РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2015Справа №910/27662/14

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" (просп. Перемоги, 65, м. Київ, 03062)

до Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії "ОРАНТА" (вул. Здолбунівська, 7-Д, м. Київ, 02081)

про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 4 440,00 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Рудюк В.М. - юрисконсульт Управління претензійно-позовної та регресної роботи ПАТ «СГ «ТАС», довіреність № ГО-14/248 від 19.12.14 р.

Від відповідача: не з'явились.

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова група "ТАС" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанія "Оранта" про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 4440,00 грн., а також 1 827,00 грн. судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що виплативши відповідно до умов договору добровільного страхування наземного транспорту № А 0334490 від 17.04.2013 страхувальнику страхове відшкодування в сумі 4950 грн., він набув згідно ст.ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" право регресної вимоги про стягнення виплаченого страхового відшкодування до відповідача у справі як особи, відповідальної за заподіяні збитки, у розмірі 4 440,00 грн..

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.14 р. порушено провадження у справі № 910/27662/14 та призначено до розгляду на 28.01.15 р..

В судове засідання 28.01.15. р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача в судове засідання 28.01.15 р. не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 28.01.15 р. відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 468.

До початку судового засідання 28.01.15 р. через канцелярію суду представником відповідача подано письмові пояснення по справі № 08-03-12 від 23.01.15 р. з доданими до них документами, в яких відповідач зазначає, що належним доказом визначення матеріального збитку внаслідок ДТП згідно Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є калькуляцію аудатекс із зазначенням вартості проведення ремонтних робіт пошкодженого транспортного засобу в сумі 4342,43 грн.. Пояснення разом з доданими до них документами долучено судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 28.01.15 р. через канцелярію суду представником позивача подано письмове клопотання б/н від 28.01.15 р. про долучення документів до матеріалів справи та довідку б/н від 28.01.15 р. про відсутність у провадженні господарських судів справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та рішення цих органів з такого спору, які долучено судом до матеріалів справи.

Клопотання щодо долучення документів судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Документи, витребувані ухвалою суду від 11.12.14 р., сторонами надано не в повному обсязі.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судове засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судовому засіданні, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи відсутність на час проведення судового засідання клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи 28.01.15 р. представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні 28.01.15 р. повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 28.01.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу пункту 6 частини 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

17 квітня 2013 р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ТАС» (Страховик за договором, позивач у справі) та Квятковським Володимиром Михайловичем (Страхувальник за договором) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № А 0334490 від 17.04.2013 (далі - Договір), згідно з яким страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування в порядку і на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до п. 1.3 Договору забезпечений транспортний засіб: автомобіль марки "HYUNDAI I30", державний реєстраційний номер ВІ6764ВІ, 2011 року випуску.

Розмір страхової суми становить 136414,00 грн. (п.3.1 Договору), безумовна франшиза - 0 грн. (Додаток № 1 до Договору). Строк дії договору зазначений з 20 квітня 2013 р. по 19 квітня 2014 р. (п.6.1 Договору).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України "Про страхування".

Як передбачено ст.16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття "договір страхування" містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України "Про страхування" договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Страховим випадком згідно ст. 8 Закону України "Про страхування" визначена подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно п. 9.2 Договору страховим випадком за Договором є настання збитків страхувальника, що спричинені пошкодженням, знищенням, втратою транспортного засобу та/або внаслідок настання ризику, який застраховано за цим Договором.

Згідно первинної довідки ДАІ від 31.01.14 р. та розгорнутої довідки Автозаводського ВДАІ ГУМВС України про ДТП № 9343401 ( вих. № 2/1884 від 13.02.14 р.), копії яких наявні в матеріалах справи, 31.01.14 р. відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю належного гр. Квятковському В.М. транспортного засобу марки "HYUNDAI I30", державний реєстраційний номер ВІ6764ВІ, під керуванням власника гр. Квятковського В.М, та транспортного засобу марки «CHEVROLET AVEO», державний реєстраційний номер ВІ2592АК, під керуванням власника гр. Рубаника С.І., який керуючи вказаним автомобілем не дотримався бокового інтервалу та допустив зіткнення з автомобілем "HYUNDAI I30", державний реєстраційний номер ВІ6764ВІ, який рухався в зустрічному напрямку, чим порушив п.13.1 ПДР, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні ушкодження.

