ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2015 р.Справа № 922/404/15

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Аюпова Р.М.

судді: Жельне С.Ч. , Лаврова Л.С.

при секретарі судового засідання Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 33" м. Харків
до Дочірнйого підприємства "Харківський облавтодор" ВАТ ДАК "Автомобільні дороги України"в особі Філії "Пісочинське ДЕП", с. Пісочин
про стягнення коштів в розмірі 109990,00 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - Омельницька Т.В., дов. від 03.06.2014р.;

Представник відповідача - Атаманченко Н.Є., дов. від 25.02.2015 року № 285.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 33" м. Харків, звернувся до господарського суду з позовом до відповідача - Дочірнього підприємства "Харківський облавтодор" ВАТ ДАК "Автомобільні дороги України" в особі Філія "Пісочинське ДЕП", с. Пісочин, про стягнення заборгованості в розмірі 109990,00 грн., яка виникла внаслідок несплати відповідачем вартості отриманого товару. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 23.01.2015р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09.02.2015р. об 11:45 год.

Ухвалами господарського суду від 09.02.2015р., 03.03.2015р., 17.03.2015р. розгляд справи відкладався.

Ухвалою господарського суду від 17.03.2015р. продовжено строк розгляду даного спору за межами двомісячного строку, в порядку ст. 69 ГПК України.

Ухвалою господарського суду від 27.03.2015р. для розгляду справи призначено судову колегію.

Розпорядженням заступника голови господарського суду від 27.03.2015р. призначено склад колегії для розгляду справи № 922/404/15: головуючий суддя Аюпова Р.М., судді Жельне С.Ч., Лаврова Л.С.

У судовому засіданні 30.03.2015р. представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Через канцелярію суду надав додаткові докази по справі (вх. № 12376), які судом долучені до матеріалів справи.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача зазначив, що дійсно в бухгалтерському обліку Філії «Пісочинське ДЕП» рахується заборгованість перед позивачем в сумі 109990,00 грн., натомість надані позивачем докази в підтвердження факту поставки товару є недостатніми для задоволення позову, оскільки позивач належним чином не підтвердив факт перевезення товару на адресу відповідача та не надав товарно - транспортну накладну. За таких обставин, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні 30.03.2015р. сторони наголосили на тому, що ними надані всі необхідні для розгляду справи докази та вважають за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.10.2013р., згідно видаткової накладної №12, позивач передав на користь відповідача бітум в кількості 12,94 т., на загальну суму 109990,00 грн., в т. ч. ПДВ 18331,67 грн. Зазначені матеріали відповідачем прийняті через уповноважену особу Расторгуєва Миколу Івановича (паспорт серія МК №120043 від 27.09.1996р. виданий Пісочинським ВМ Харківського РВ УМВС України), який діяв на підставі довіреності № 417 від 31.10.2013р., про що є відповідна розписка у видатковій накладній №12 від 31.10.2013р. Договір у письмовій формі між сторонами не укладався.

Вартість отриманого матеріалу відповідачем сплачена не була.

З метою досудового врегулювання спору 15.10.2014р., на адресу відповідача позивачем направлена письмова вимога про сплату боргу в сумі 109 990,00 грн., яка відповідачем отримана 18.10.2014р. Факт отримання відповідачем вимоги про сплату боргу підтверджується розпискою про отримання в повідомленні про вручення поштового відправлення (рекомендованого листа) № 382.

Як зазначив позивач, направлена на адресу відповідача вимога залишилась без відповідного реагування, що і стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно п. 2. ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, в тому числі, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно п. 1. ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Виходячи з приписів ст. 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст.181 Господарського кодексу України, допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Так, факт отримання відповідача бітуму в кількості 12,94 т., на загальну суму 109990,00 грн., в т. ч. ПДВ 18331,67 грн. підтверджується видаткової накладної №12 від 31.10.2013р., відповідно до якої зазначені матеріали відповідачем прийняті через уповноважену особу Расторгуєва Миколу Івановича, який діяв на підставі довіреності № 417 від 31.10.2013р., про що є відповідна розписка у видатковій накладній №12 від 31.10.2013р.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 2 статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто неналежне виконання.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 198 Господарського кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи доведеність факту порушення відповідачем умов діючого законодавства, ненадання відповідачем суду доказів сплати боргу, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості в сумі 109990,00 грн. підлягають задоволенню.

Суд критично оцінює посилання відповідача на відсутність наданої позивачем в підтвердження позовних вимог товарно - транспортної накладної, що підтверджує транспортування бітуму в кількості 12,94 т. на загальну суму 109 990,00 грн. на адресу філії з огляду на наступне.

Відповідно до долученого до матеріалів справи копії рахунку на оплату №43 від 31 жовтня 2013р., який направлений позивачем на адресу відповідача, до сплати запропоновано 109990,00 грн. в т.ч. ПДВ 18331,67 грн. Зазначена сума становить виключно вартість товару (бітуму). Вартість його транспортування до сплати відповідачем не запропоновано. Отже, як зазначає позивач, він не здійснював транспортування на адресу відповідача бітуму в кількості 12,94 т. на загальну суму 109 990,00 грн., в т. ч. ПДВ 18331,67 грн., а тому товарно - транспортна накладна позивачем не оформлювалась.

Так, перелік документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2009 року N 207, відповідно до п. 1 якого у водія юридичної або фізичної особи - підприємця, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах, серед інших документів має бути товарно-транспортна накладна. Застосування зазначених форм первинного обліку всіма суб'єктами господарської діяльності незалежно від форм власності є обов'язковим.

Відповідно до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97 р. N 363, товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передачу, перевезення, здавання вантажу і взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу; товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно з положеннями ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" товарно-транспортна накладна включена до переліку документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення автомобільним транспортом. Автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, уповноваженим здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються вантажні перевезення.

Оскільки позивач не здійснював доставку бітуму на адресу відповідача, то, відповідно, він не здійснював оформлення товарно - транспортної накладної на перевезення вантажу.

Колегія суддів також вважає, що відсутність в матеріалах справи товарно - транспортної накладної на перевезення вантажу, не спростовує факту отримання відповідачем товару, про стягнення вартості якого заявлений позов.

Інших доказів відсутності обов'язку здійснити оплату вартості отриманого від позивача бітуму, відповідачем суду не надано.

Таким чином, наявні у справі докази та їх належна оцінка свідчать про обґрунтованість заявлених позивачем вимог, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про їх задоволення в повному обсязі.

Суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат, встановивши сторону, з вини якої справу було доведено до суду, керується ст.ст. 44, 49 ГПК України, відповідно до яких судовий збір покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 11, 202, 205, 509, 525, 526, 530, 610 Цивільного кодексу України, ст.ст. 174, 181, 193 Господарського кодексу України, ст. ст. 12, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 65, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Харківський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" в особі філії "Пісочинське ДЕП" (62418, Харківська область, смт. Пісочин, вул. Технологічна, 5, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Шляхове ремонтно-будівельне управління №33" (61009, м. Харків, вул. Железнякова, 235, ) суму заборгованості в розмірі 109990,00 грн., судовий збір в розмірі 2199,80 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 02.04.2015 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя Р.М. Аюпова С.Ч. Жельне Л.С. Лаврова

справа № 922/404/15