ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року Справа № 5015/2658/12

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Іванової Л.Б.
суддів:Акулової Н.В., Гольцової Л.А.(доповідач)
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (ПАТ "ВіЕйБі Банк") в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіної М.А.
на рішенняГосподарського суду Львівської області від 15.10.2014
та постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 09.12.2014
у справі№ 5015/2658/12
Господарського суду Львівської області
за первісним позовомПублічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (ПАТ "ВіЕйБі Банк")
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-канадське підприємство "Росан"
третя особаТовариство з обмеженою відповідальністю "Львівська лізингова компанія"
прозвернення стягнення на предмет застави
та за зустрічним позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-канадське підприємство "Росан"
доПублічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (ПАТ "ВіЕйБі Банк")
треті особи1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Львівська лізингова компанія"; 2. Львівська філія Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України
проусунення перешкод у користуванні майном і зобов'язання вчинити дії

за участю представників:

ПАТ "ВіЕйБі Банк": повідомлений, але не з'явився;

ТОВ "СП "Росан": Серновський О.С., дов. від 06.04.2015;

ТОВ "Львівська лізингова компанія": повідомлений, але не з'явився;

Львівська філія ДП "Інформаційний центр" МЮ України: повідомлений, але не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.10.2012 у справі №5015/2658/12 (суддя Долінська О.З.) у задоволенні первісних позовних вимог відмовлено, а зустрічний позов задоволено повністю.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 29.11.2012 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Кравчук Н.М., судді - Мирутенко О.Л., Якімець Г.Г.) рішення Господарського суду Львівської області від 09.10.2012 у справі №5015/2658/12 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.02.2013 рішення Господарського суду Львівської області від 09.10.2012 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29.11.2012 у справі № 5015/2658/12 скасовано, а справу № 5015/2658/12 направлено на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

За наслідками повторного розгляду справи, рішенням Господарського суду Львівської області від 15.10.2014 у справі №5015/2658/12 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Ділай У.І., судді - Мороз Н.В., Мазовіта А.Б.) в задоволенні первісного позову відмовлено, а зустрічний позов задоволено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 09.12.2014 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Данко Л.С., судді - Галушко Н.А., Орищин Г.В.) рішення Господарського суду Львівської області від 15.10.2014 у справі №5015/2658/12 залишено без змін.

Не погоджуючись з судовими рішеннями попередніх інстанцій, ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (ПАТ "ВіЕйБі Банк") в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіної М.А. звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким первісні позовні вимоги задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник послався на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

ТОВ "Спільне українсько-канадське підприємство "Росан" надало відзив на касаційну скаргу, в якому заперечує проти її задоволення, просить прийняті у даній справі судові рішення залишити без змін.

Відзиви на касаційну скаргу від ТОВ "Львівська лізингова компанія" та Львівської філії ДП "Інформаційний центр" МЮ України не надходили, що не є перешкодою для суду касаційної інстанції переглянути в касаційному порядку оскаржувані судові рішення.

Усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм судами попередніх інстанцій належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин справи, дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Місцевим та апеляційним господарськими судами під час розгляду справи встановлено, що між ВАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (правонаступником якого є ПАТ "ВіЕйБі Банк") та ТОВ "Львівська лізингова компанія" 14.08.2007 укладений кредитний договір № 49/07 про надання кредиту у формі мультивалютної кредитної лінії з максимальним лімітом в сумі еквівалентній 600000,00 доларів США, що в еквіваленті становить 3030000,00 грн відповідно до офіційного курсу НБУ на день підписання кредитного договору з терміном остаточного повернення кредиту 13.08.2011 включно. Також, до договору сторонами укладались додаткові угоди.

26.06.2008 ТОВ "Львівська лізингова компанія" (Лізингодавець) та ТОВ "Спільне українсько-канадське підприємство "Росан" (Лізингоодержувач) укладений договір фінансового лізингу № 4005, за умовами якого Лізингодавець зобов'язався придбати у власність у продавця майно - об'єкт лізингу та передати його в платне користування Лізингоодержувачу на умовах фінансового лізингу.