Як вбачається із п. 2 Додатку № 1 до Договору, дана дорожньо - транспортна пригода визначена сторонами як страховий ризик, на випадок якого здійснювалось страхування.

Відповідно до пункту 3 частини 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом п. 3 ч.1 ст.20 Закону України "Про страхування" до обов'язків страховика, зокрема, належить при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч.16 ст.9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно ч.1 ст.25 Закону України "Про страхування" виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

03 лютого 2014 р. власник транспортного засобу "HYUNDAI I30" державний реєстраційний номер ВІ6764ВІ - гр. Квятковський В.М. (страхувальник) звернувся до ПАТ «СК «ТАС» із заявою № 00910/13/2014/77 про настання події (КАСКО) та виплату страхового відшкодування за Договором на рахунок СТО.

Відповідно до п.12.1 Договору страховик тільки після встановлення факту, причин, обставин настання страхового випадку та розміру збитків проводить виплату страхового відшкодування.

Згідно п.12.8.11 Договору розмір страхового відшкодування розраховується страховиком, виходячи з суми завданого внаслідок настання страхового випадку розміру матеріального збитку.

Умовами пункту 12.8.1.1 Договору визначено, що при пошкодженні транспортного засобу внаслідок настання будь-якого страхового ризику за цим Договором, вартість відновлювального ремонту ЗТЗ здійснюється на підставі одного з наступних документів:

а) товарознавчого дослідження згідно з методикою товарознавчої оцінки транспортних засобів, затвердженої Міністерством юстиції;

б) калькуляції вартості відновлювального ремонту, що складена страховиком із застосуванням відповідним чином сертифікованого в Україні програмного забезпечення;

в) калькуляції вартості відновлювального ремонту СТО, письмово попередньо погодженої страховиком;

г) калькуляції вартості відновлювального ремонту СТО, що рекомендована страховиком.

Відповідно до п.12.8.8 Договору виплата страхового відшкодування здійснюється вигодонабувачу шляхом видачі готівкою через касу банку або безготівковим перерахунком на рахунок вигодонабувача, перерахунку на рахунок СТО, юридичної особи або фізичної особи - підприємця за послуги з евакуації, рятування транспортного засобу, а також інші застраховані витрати тощо, з урахуванням, зокрема, наступного:

б) безготівковим перерахунком на рахунок СТО (іншого відповідного суб'єкта господарювання) у повному розмірі.

Згідно п.4.2 Договору відшкодування збитків здійснюється без вирахування зносу деталей, що замінюються при ремонті.

За даними рахунку Фізичної особи - підприємця Лось Д.В. (свідоцтво № 798051 від 21.04.2005 р.) № 2 від 13.03.14 р., копія кого наявна в матеріалах справи, вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу "HYUNDAI I30", державний реєстраційний номер ВІ6764ВІ становить 4950,00 грн. без ПДВ.

Згідно наданої позивачем калькуляції Аудатекс від 03.02.14 р. вартість відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу становить 4342,43 грн..

Як свідчать матеріали справи, страховиком - ПАТ «СК «ТАС» складено та підписано страховий акт № 76034813/2014 від 04.04.14 р. за Договором добровільного страхування автотранспортного засобу № А 0334490 від 17.04.2013 р., відповідно до якого вищевказана ДТП кваліфікована згідно Договору як страховий випадок та прийнято рішення про виплату страхувальнику - Квятковському Володимиру Михайловичу страхового відшкодування в сумі 4950,00 грн., яка становить визначену рахунком № 2 від 13.03.14 р. вартість відновлювального ремонту транспортного засобу "HYUNDAI I30", державний реєстраційний номер ВІ6764ВІ в розмірі 4950,00 грн., враховуючи франшизу, визначену позивачем відповідно до п. 4.2. Договору у розмірі 0 грн..

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії листа № 16 від 03.04.14 р., вигодонабувач - ПАТ «ФІДОБАНК» не заперечує проти перерахування суми страхового відшкодування в розмірі 4950,00 грн. на рахунок авторизованого СТО - ФОП Лось Д.В..

У відповідності до умов Договору добровільного страхування на транспорті № А 0334490 від 17.04.2013 р. сума страхового відшкодування в розмірі 4950,00 грн. була перерахована Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» на розрахунковий рахунок СТО - ФОП Лось Д.В., яким згідно рахунку - фактури № 2 від 13.03.14 р. р. здійснювався ремонт застрахованого позивачем транспортного засобу. Факт перерахування страхового відшкодування на рахунок СТО підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 10461 від 08.04.14 р. на суму 4 950,00 грн..

