ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2015 року Справа № 925/475/15

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Спаських Н.М. з секретарем судового засідання Волна С.В., за участю представників сторін:

від позивача: Постоленко В.О. - арбітражний керуючий;

від відповідача: Чепурна С.А. - за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом приватного підприємства "Алчер-Бокс" до публічного акціонерного товариства "Темп" про стягнення 9 112,63 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 9 112,63 грн. з яких: 5 026,26 грн. боргу за поставлену продукцію, 1 814,51 грн. інфляційних, 1 963,26 грн. пені, 308,60 грн. 3% річних на підставі договору № 018/1.1-05/277 від 20 квітня 2011 року, укладеного між сторонами.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному об'ємі та просить суд їх задовольнити.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує частково та просить відмовити позивачу в частині стягнення на суму 2 207,04 грн. (частково інфляційні, пеня та 3% річних), які на думку відповідача, нараховані за періоди, коли ще не виникло прострочене зобов'язання, про що суду надано відзив на позов. Також відповідач подав до суду клопотання про застосування строків позовної давності щодо нарахування пені у відповідності до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Заслухавши доводи та пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд задовольняє позов частково з наступних підстав.

У відповідності до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі укладеного між ними договору № 018/1.1-05/277 від 20 квітня 2011 року (далі - Договір, а.с. 14). За умовами даного Договору позивач (Постачальник) зобов'язався виготовити і поставити продукцію, а відповідач (Покупець) - прийняти її і оплатити відповідно до заявок Покупця і умов даного Договору (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 8.1. Договору даний Договір вступає в силу з дня його підписання обома Сторонами і діє до 31 грудня 2011 року, після чого буде продовжуватися з року в рік, якщо жодна із Сторін не заявить про свої наміри припинити його дію за 60 днів до прогнозованого закінчення дії Договору, та до повного виконання Сторонами своїх обов'язків.

Зазначені договірні відносини по своїй суті мають ознаки договору поставки, за яким продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 712 Цивільного кодексу України). До відносин поставки застосовуються загальні правила про купівлю-продаж, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Загальні умови виконання господарських зобов'язань визначені ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, згідно з якою суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, та договору.

За змістом ст.ст. 599 та 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, яке припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В силу ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 3.1. Договору Покупець оплачує поставлену Постачальником продукцію за ціною, передбаченою у рахунку-фактурі.

Відповідно до п. 3.2. Договору продукція, виготовлена за цим Договором, відвантажується і поставляється на адресу Покупця (м. Черкаси), за рахунок Покупця у 10 денний строк з моменту здійснення її оплати відповідно до п. 4.1.1. даного Договору, якщо інший строк не обумовлений Сторонами у письмовій формі чи по факсу.

Відповідно до п. 3.4. Договору перехід права власності на продукцію від Постачальника до Покупця здійснюється в момент її оплати, а всіх ризиків - в момент фактичної передачі продукції Покупцю згідно з товарно-транспортною накладною.

Постановою господарського суду Черкаської області від 08 квітня 2014 року у справі № 5026/1089/2012 (а.с. 21-22) було визнано приватне підприємство "Алчер-Бокс" банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців. Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Постоленка Володимира Олексійовича.

За твердженням представника позивача, станом на 01 серпня 2014 року з урахуванням існуючої переплати позивача у сумі 0,20 грн. за іншими відносинами, заборгованість відповідача перед позивачем за поставлену продукцію складає 5 026,26 грн.

Заборгованість виникла за продукцію згідно накладної № РН-0000033 від 19 лютого 2013 року на суму 5 026,46 грн. (а.с.15).

Відповідно до п. 4.1. Договору розрахунок за цим Договором між Постачальником і Покупцем здійснюється в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника на наступних умовах:

4.1.1. 50% вартості продукції оплачується у формі попередньої оплати.

4.1.2. 50% вартості продукції оплачується протягом 3 (трьох) календарних днів з дати поставки продукції.

Отримання товару за накладною № РН-0000033 від 19 лютого 2013 року на суму 5 026,46 грн. представник відповідача підтвердив.

19 серпня 2014 року позивач направляв відповідачу претензію вих. № 02-01/19 від 15 серпня 2014 року, що підтверджується квитанцією та поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення, в якій просив розрахуватися із заборгованістю за поставлену продукцію в позасудовому порядку. Відповіді на претензію відповідач не надав, борг не погасив, що і спричинило виникнення спору.

Суд відхиляє заперечення відповідача про те, що оскільки сторонами не було дотримано умову п. 4.1.1 про сплату 50 % вартості товару шляхом попередньої оплати, то строк виконання зобов'язання слід вважати невизначеним. Тому, оскільки претензія позивача в порядку ст. 530 ЦК України була отримана відповідачем лише 20.08.2014 року, то строк виконання зобов'язання, на думку представника відповідача, настав 27.08.2014 року.

Суд відхиляє дані заперечення, виходячи з такого:

Як вказано вище, у відповідності до ст.712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, зокрема і ст. 692 ЦК, яка знаходиться у розділі про угоду купівлі-продажу в ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 692 ЦК покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності до інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012 р. N 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" судам роз'яснено такий порядок застосування ч. 1 ст. 692 ЦК України щодо визначення строку виконання боржником грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу у співвідношенні з ч. 2 ст. 530 ЦК України. Зокрема, зазначено таке: відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується (див. постанову Вищого господарського суду України від 28.02.2012 N 5002-8/481-2011). При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України (див. постанову Вищого господарського суду України від 21.04.2011 N 9/252-10).