За умовами п. 2.1 договору та додатку № 1 до нього, об'єктом лізингу є 2 (два) сідельні тягачі марки VOLVO модель ЕН 4x2, номерні знаки - ВС3826ВМ та ВС3827ВМ.

Пунктом 3.1 договору фінансового лізингу сторони погодили, що лізингові платежі сплачуються Лізингоодержувачем згідно графіку сплати лізингових платежів, що наведені в додатку 2 до даного договору, який є невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 2.2 договору, загальна вартість об'єкта лізингу на момент укладення договору складає 1571000,00 грн., в т.ч. ПДВ.

Пунктом 9.5 договору передбачено, що після закінчення строку лізингу право власності на об'єкт лізингу переходить до Лізингоодержувача за умови повної сплати лізингових платежів. Лізингодавець зобов'язаний сприяти Лізингоодержувачу в оформленні усіх передбачених законодавством документів для відчуження майна.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 49/07, між ПАТ "ВіЕйБі Банк" та ТОВ "Львівська лізингова компанія" 30.07.2008 укладений договір застави № VZ7287, за умовами якого Позичальником було передано в заставу належні йому на праві власності транспортні засоби: сідловий тягач-Е марки Volvo модель FH, № шасі (рами) YV2AS02A48B519885, номерний знак ВС3826ВМ, 2008 року випуску та сідловий тягач-Е марки Volvo модель FH, № шасі (кузова, рами) YV2AS02A88B519890, номерний знак ВС3827ВМ, 2008 року випуску.

Пунктом 1.4 договору визначено, що в період дії договору застави, транспорті засоби, які є предметом застави, перебувають в лізингу за договором фінансового лізингу від 26.06.2008 № 4005 з подальшими змінами і доповненнями до нього, укладеними з Лізингоодержувачем - ТОВ "Спільне українсько-канадське підприємство "Росан" і буде знаходитись у володінні Лізингоодержувача за вказаною адресою (м. Львів, вул. Зелена,147).

Обтяження предмета застави зареєстровано у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна Львівською філією державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України 31.07.2008 за № 7668309.

Відповідно до п. 2.4.5 договору застави, Заставодержатель має право задовольнити за рахунок предмета застави всі свої вимоги у повному обсязі визначеному на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, неустойку, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, всі інші вимоги, що випливають з кредитного договору, а також витрати, пов'язані із зверненням стягнення на предмет застави та його реалізацію.

Постановою Господарського суду Львівської області від 03.11.2010 у справі №31/168-2010 ТОВ "Львівська лізингова компанія" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено арбітражного керуючого.

В ліквідаційній процедурі на підставі даних бухгалтерського обліку (актив балансу ТОВ "Львівська лізингова компанія") до складу ліквідаційної маси включено суму непогашених лізингових платежів (дебіторську заборгованість) ТОВ "Спільне українсько-канадське підприємство "Росан" за договором від 26.06.2008 № 4005.

Судами з'ясовано, що в процесі процедури ліквідації ТОВ "Львівська лізингова компанія" Лізингоодержувачем - ТОВ "Спільне українсько-канадське підприємство "Росан" зобов'язання перед ТОВ "Львівська лізингова компанія" згідно договору фінансового лізингу від 26.06.2008 № 4005 виконано в повному обсязі (акт звірки взаєморозрахунків від 21.11.2012), а отримані кошти ліквідатором спрямовані на погашення кредиторської заборгованості перед ПАТ "ВіЕйБі Банк".