Як вбачається із матеріалів справи, заперечення страхувальника та вигодонабувача щодо визначення порядку, умов та розміру страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту № А 0334490 від 17.04.2013 відсутні.

Заперечень щодо факту виплати страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту № А 0334490 від 17.04.2013 р. у розмірі 4950,00 грн., а також перебування отриманих автомобілем "HYUNDAI I30", державний реєстраційний номер ВІ6764ВІ пошкоджень у причинно - наслідковому зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 31.01.14 р., відповідачем суду не надано.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання ПАТ «СГ «ТАС» умов Договору добровільного страхування наземного транспорту № А 0334490 від 17.04.2013 відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» умов Договору добровільного страхування наземного транспорту № А 0334490 від 17.04.2013 р., а саме виплати страхового відшкодування в сумі 4950,00 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку страхувальнику - Квятковському В.М. шляхом перерахування вартості відновлювального ремонту належного страхувальнику застрахованого транспортного засобу "HYUNDAI I30", державний реєстраційний номер ВІ6764ВІ на розрахунковий рахунок СТО - ФОП Лось Д.В., яка безпосередньо здійснювала ремонт вказаного пошкодженого транспортного засобу.

Суд звертає увагу, що п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, як зазначено в прийнятих за результатами перегляду справ даної категорії постановах Вищого господарського суду України від 23.08.2011р. у справі № 42/92, від 07.08.2012р. у справі № 2/22, від 01.03.2011р. у справі № 47/372 звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Крім того, листом Верховним Судом України від 19.07.11 р. роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, наявність страхового акту № 76034/13/2014 від 04.04.14 р. та платіжного доручення № 10641 від 08.04.14 р. на суму 4950,00 грн. є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Постановою Автозаводського районного суду міста Києва від 18 лютого 2014 р. по справі № 524/991/14-п встановлено, що гр. Рубаник Сергієм Івановичем порушено п. 13.1 Правил дорожнього руху України, визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, у зв'язку з чим останнього притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн..

За приписами ч. 1 ст. 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

Відповідно до положень статті 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями статті 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно частини 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За таких обставин, в момент виплати страхового відшкодування у позивача - ПАТ «СГ «ТАС» виникло право зворотної вимоги (регресу) до власника джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу «CHEVROLET AVEO», державний реєстраційний номер ВІ2592АК, гр. Рубаника С.І., винного у вчиненні ДТП.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно пункту 9 частини 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Згідно зі ст.3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

У відповідності до ст.6 вищевказаного Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Судом встановлено за матеріалами справи, що станом на дату вчинення ДТП 31.01.14р. цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «CHEVROLET AVEO», державний реєстраційний номер ВІ2592АК, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу застрахована страхувальником - Рубаником Сергієм Івановичем у Відкритому акціонерному товаристві «НАСК «ОРАНТА» за Полісом № АЕ/1256702 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, копія якого наявна в матеріалах справи, з наступними умовами: ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю (на одного потерпілого), становить 100 000,00 грн.; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн.; франшиза - 0 грн.; забезпечений транспортний засіб марки «CHEVROLET AVEO», державний реєстраційний номер ВІ2592АК. Вказаний Поліс був чинним станом на 31.01.14 р., тобто на момент скоєння ДТП.

З огляду на вищевикладене, у ПАТ «СГ «ТАС» як у страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту № А 0334490 від 17.04.2013 р., в межах виплаченої суми виникло право зворотної вимоги до відповідача як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, в межах ліміту відповідальності, визначеному полісом № АЕ/1256702 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року №15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене позивач отримує право зворотної вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач - ПАТ «СГ «ТАС» може реалізувати своє право шляхом подачі відповідного позову до суду. Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 28.08.2012р. у справі №23/279).

Реалізуючи вказане право позивач звернувся до відповідача із заявою № Г.05.0.0/289 на виплату страхового відшкодування (вих. № 50502/3172 від 22.05.14 р.) в сумі 4950,00 грн., отримання якої ВАТ «НАСК «ОРАНТА» 26.05.14 р. підтверджується наявною в матеріалах справи копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 340.

