РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2015Справа №910/4472/15-г

За позовомПублічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»
доДочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»
простягнення 111408,59 грн.

СуддяСташків Р.Б.

Представники:
від позивача - Растєгаєва Ю.В. (представник за довіреністю);
від відповідача - Ковригін О.В. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі - позивач або ПАТ «Укртрансгаз») звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - відповідач або ДП «Укравтогаз») 111408,59 грн., з яких 85410,92 грн. основного боргу, 3264,33 грн. пені, 7701,02 грн. 3% річних, 9053,56 грн. інфляційних втрат та 5978,76 грн. 7% штрафу.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору №100-Д/Д-1111-67 від 01.07.2010 (далі - Договір) щодо своєчасної оплати поставленого позивачем товару на загальну суму 85410,92 грн. У зв'язку із простроченням оплати вказаної суми боргу позивачем за період з 13.08.2010 до 13.08.2013 на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) нараховані 3% річних та інфляційні втрати, а також на підставі пункту 7.2 Договору за період з 13.08.2010 до 08.02.2011 пеню та на підставі статті 231 Господарського кодексу України (далі - ГК України) 7% штрафу у вищевказаних сумах.

Відповідач проти позову заперечив з підстав пропуску позивачем строків позовної давності по спірним вимогам. Тому, відповідачем 25.03.2015 було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності.

Позивач 03.04.2015 подав до суду пояснення з приводу пропуску строків позовної давності, у яких послався на переривання строків позовної давності складанням між сторонами актів звірки взаємних розрахунків.

Відповідач заперечив проти переривання строку позовної давності, пославшись на ту обставину, що надані позивачем акти звірки з боку відповідача були підписані головним бухгалтером, який не був уповноважений на вчинення відповідних дій, а тому ці акти звіряння не можуть бути належними доказами.

У судовому засіданні 25.03.2015 оголошувалась перерва до 06.04.2015.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

01.07.2010 між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (Постачальник) та ДП «Укравтогаз» (Покупець) було укладено Договір, відповідно до умов якого Постачальник зобов'язувався на умовах визначених даним Договором поставити у зумовлені строки ДП «Укравтогаз» товар відповідно до Специфікації, а відповідач зобов'язувався прийняти цей товар та оплатити його вартість.

Відповідно до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 18.07.2012 № 530 «Про реорганізацію Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та пункту 1.2 статуту ПАТ «Укртрансгаз», останнє є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків Дочірньої компанії «Укртрансгаз».

У Специфікації (додаток № 1 до Договору) сторони визначили вид, кількість та вартість товару, що є предметом даного Договору.

Позивач на виконання взятих на себе за Договором зобов'язань здійснив поставку товару, визначеного в специфікації до Договору, на загальну суму 85410,92 грн., що підтверджується залученими до матеріалів справи копіями видаткових накладних № 18 від 02.07.2010 на суму 11114,40 грн., № 19 від 02.07.2010 на суму 4413,73 грн., №20 від 02.07.2010 на суму 379,20 грн., №21 від на суму 6922,25 грн., № 22 від 02.07.2010 на суму 5345,02 грн., №23 від на суму 4082,02 грн., № 24 від 02.07.2010 на суму 840,55 грн., №25 від на суму 8082,95 грн., №26 від 02.07.2010 на суму 6497,08 грн., № 27 від на суму 4001,48 грн., №28 від 02.07.2010 на суму 4797,18 грн., № 29 від на суму 7532,77 грн., №30 від 02.07.2010 на суму 5345,02 грн., №31 від на суму 5415,74 грн., №32 від 02.07.2010 на суму 8620,73 грн., №35 від на суму 2020,80 грн.

Даний товар був прийнятий відповідачем. Претензій по кількості, асортименту та якості вказаного товару відповідачем висловлено не було. Зворотного матеріали справи не містять. Даний факт представниками сторін у судовому засіданні не оспорювався.

