КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2015 р. Справа№ 910/22867/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорної Л.В.

суддів: Агрикової О.В.

Кропивної Л.В.

при секретарі судового засідання Громак В.О.

за участю представників сторін: від позивача - Сергєєв П.О.,

від відповідача 1. - Радченко А.В.,

від відповідача 2. - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Нафком»

на рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2014р.

по справі № 910/22867/14 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Нафком»

до 1. товариства з обмеженою відповідальністю «фінансова компанія «Мітех»

2. приватного акціонерного товариства «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс»

про визнання недійсним іпотечного договору від 13.09.2005р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.12.2014р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю «Нафком» звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2014 р. та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.02.2015р. апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Нафком» прийнято до провадження.

Товариства з обмеженою відповідальністю «фінансова компанія «Мітех» заперечує проти апеляційної скарги, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2014р. у справі №910/22867/14 залишити без змін, з підстав викладених у письмовому відзиві.

Товариство з обмеженою відповідальністю «фінансова компанія «Мітех» надало суду додаткові письмові пояснення, відповідач 1 зазначив, що позов подано з пропуском строків позовної давності.

Приватне акціонерне товариство «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» своїх представників в судове засідання не направило, про причини неявки суд не повідомило.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

При цьому слід зазначити, що законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно зі статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

За таких обставин справа розглядається за відсутності представників відповідача 2, який належним чином повідомлений.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, апеляційний господарський суд встановив наступне.

30.01.2004 р. між Українською студією телефільмів «Укртелефільм» та закритим акціонерним товариством «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс», правонаступником якого є приватне акціонерне товариство «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» був укладений договір про спільну діяльність без створення юридичної особи, предметом якого є забезпечення спільного будівництва, залучення коштів та здійснення спільного будівництва об'єкта будівництва - адміністративно-житлового комплексу з підземним паркінгом, що розташований у Дніпровському районі м. Києва по вул. Ованеса Туманяна, 15-А, ведення спільної господарської діяльності по продажу квартир, реалізації приміщень об'єкта будівництва та отримання прибутку для учасників спільної діяльності. /а.с. 21/.

26.10.2005р. між закритим акціонерним товариством «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс», правонаступником якого є приватне акціонерне товариство «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс», що діяв, як оператор від імені спільної діяльності без створення юридичної особи та фірмою «Нафком» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (інвестором) був укладений інвестиційний договір №216 про інвестування у житлове будівництво, за умовами якого відповідач-2 зобов'язався своїми силами і засобами, з використанням інвестиційних внесків позивача, збудувати семисекційний житловий комплекс за будівельною адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Туманяна, 15а, здати його в експлуатацію та, як компенсацію за внесені інвестиції, передати у власність позивача однокімнатну квартиру, що розташована в об'єкті будівництва, в секції А на 15 поверсі, загальною площею 55,48 кв. м., а позивач зобов'язався прийняти участь у фінансуванні (інвестуванні) спорудження об'єкта будівництва шляхом внесення інвестиції та прийняти у власність новозбудоване майно на умовах договору. /а.с. 39/.

Згідно з п. 2.3 Інвестиційного договору Інвестор може отримувати у власність новозбудоване майно за умови інвестування суми коштів, що складає 100 відсотків інвестиційних внесків за умовами цього договору. Сторони домовляються, що днем інвестування вважається:

- для безготівкових розрахунків - операційний день, встановлений Національним банком України для безготівкових розрахунків, в який на поточний рахунок відповідача-2 надійшли грошові кошти від позивача;

- для майнових розрахунків - дата отримання відповідачем-2 відповідних матеріальних цінностей, які є інвестиційним вкладом позивача.

Згідно з п. 4.1. інвестиційного договору позивач здійснює інвестиційні внески в спорудження об'єкта будівництва шляхом внесення коштів в сумі 364 226,20 грн. на поточний рахунок відповідача-2, який приймає ці кошти для подальшого фінансування об'єкта будівництва.

Відповідно до п. 4.2. інвестиційного договору позивач має право здійснювати Інвестиційні внески шляхом передачі у власність відповідача - 2 будівельних матеріалів або інших матеріальних цінностей в узгоджених сторонами кількості, номенклатурі, ціною і терміни.

Інвестиційні внески у вигляду матеріальних цінностей здійснюються інвестором на умовах та в порядку, визначеному цим договором та додатковою угодою до нього, що є його невід'ємною частиною (п. 4.3. Інвестиційного договору).

Додатковою угодою від 26.10.2005 р. до інвестиційного договору сторони погодили, що внесення позивачем інвестицій здійснюється шляхом передачі останнім у власність відповідачу-2 будівельних матеріалів (блоків з крізними порожнечами для несучих та не несучих стін) в узгодженій сторонами в додатку № 1 до цієї додаткової угоди кількості, номенклатурі, в терміни і за погодженій в такій додатковій угоді ціною. /а.с. 45/.

Додатком №1 від 01.11.2005р. до додаткової угоди від 26.10.2005р. до інвестиційного договору, сторони погодили номенклатуру, кількість та ціну матеріальних цінностей (будівельних матеріалів), які позивач зобов'язався поставити у власність відповідачу-2 в якості інвестиційного внеску. /а.с. 46/.