Рішенням Господарського суду Львівської області від 27.07.2012 у справі №5015/2455/12 (набрало законної сили) визнано за ТОВ "Спільне українсько-канадське підприємство "Росан" право власності на сідловий тягач - Е марки Volvo модель FH 2008, реєстраційний номер ВС3826ВМ, номер шасі (кузова, рами) YV2AS02A48B519885, колір синій та автомобіль Volvo FH 4х2, сідловий тягач-Е, 2008, реєстраційний номер ВС3827ВМ, номер шасі (кузова, рами) YV2AS02A88B519890, колір синій.

Під час розгляду зазначеної справи встановлено факт сплати ТОВ "Спільне українсько-канадське підприємство "Росан" в повному обсязі лізингових платежів, що було передбачено положеннями п. 9.5 договору фінансового лізингу № 4005.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ "ВіЕйБі Банк" не заперечувало та не оспорювало факт переходу до ТОВ "Спільне українсько-канадське підприємство "Росан" права власності на предмет заставного майна (об'єкт договору фінансового лізингу). Позивач послався на те, що перехід права власності на предмет застави від заставодавця до іншої особи не тягне за собою припинення заставного зобов'язання, а навпаки застава зберігає чинність, оскільки нормами чинного законодавства України встановлено пріоритет права заставодержателя на предмет застави перед особами, у яких виникло право власності на це майно після укладення відповідного договору застави.

Вищий господарський суд України, скасовуючи прийняті у даній справі судові рішення (рішення Господарського суду Львівської області від 09.10.2012 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29.11.2012) та направляючи справу на новий розгляд, зазначив, що висновок господарських судів попередніх інстанцій про втрату позивачем за первісним позовом права застави на транспортні засоби, оскільки вони не включені до ліквідаційної маси ТОВ "Львівська лізингова компанія" та виключну можливість задоволення своїх вимог за рахунок майна, яке входить до ліквідаційної маси, у зв'язку з чим зазначили про припинення застави є таким що зроблений без врахування ст. 27 Закону України "Про заставу" та ст. 9 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Крім того, ст. 20 Закону України "Про заставу" встановлено правило, згідно з яким заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

При цьому, право заставодержателя на позов про звернення стягнення на предмет застави, коли заставодавцем є третя особа, не може бути обмежене в разі порушення справи про банкрутство та введення у зв'язку з цим мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Згідно зі ст. 11112 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Приймаючи рішення у справі стосовно первісних позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, виходив з положень ЦК України, ГК України, Законів України "Про заставу", "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", "Про фінансовий лізинг" та, надавши оцінку всім матеріалам справи в сукупності дійшов висновку, що спірний предмет застави було відчужено заставодавцем в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з передачі рухомого майна в лізинг, а відтак, з огляду на приписи ч. 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", п. 2 ч. 3 ст. 9 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", зареєстроване обтяження транспортних засобів втратило силу.

Положеннями ч. 2 ст. 1115 ГПК України унормовано, що касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду.

Відповідно абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (п.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6).

Згідно положень ч. 1 ст. 572 ЦК України, з якими кореспондуються положення ст. 1 Закону України "Про заставу", в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України "Про заставу", заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи (ч. 1 ст. 27 Закону України "Про заставу").

Частиною 3 ст. 9 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" визначено, що якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків:

1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження;

2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Як визначено ч. 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону, а тому норми вказаного закону є спеціальними відносно Закону України "Про заставу" (така позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 26.12.2011 у справі № 4/1, від 09.07.2014 у справі № 6-89цс14).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що предмет застави за договором застави від 30.07.2008 № VZ7287 перейшов у власність ТОВ "Спільне українсько-канадське підприємство "Росан" на підставі договору фінансового лізингу від 26.06.2008 № 4005, укладеного між ТОВ "Львівська лізингова компанія" та ТОВ "Спільне українсько-канадське підприємство "Росан" та рішення Господарського суду Львівської області від 27.07.2012 у справі №5015/2455/12.