Згідно з пунктом 2.2 Договору оплата товару здійснюється протягом 30 робочих днів з дня надходження товару, що постачається за Договором у розмірі 100% вартості обладнання, відповідно до умов пункту 6.3 Договору на підставі накладної на отримання товарно-матеріальних цінностей уповноваженому представнику Покупця. Датою передачі товару є дата оформлення та підписання уповноваженими представниками сторін накладної.

Враховуючи положення пункту 10.1 Договору, даний Договір є чинним, матеріали справи не містять доказів визнання його недійсним у судовому порядку або розірвання.

Відповідно до положень частини 1 статті 265 ГК України, які кореспондуються з положеннями статей 712, 655 ЦК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України, статтею 193 ГК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Таким чином, враховуючи положення пунктів 2.2, 6.3 Договору та частини 1 статті 530, статей 253-255 ЦК України, відповідач повинен був розрахуватися за отриманий товар у строк до 13.08.2010 (включно).

Однак, відповідач не здійснив оплату за поставлений позивачем товар, як у зазначений строк, так і на момент вирішення спору по суті.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами були складені, підписані та скріплені печатками акти звірки взаємних розрахунків між РВУ «Донецькавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» та ПАТ «Укртрансгаз» станом на 31.03.2013 та від 30.09.2013.

Вказані акти звірки від імені РВУ «Донецькавтогаз» ДП «Укравтогаз» підписані головним бухгалтером останнього Шакарішвілі Л.В.

У наведених актах звірки відображена загальна сума заборгованості відповідача за укладеними між сторонами договорами у загальному розмірі 1106612,92 грн., у тому числі і за Договором, на підставі якого заявлено даний позов.

Позивачем надано суду довідку про стан дебіторської заборгованості ДП «Укравтогаз» перед ПАТ «Укртрансгаз», у якій відображена за якими саме договорами обліковується зазначена вище заборгованість у загальній сумі 1106612,92 грн. Так, згідно із даною довідкою, копія якої залучена до матеріалів справи, станом на 02.03.2015 за відповідачем, зокрема, обліковується заборгованість перед позивачем за Договором (з розбивкою по кожній з вищезазначених видаткових накладних) у загальній сумі 85410,91 грн.

При цьому сторони у судовому засіданні пояснили, що заборгованість за всіма договорам, вказаними в актах від 31.03.2013 та 30.09.2013 та довідці від 02.03.2015, сплачена не була (в тому числі частково).

Відповідач, не заперечуючи щодо наявності непогашеної заборгованості за Договором, просить суд відмовити у позові за пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Відповідно до положень статті 256, частини 4 статті 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а її перебіг за зобов'язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України).

За встановлених судом обставин, перебіг позовної давності за Договором розпочався з 14.08.2010.

Відповідно до частини 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина 3 статті 264 ЦК України).

Позивач зазначив, що підписання та скріплення печатками уповноваженими представниками сторін актів звірки від 31.03.2013 та 30.09.2013 є саме тими діями, які свідчать про визнання боргу відповідачем, у зв'язку з чим перебіг позовної давності переривався.

Однак, відповідач зауважив, що вказані акти підписані головними бухгалтерами сторін, які не є уповноваженими особами, а тому, на думку відповідача, перебіг позовної давності не переривався.

Втім, суд не погоджується з такою позицією відповідача з огляду на те, що відповідно до частини 7 статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на головного бухгалтера (особу, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства) покладено здійснення, зокрема, таких функцій як організація контролю за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій та забезпечення перевірки стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Згідно з пунктом 4 Посадової інструкції головного бухгалтера регіонального виробничого управління «Донецькавтогаз» ДК «Укравтогаз» головним завданням головного бухгалтера є організація та забезпечення ведення бухгалтерського обліку в Управлінні. А відповідно до пункту 5.2 цієї Посадової інструкції головний бухгалтер має право в межах своєї компетенції підписувати та візувати документи.

Таким чином, відповідач уповноважив головного бухгалтера на ведення бухгалтерського обліку та, зокрема, на підписання актів звірки. А отже вчинення таких дій бухгалтером відповідача у господарських (цивільних) правовідносинах розцінюється як вчинення дій уповноваженим представником юридичної особи.

