, укладений між Царичанською селищною радою (ідентифікаційний код 04339706) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1), зареєстрований 17.06.2010 у Царичанському районному відділі Дніпропетровської регіональної філії ДП "ЦДЗК" за № 26.

Зобов'язати Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) повернути до земель Царичанської селищної ради (51000, Дніпропетровська область, Царичанський район, смт. Царичанка, вул. 14 Гвардійської Дивізії, 10; ідентифікаційний код 04339706) земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 0,5617 га, шляхом підписання акту прийому-передачі земельної ділянки у тридцятиденний строк з дати набрання рішенням законної сили.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) в доход Державного бюджету України в особі Управління Державної Казначейської Служби України у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Дніпропетровської області (49027, м. Дніпропетровськ, пл. Шевченка, 7, ідентифікаційний код 37989269, р/р 3005 в ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області (Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, код банку за ), МФО 805012, КБКД 22030001, код ЄДРПОУ господарського суду Дніпропетровської області 03499891, КБКД 22030001) судовий збір в розмірі 4 263 грн. 00 коп.

Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ю.В. Фещенко