Проте, вказана заява залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Суд зазначає, що правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

В силу ст.12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Крім того, відповідно до ч. 36.6. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Оскільки згідно із даними Полісу № АЕ/1256702 та Договору добровільного страхування наземного транспорту № А 0334490 від 17.04.2013 р. франшиза становить 0 грн. відповідно, отже розмір страхового відшкодування, яке просить стягнути позивач, враховуючи розмір завданого застрахованому позивачем транспортному засобу "HYUNDAI I30", державний реєстраційний номер ВІ6764ВІ матеріального збитку та розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача в межах ліміту відповідальності відповідача за даним Полісом № АЕ/1256702 в сумі 50000,00 грн. за спірним страховим випадком, не зменшується на розмір франшизи і становить 4950,00 грн..

Таким чином, як вбачається із матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо відшкодування ПАТ «СГ «ТАС» в порядку регресу суми в розмірі 4950,00 грн. всупереч вимогам чинного законодавства відповідач не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі.

Проте, позивач в позовній заяві зменшує вказану суму на 510,00 грн., помилково зазначаючи про вказаний розмір франшизи за Полісом № АЕ/1256702, та просить стягнути з відповідача 4440,00 грн. страхового відшкодування в порядку регресу.

З урахуванням наявності полісу № АЕ/1256702 відповідача, договірних зобов'язань між винною у скоєнні ДТП особою та страховою компанією відповідача, відповідальною особою є саме ВАТ «НАСК «ОРАНТА», до якого правомірно заявлено позов.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору добровільного страхування наземного транспорту № А 0334490 від 17.04.2013 р. та полісу № АЕ/1256702 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів суду не надано.

Стосовно заперечень відповідача з посиланням на ст. 22, 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" щодо визначення розміру страхового відшкодування на підставі рахунку без урахування зносу, викладених у поясненнях № 08-03-12 від 23.01.15 р., суд зазначає, що відповідно до положень ст. 1191 Цивільного кодексу України розмір регресного відшкодування обмежений лише фактичними витратами (платежами) страховика (в даному випадку позивача), які були здійснені на користь страхувальника.

Як зазначено вище судом, умовами п.4.2, 12.8.1.1 Договору передбачено страхування транспортного засобу з додатковою опцією «без зносу», тобто розмір матеріального збитку не зменшується на розмір зносу деталей, вузлів та агрегатів, що підлягають заміні.

Названі умови Договору страхування є чинними, а тому обов'язковими до виконання (аналогічна правова позиція наведена в постановах Вищого господарського суду України від 18.10.2011р. у справі №28/381 та від 15.01.2013р. у справі №5011-45/7316-2012).

З урахуванням вказаної умови Договору страхування, позивач виплатив своєму страхувальнику 4950,00 грн. страхового відшкодування без урахування зносу транспортного засобу.

Здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в сумі 4950,00 грн. без врахування зносу транспортного засобу своєму страхувальнику не суперечить вимогам ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки названий Закон не поширюється на правовідносини, які виникли за Договором добровільного страхування наземного транспорту № А 0334490 від 17.04.2013 р.. Водночас, Закон України "Про страхування" відповідних застережень не містить.

Суд приходить до висновків, що обов'язки, пов'язані з оцінкою шкоди, стосуються саме страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу (в даному випадку - відповідача). Натомість, правовідносини, які виникли між позивачем та гр. Квятковським В.М. на підставі укладеного між ними Договору добровільного страхування наземного транспорту № А 0334490 від 17.04.2013 відносяться до добровільного страхування. Тобто при визначенні розміру страхового відшкодування, яке підлягає виплаті страхувальнику, позивач не повинен був керуватися нормами Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів", з урахуванням укладеного між позивачем та гр. Квятковським В.М. договору добровільного страхування.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" встановлено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати позивачу в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування в добровільному порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовані, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача в порядку регресу страхового відшкодування в розмірі 4440,00 грн. підлягає задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст.ст. 993, 1166, 1187, 1188, 1191 Цивільного кодексу України, ст. 354 Господарського кодексу України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 44, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Національна страхова компанія «ОРАНТА»» (вул. Здолбунівська, 7Д, м. Київ, 02081, код 00034186) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (вул. просп.. перемоги, 65, м. Київ, 03062, код 30115243) 4440,00 грн. (чотири тисячі чотириста сорок гривень нуль копійок) страхового відшкодування в порядку регресу та 1827,00 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять сім гривень нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складений та підписаний 08 квітня 2015 р.

Суддя А.М. Селівон