Тобто, суд дійшов висновку, що ведення бухгалтерського обліку підприємства покладається саме на головного бухгалтера, яким зі сторони відповідача, зокрема, були підписані акти звірки станом на 31.03.2013 та 30.09.2013, і який і є тією уповноваженою особою, дії якої свідчать про визнання відповідачем боргу та переривання перебігу позовної давності, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності переривався відповідно 31.03.2013 та 30.09.2013.

Крім того, суд зазначає, що вказані акти від 31.03.2013 та 30.09.2013 підписані в межах трирічного строку позовної давності.

За таких обставин, враховуючи положення частини 3 статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності для захисту позивачем своїх порушених прав розпочався заново з 01.10.2013. Отже, позивач звернувся до суду в межах загального строку позовної давності щодо вимоги про стягнення 85410,92 грн. основного боргу (25.02.2015), а тому позов у цій частині підлягає задоволенню, оскільки факт наявності у відповідача зазначеної заборгованості за Договором позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований. Доказів оплати вищевказаної суми боргу матеріали справи не містять.

Виходячи з положень статті 610, частини 1 статті 612, статті 611 ЦК України, частини 2 статті 193 ГК України, відповідач є порушником зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом.

Відповідно до статей 546, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою (штрафом, пенею).

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що за невиконання або несвоєчасне виконання Покупцем своїх зобов'язань по оплаті товару, він зобов'язаний виплатити Постачальнику пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення.

Згідно з частиною 1 статті 230 та частиною 6 статті 232 ГК України пеня за цим Кодексом визнається штрафною санкцією, нарахування якої, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Позивач просить суд стягнути з відповідача пеню нараховану за період з 13.08.2010 до 08.02.2011 у сумі 3264,33 грн.

Відповідно до частини 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми пені, суд відмовляє у позові в частині вимог про стягнення пені нарахованої за 13.08.2010, оскільки станом на цю дату прострочення ще не було допущено, а в частині вимог про стягнення пені за інший період, на підставі частини 4 статті 267 ЦК України, за спливом позовної давності.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, та враховуючи помилковість визначення початку прострочення та межі строку позовної давності (25.02.2012 до 25.02.2015) та строк до якого проводить нарахування позивач, суд здійснює перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача.

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Середній індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргу (грн.)Сума боргу з врахуванням індексу інфляції (грн.)
25.02.2012 - 13.08.201385410,920.995-428,2484982,68
Таким чином, вимога про стягнення інфляційних втрат у межах строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки за вказаний період було від'ємне значення індексу інфляції, а за інший період - у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Розрахунок трьох процентів річних

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
85410,9225.02.2012 - 13.08.20135363 %3762,76
У решті позову в частині стягнення 3% річних слід відмовити (за необґрунтованістю в частині нарахування за 13.08.2013, а в решті - у зв'язку із пропуском строку позовної давності).

Як на підставу стягнення з відповідача штрафу, позивач посилається на положення частини 2 статті 231 ГК України.

Відповідно до частини 2 статті 231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України, можливо якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Ураховуючи викладене, застосування до відповідача відповідальності передбаченої абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України за порушення ним грошових зобов'язань, є помилковим.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 06.12.2010 у справі № 3-4гс10, від 20.12.2010 у справі № 3-41гс10, від 28.02.2011 у справі №3-11гс11, від 04.02.2014 у справі № 3-1гс14, а також у пункті 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 №14.

Тому, вимога про стягнення з відповідача 7% штрафу задоволенню не підлягає.

Судовий збір відповідно до положень статті 49 ГПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (03134, м. Київ, вул. Григоровича-Барського, буд. 2, ідентифікаційний код 36265925) на користь Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 9/1, ідентифікаційний код 30019801) 85410,92 грн. (вісімдесят п'ять тисяч чотириста десять гривень 92 копійки) боргу, 3762,76 грн. (три тисячі сімсот шістдесят дві гривні 76 копійок) трьох процентів річних, а також 1783,47 грн. (одну тисячу сімсот вісімдесят три гривні 47 копійок) судового збору.

Видати наказ.

У решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.04.2015

СуддяСташків Р.Б.