Таким чином позивач взагалі міг попередньо не надсилати відповідачу вимогу про оплату товару в порядку ст. 530 ЦК України, оскільки зобов'язання провести розрахунок у відповідача виникло з моменту передачі йому товару по накладній від 19.02.2013 року (а.с. 15) на підставі ст. 692 ЦК України.

Отже, строк проведення повного розрахунку за отриману продукцію (гофротару) на час прийняття рішення по справі для відповідача вже є таким, що настав, тому до примусового стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 5 026,26 грн. залишку основного боргу. Доказів про проведення розрахунків у більшій сумі відповідач суду не надав.

В силу вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Позивач, враховуючи умови п. 4.1.2. договору про остаточний розрахунок за товар протягом 3 календарних днів з дати поставки продукції, встановив період нарахування 3% річних не із дати поставки товару, а з 22 лютого 2013 року по 10 березня 2015 року.

Суд перевіривши порядок нарахування позивачем 3% річних в сумі 308,60 грн. за відповідний період, встановив неправильність їх нарахування та задовольняє позов в цій частині позовних вимог лише на суму 308,19 грн., оскільки борг слід рахувати з 23.02.2013 року.

Позивач також просить стягнути з відповідача 1 814,51 грн. інфляційних втрат за період березня 2013 року по лютий 2015 року.

Суд перевіривши порядок нарахування позивачем інфляційних втрат в сумі 1 814,51 грн., встановив правильність їх нарахування та задовольняє позов в цій частині позовних вимог повністю.

Відповідач клопотанням від 17 квітня 2014 року просить суд застосувати до нарахування пені строк позовної давності. Дане клопотання підлягає до задоволення, виходячи з такого:

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання

Згідно з п. 6.3.1. Договору за прострочення термінів оплати продукції, обумовлених у цьому Договорі, Покупець повинен сплатити Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від вартості несплаченої продукції, за кожен день такого прострочення.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій (до яких відноситься і пеня) за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Законодавством не передбачено право сторін змінити спосіб нарахування пені, який повинен проводитися виключно з моменту виникнення права на пеню.

Згідно ст. 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до частини першої ст. 223 Господарського кодексу України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено Господарським кодексом України.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік. У відповідності до ч. 3-5 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з розрахунку (а.с. 12), здійсненого позивачем, пеня, яку він просить стягнути з відповідача обрахована ним за період прострочення з 22 лютого 2013 року по 10 березня 2015 року. Тобто позивач неправомірно здійснив нарахування пені за період більше ніж 6 місяців, а крім того, початок розрахунку повинен був встановити з 23.02.2013 року, як вже встановлено судом з урахуванням п. 4.1.2 договору, як бажає позивач.

Таким чином, за заявою відповідача до позовних вимог про стягнення пені за період з 23.02.2013 року по 23.08.2013 року слід застосувати строк позовної давності та з цієї підстави відмовити у позові, а щодо решти пені у її стягнені слід відмовити повністю через безпідставність її нарахування у термін понад шість місяців.

Позивач не вважав строк позовної давності за своїми позовними вимогами в частині пені пропущеним, а тому не доводив існування обставин, які спричинили його пропуск.

На підставі викладеного, суд вважає, що позивач частково довів правомірність своїх позовних вимог, а тому до стягнення з відповідача на користь позивача належить лише 5 026,26 грн. залишку боргу за поставлену продукцію (гофротара), 1 814,51 грн. інфляційних та 308,19 грн. 3% річних.

В частині стягнення пені у позові слід відмовити повністю.

Ухвалою від 18.03.2015 року суд відстрочив позивачу сплату судового збору на 1 місяць, до часу проведення першого судового засідання у справі. Станом на 17.04.2015 року судовий збір позивачем не сплачено.

У відповідності до п. 3.4. постанови Пленуму ВГСУ від 21 лютого 2013 року N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" - у разі коли господарським судом було відстрочено сплату позивачем судового збору, який з тих чи інших причин до прийняття рішення зі справи сплачено не було, а останнє прийнято на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача у доход Державного бюджету України.

На підставі статті 49 ГПК України з позивача на корить Державного бюджету України слід стягнути 1827,00 грн. судового збору за розгляд справи повністю, оскільки спір виник з вини відповідача.

Керуючись ст. 49, 82-85 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Темп" (ідентифікаційний код 14308948, м. Черкаси, вул. Горького, 27) на користь приватного підприємства "Алчер-Бокс" (ідентифікаційний код 36782285, Черкаська область, Черкаський район, с. Будище вул. Шевченка, 35) - 5026,26 грн. залишку основного боргу за товар, 1814,51 грн. інфляційних та 308,19 грн. як 3% річних на підставі договору № 018 від 20.04.2011 року.

3. В решті вимог у позові відмовити повністю.

4. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Темп" (ідентифікаційний код 14308948, м. Черкаси, вул. Горького, 27) на корить Державного бюджету України через місцеві органи ДПІ --- 1827,00 грн. судового збору за розгляд справи.

Наказ видати.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 20 квітня 2015 року

Суддя Н.М. Спаських