ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2015 р.Справа № 922/919/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання Помпою К.І.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Артемівські зорі", с. Артемівка
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1
про визнання недійсним договору
за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Артемівські зорі" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійним договору № 19/04 про надання послуг по внесенню пестицидів на сезон 2013 року, укладений між сторонами 19.04.2013 року. Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що при укладенні спірного договору відповідачем було порушено вимоги ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності". Судові витрати позивач також просить покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02 квітня 2015 року було відкладено розгляд справи на15 квітня 2015 року.

Позивач свого представника у судове засідання 15 квітня 2015 року не направив, витребувані судом документи не надав, про причину неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідач у призначене судове засідання не з'явився, відзив на позов не надав, про причину неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній документами.

В силу ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи в їх сукупності, надаючи правову оцінку позовним вимогам, суд встановив наступне.

19 квітня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Артемівські зорі" (позивачем, "господарством") в особі директора ОСОБА_2 та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (відповідачем, виконавцем) було укладено договір № 19/04 про надання послуг по внесенню пестицидів на сезон 2013 року. Вказаний договір підписаний сторонами та скріплений печатками.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 902 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до п. 1.1 Договору, виконавець надає послуги по внесенню пестицидів власними зусиллями на полях наданих Господарством, а Господарство оплачує роботу виконавця.

Відповідно до п. 2.1. Договору, виконавець зобов'язується провести роботи по внесенню пестицидів на полях, наданих Господарством в строки, встановлені за домовленістю між Господарством та виконавцем.

Пунктом 2.2. Договору передбачено, що при роботі з пестицидом, наданим Господарством, Виконавець не несе відповідальності за вибраний Господарством хімічний препарат, норму внесення його на один гектар та строки обробки (в залежності від стадії розвитку рослин). Роботи виконуються по погодженню та під контролем агронома Господарства по захисту рослин.

Відповідно до п. 3.9. Договору, після проведення агрохімічних робіт, протягом 3 - 20 днів, Господарство зобов'язано було підписати акт виконаних робіт та здійснити оплату відповідно до розділу 4 Договору.

В пункті 7.3. Договору зафіксовано, що договір набирає законної сили з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань за договором.

Проте, як зазначає позивач, вказаний договір був укладений з порушенням вимог чинного законодавства, що дає підстави останньому звернутись до суду з позовом про визнання недійсним вищезазначеного договору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 2.5.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що необхідно з урахуванням приписів статті 215 Цивільного кодексу України та статті 207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 Цивільного кодексу України, частина друга статті 207 Господарського кодексу України), і оспорюванні, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 Цивільного кодексу України, частина перша статті 207 Господарського кодексу України).

Як вбачається з вищезазначеного, недійсним є договір, визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої сторони, - з вичерпного переліку підстав, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Звертаючись з позовом до суду, позивач вказує на те, що відповідач на момент укладення спірного договору не мав ліцензії на торгівлю пестицидами та агрохімікатами, при цьому відповідач не повідомив позивача про її відсутність. Як зазначає позивач, ліцензія відповідачем була отримана лише 24.05.2013 року після підписання договору, що є порушенням вимоги ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності".

В підтвердження своїх вимог позивачем була надана до суду лише фотокопія вищевказаної ліцензії відповідача.

Ухвалою господарського суду від 10.03.2015 року позивача було попереджено, що надана фотокопія ліцензії не приймається судом, як належний доказ по справі, оскільки неможливо встановити її зміст. Інших доказів в підтвердження своїх доводів позивачем надано не було.

Одже, як вбачається з матеріалів справи, спірний договір не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, тому сторонами при укладанні спірного договору додержано всіх необхідних вимог щодо чинності правочину.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене та враховуючи те, що позивачем не доведено суду порушення вимог чинного законодавства, не було надано до суду будь-яких доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору № 19/04 про надання послуг по внесенню пестицидів на сезон 2013 року від 19.04.2013 року, а тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими, документально недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати у даній справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України, ст.ст.1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Повне рішення складено 20.04.2015 р.

Суддя В.В. Суслова

справа № 922/919/15