У відповідності до ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Таким чином, договір фінансового лізингу, за своєю правовою природою, є змішаним, оскільки поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу. За умовами такого правочину фактично відбувається відчуження майна від лізингодавця до лізингоодержувача (такої думки дотримується Верховний Суд України (постанова від 01.10.2013 у справі №11/5005/2290/2012).

Згідно зі ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на наведене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що спірне майно як предмет застави відчужено заставодавцем в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з передачі рухомого майна в лізинг, а тому, з огляду на приписи п. 2 ч.3 ст. 9 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", зареєстроване обтяження транспортних засобів втратило силу.

Відносно зустрічних позовних вимог ТОВ "Спільне українсько-канадське підприємство "Росан" про усунення перешкод у користуванні майном і зобов'язання вчинити дії, суди, задовольняючи позов, виходили з норм ЦК України, Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2004 № 830 та дійшли висновку, що оскільки позивач є власником спірного майна (рішення Господарського суду Львівської області від 27.07.2012 у справі № 5015/2455/12), а під час розгляду первісного позову встановлено, що у зв'язку із відчуженням ТОВ "Львівська лізингова компанія" предмета застави ТОВ "Спільне українсько-канадське підприємство "Росан" зареєстроване обтяження вищевказаних транспортних засобів втратило силу (п. 2 ч. 3 ст. 9 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень"), то зустрічні позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Попередніми судовими інстанціями досліджено, що згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 07.06.2012 № 36382319 та витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 13.09.2012 № 37805692, належне ТОВ "Спільне українсько-канадське підприємство "Росан" майно (автомобілі VOLVO FН 4x2, сідловий тягач - Е, 2008 р.в., реєстраційний номер ВС3826ВМ та VOLVO FН 4x2, сідловий тягач - Е, 2008 р.в., реєстраційний номер ВС3827ВМ) перебуває під обтяженням, зареєстрованим у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна Львівською філією державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України 31.07.2008 № 7668309. Підставою обтяження є договір застави від 30.07.2008 № VZ7287.

Однак, як слідує із правових норм, застосованих під час розгляду первісного позову, у зв'язку з відчуженням ТОВ "Львівська лізингова компанія" предмета застави ТОВ "Спільне українсько-канадське підприємство "Росан" зареєстроване обтяження зазначених транспортних засобів втратило силу, а тому, як вірно послались суди попередніх інстанцій, обтяження цього майна, накладені відповідно до договору застави від 30.07.2008 № VZ7287 мають бути вилучені в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Пунктом 24 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого Постановою кабінету міністрів України від 05.07.2004 № 830 визначено, що відомості про припинення обтяження реєструються на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи.

Після припинення обтяження обтяжувач самостійно, на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п'яти днів зобов'язаний подати реєстратору заяву про припинення обтяження і виключення його з Реєстру.

Частина 3 ст. 44 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" передбачає, що після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п'яти днів зобов'язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов'язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

Беручи до уваги наведене, судова колегія касаційної інстанції погоджується з висновком судів про наявність підстав для задоволення зустрічного позову.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ч. 1 ст. 43 ГПК України).

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що вищезазначені висновки судів попередніх інстанцій, зроблені з дотриманням вимог ст. 43, 47, 43 ГПК України щодо повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами з урахуванням визначених меж розгляду справи та правильного застосування законодавства під час розгляду справи.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази (ст. 1117 ГПК України).

Доводи скаржника фактично зводяться до оцінки доказів та переоцінки обставин справи, що не є компетенцією касаційної інстанції, з огляду на приписи ст. 1115, 1117 ГПК України.

Враховуючи межі перегляду справи в суді касаційної інстанції та повноваження останнього, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій відповідають вимогам матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (ПАТ "ВіЕйБі Банк") в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіної М.А. залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 15.10.2014 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 09.12.2014 у справі №5015/2658/12 - без змін.

Головуючий суддя Л.Б. ІВАНОВА

Судді Н.В. АКУЛОВА

Л.А. ГОЛЬЦОВА