Відповідно до п. 2 додатку № 1 від 01.11.2005р. до додаткової угоди від 26.10.2005р. до інвестиційного договору передача будівельних матеріалів у власність відповідача-2 здійснюється позивачем автомобільним транспортом на умовах СРТ м. Київ, вул. Туманяна, 15-А ( Інкотермс 2000 ) у термін до 30.06.2006 р.

На виконання додатку №1 від 01.11.2005р. позивач передав будівельні матеріали, що підтверджується видатковою накладною №БТ-0000216 від 29.06.2006р., довіреністю ЯЛЖ №436910 від 29.06.2006р. та актом звірки від 030.06.2006р. /а.с. 49-51/.

Згідно з п. 3.1.2 інвестиційного договору Інвестор має право до запланованої дати вводу об'єкта будівництва в експлуатацію відступити право вимоги за цим договором на користь іншої особи за умови попереднього письмового повідомлення про це відповідача.

Так, 20.10.2006 р. між позивачем, відповідачем-2 та Малишевою Валерією Андріївною, яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище з Малишевої на Демуру, був укладений договір уступки права вимоги, за умовами якого позивач передав, а Демура Валерія Андріївна прийняла на себе усі права та обов'язки позивача за Інвестиційним договором, в тому числі право вимоги одержання від відповідача-2 квартири, розташованої на 15 поверсі житлового будинку, будівельний номер 43 у секції А у м. Києві по вул. Туманяна 15 А, загальною площею 55,48 кв. м. /а.с. 52/.

Згідно п. 1.2 вказаного договору уступки на момент підписання цього договору інвестиційні зобов'язання первинного кредитора за інвестиційним договором на суму 364 226,20 грн. виконані в повному обсязі.

Згідно з п. 1.3. інвестиційного договору з моменту підписання даного договору Новий кредитор одержує право (замість первинного кредитора) жадати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за Інвестиційним договором.

Згідно п. 2.1. договору поступки за поступку права вимоги відповідно до сьогодення Новий кредитор сплачує Первинному кредиторові суму 476 295,80грн., шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Первинного кредитора в національній валюті

Винагорода повинна бути сплачена Новим кредитором у термін до 20 жовтня 2006р. (п. 2.2.).

На доказ виконання умов договору поступки Демурою Валерією Андріївною матеріали справи містять квитанцію до прибуткового касового ордера №96 від 20.10.2006р. /а.с. 55/.

Таким чином, з 20.10.2006 р. у Демури Валерії Андріївни виникло право вимагати від відповідача виконання зобов'язань за інвестиційним договором.

Разом з цим, 13.09.2005р. між ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» - Іпотекодавець та ФК «Мітех» - Іпотекодержатель укладено Іпотечний договір в забезпечення Іпотекодавцем зобов'язань, що випливають з укладеного між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем Генерального договору №1/гд від 12.09.2005р., та додаткових угод до нього, які можуть бути укладені в майбутньому. /а.с.67/.

Згідно з п. 1.2. оспорюваного іпотечного договору предметом іпотеки є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, а саме: об'єкт незавершеного будівництва право власності на який виникне в майбутньому: адміністративно-житловий комплекс з вбудованими-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом, який споруджується по вул. Ованеса Туманяна, 15-А у Дніпровському районі м. Києва.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ТОВ «Нафком» наполягає на тому, що при укладенні спірного договору не було дотримано ч. 3 ст. 3, ст.5., ч.2 ст. 6, ч.2 ст. 16, п. 2 ч. 1. ст. 18 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 331 ЦК України та ч. 2 ст. 583 ЦК України, в редакції чинній на момент укладення спірного договору, а тому Іпотечний договір має бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

Зі змісту генерального договору №1/гд від 12.09.2005р. вбачається, що він спрямований на залучення коштів фізичних та юридичних осіб для забезпечення фінансування капітальних вкладень у будівництво житлово-адміністративного комплексу по вул. О.Тумяна, 15-а відповідно до ст. 9 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми та управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (в ред. від 19.06.2003р.), за якою Управитель укладає із забудовником угоду, за якою замовляє забудовнику збудувати об'єкт будівництва, ввести його в експлуатацію та передати об'єкти інвестування установникам цього фонду у встановлені в угоді строки та на умовах, визначених цим Законом та Правилами фонду.

Відповідно до статті 10 зазначеного Закону обов'язковою умовою укладення угоди між управителем фонду та забудовником має бути забезпечення виконання зобов'язань забудовника встановленням іпотеки. Предметом іпотеки за іпотечним договором є майнові права на нерухомість, яка є об'єктом будівництва. Іпотечний договір має бути укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений.

Таким чином, була дотримана вимога щодо укладення Іпотечного договору.

Крім того, відповідно до статті 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

За статтею 5 Закону України «Про іпотеку», в ред. від 05.06.2003р., предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

Отже, об'єкти незавершеного будівництва могли бути передані в іпотеку відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на момент укладення спірного договору.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (п. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Крім того, згідно п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Щодо порушення строку позовної давності, то як стверджує апелянт про спірний договір йому стало відомо на час подання позову, під час розгляду іншої справи.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що господарським судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, повно з'ясовано та доведено обставини, що мають значення для справи, зроблені висновки відповідають дійсним обставинам справи.

Доводи наведені в апеляційній скарзі колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

За наведених у даній постанові обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2014р. у справі №910/22867/14.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2014 р. у справі №910/22867/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Матеріали справи №910/22867/14 повернути до господарського суду міста Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам у справі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Л.В. Чорна

Судді О.В. Агрикова

Л.В. Кропивна