ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року Справа № 910/20364/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А.- головуючого,
Самусенко С.С. (доповідач),
Татькова В.І.,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніко Інвест"
на рішення та постанову господарського суду міста Києва від 16 грудня 2014 року Київського апеляційного господарського суду від 17 лютого 2015 року
у справі№ 910/20364/14
господарського судуміста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Ніко Інвест"
до1. Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", 2. Публічного акціонерного товариства "Омега Банк"
про визнання договору недійсним
за участю представників:
від позивача: Дмуховський І.В.,від відповідача-1: Русскіна О.В.

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Ніко Інвест" звернулося до господарського суду із позовом до ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Омега Банк" про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги №1 від 18.06.2013, укладеного між відповідачами. Позивач вважає даний договір договором факторингу, що суперечить ст.1078 ЦК України і відповідно до ст. 228 ЦК України є нікчемним, оскільки порушує публічний порядок.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.12.2014 (суддя Борисенко І.І.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 (судді: Баранець О.М. - головуючий, Пашкіна С.А., Сітайло Л.Г.), в позові відмовлено. Судові рішення мотивовано, зокрема, тим, що вказаний договір відповідає нормам закону, є договором про відступлення права вимоги та не порушує права позивача.

Не погодившись із прийнятими рішеннями ТОВ "Ніко Інвест" звернулося до ВГСУ із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Скаржник, зокрема, зазначає, що суди надали неправильну правову оцінку факторинговій операції.

Розпорядженням секретаря першої судової палати ВГСУ від 06.04.2015 у зв'язку з перебуванням суддів Плюшка І.А. та Татькова В.І. у відпустці у справі №910/20364/14 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Самусенко С.С. (доповідач), судді Дунаєвська Н.Г., Мележик Н.І. Ухвалою ВГСУ від 06.04.2015 касаційну скаргу у справі №910/20364/14 прийнято до провадження.

Розпорядженням секретаря першої судової палати від 20.04.2015 у зв'язку з виходом з відпустки суддів Плюшка І.А. та Татькова В.І. для розгляду справи №910/20364/14 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Плюшко І.А., судді Самусенко С.С. (доповідач), Татьков В.І.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

З дотриманням передбачених законодавством меж перегляду справи в касаційній інстанції, заслухавши суддю-доповідача, представників позивача та відповідача-1, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права господарськими судами попередніх інстанцій, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 20.08.2008 між ВАТ "Сведбанк" (правонаступником якого є ПАТ "Омега Банк") та ТОВ "Ніко Інвест" як позичальником укладено кредитний договір №837 К-Н з подальшими додатковими угодами, на виконання якого банк надав позивачу кредит у розмірі 20250000 доларів США.

20.08.2008 між позичальником, ТОВ "Ніко-Україна" та банком укладено договір поруки №359 1-Н. 27.08.2008 та 29.08.2008 з метою забезпечення виконання зобов'язань позивача за кредитним договором між позичальником та банком укладено іпотечні договори. Також 09.10.2008 між позичальником, майновим поручителем ТОВ "Донкомунсервіс" та банком укладено іпотечний договір.

Судами встановлено, що 18.06.2013 між ПАТ "Омега Банк" (правонаступник ВАТ "Сведбанк") як продавцем та AT "Дельта Банк" як покупцем укладено договір купівлі-продажу прав вимоги №1, за умовами якого ПАТ "Омега Банк" продає (відступає), а AT "Дельта Банк" купує всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) продавця у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, в тому числі право вимоги до позивача ТОВ "Ніко Інвест" за кредитним договором №837К-Н від 20.08.2008, а також всі права вимоги ПАТ "Омега Банк" до осіб, які надали забезпечення за договорами забезпечення.

Відповідно до п.2.3 даного договору права вимоги переходять від продавця до покупця та обов'язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги.

Предметом даного спору є вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги №1, оскільки він, на думку позивача, є договором факторингу, суперечить ст.1078 ЦК України і відповідно до ст. 228 ЦК України є нікчемним, оскільки порушує публічний порядок.

За ст.215 Цивільного кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За п. 3.7 постанови Пленуму ВГСУ №11 від 29.05.2013 необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Таким чином, для визнання недійсним спірного договору на підставі ст. 228 ЦК України позивач повинен довести, в чому саме полягає невідповідність цього правочину інтересам держави і суспільства, наявність умислу сторін або однієї сторони на укладення правочину, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наявність вини, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що договір купівлі-продажу прав вимоги №1 повністю відповідає інтересам держави і суспільства, у сторін був відсутній намір порушити публічний порядок та відсутня вина, тому доводи позивача про наявність підстав передбачених ст.228 ЦК України для визнання спірного правочину недійсним правильно відхилено судами як безпідставні.

Крім того, за ст.1078 Цивільного кодексу України, якій на думку позивача суперечить спірний договір, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Поняття договору факторингу визначено у частині першій статті 1077 ЦК України, відповідно до якої за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Разом з цим, за п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

За ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Пунктом 2.2 договору №1 встановлено, що цим засвідчується намір сторін розглядати правочин, передбачений цим договором, як продаж та застосовувати до нього обов'язкові положення законодавства України, що регулюють правочини купівлі-продажу права вимоги.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що правовідносини, що склалися в результаті укладення спірного договору не підпадають під визначення "факторингу", який є окремим цивільним інститутом та регулюється ст.ст. 1077-1086 ЦК України.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Вказаної позиції дотримується ВСУ у постанові від 10.07.2007 у справі № 26/347-06-6531.

Суди встановили, що оспорюваний договір купівлі-продажу прав вимоги №1 від 18.06.2013 за своєю суттю не є договором факторингу, а є оплатним договором про відступлення права вимоги, про що свідчить суть та термінологія даного договору, і що не суперечить нормам законодавства.

Крім цього, відповідно до ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Пунктом 2.10 постанови Пленуму ВГСУ №11 від 29.05.2013 роз'яснено, що у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, позивачем може бути, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів, будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Господарські суди попередніх інстанцій врахували викладені вище норми права та дійшли висновку, що спірний правочин не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, який не є стороною даного правочину.

За ч.2 ст.1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на встановлені обставини, оскільки суди обгрунтовано встановили, що оспорюваний договір купівлі-продажу прав вимоги №1 від 18.06.2013 за своєю суттю не є договором факторингу, а є оплатним договором про відступлення права вимоги, який не суперечить нормам законодавства, господарські суди попередніх інстанцій дійшли до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки вже встановленого судами та спростовуються вищевикладеним.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з постановою апеляційної інстанції та не вбачає підстав для скасування законних та обґрунтованих судових рішень.

Відповідно до ст.1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ТОВ"Ніко Інвест" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 у справі № 910/20364/14 залишити без змін.

Головуючий суддя І. Плюшко

Судді: С. Самусенко

В. Татьков