ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2015 р. Справа № 908/3904/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Івакіна В.О. , суддя Черленяк М.І.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю прокурора Омельченко О.С., посвідчення № 030961 від 22.12.2014 р.,

представників:

другого відповідача - Кравченка В.В., довіреність б/н від 10.03.2015р.,

позивача - не з'явився,

першого відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу другого відповідача (вх. № 1172 З/1-6) на рішення господарського суду Запорізької області від 09.12.2014 року у справі № 908/3904/14

за позовом прокурора Вільнянського району в інтересах держави в особі органу, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Головне управління Державного агентства земельних ресурсів в Запорізькій області,

до 1. Максимівського навчально - виховного комплексу Вільнянської районної ради Запорізької області, с. Максимівка Вільнянського району Запорізької області,

2. Селянського (фермерського) господарства «Карпенко М.І.», с. Максимівка Вільнянського району Запорізької області,

про визнання недійсним договору про співпрацю та зобов'язання другого відповідача повернути земельну ділянку першому відповідачу

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 09.12.2014 року у справі №908/3904/14 (суддя Місюра Л.С.) позов задоволено.

Визнано недійсним укладений між Максимівським навчально - виховним комплексом Вільнянської районної ради Запорізької області та Селянським (фермерським) господарством "Карпенко М.І.", с. Максимівка Вільнянського району Запорізької області договір про співпрацю №7 від 03.10.2011р.

Зобов'язано Селянське (фермерське) господарство "Карпенко М.І." повернути земельну ділянку державної форми власності, площею 10 га, кадастровий номер :03:002:0120, Максимівському навчально - виховному комплексу Вільнянської районної ради Запорізької області, визначивши стягувачем Головне управління Держземагенства в Запорізької області.

Стягнуто з Максимівського навчально - виховного комплексу Вільнянської районної ради Запорізької області на користь державного бюджету України судовий збір в сумі 1218 грн.

Стягнуто з Селянського (фермерського) господарства „Карпенко М.І." на користь державного бюджету України судовий збір в сумі 1 218 грн.

Другий відповідач з рішенням місцевого господарського суду не погодився, подав до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення по справі №908/3904/14 від 09.12.2014 року, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В апеляційній скарзі другий відповідач, зокрема, зазначає, що спірний договір повністю відповідає вимогам статей 1130, 1131 Цивільного кодексу України; Селянське (фермерське) господарство «Карпенко М.І.» спільно діє з Максимівським навчально - виховним комплексом з метою дослідницьких цілей, що передбачено цільовим призначенням земельної ділянки, умовам договору та не суперечить чинному законодавству.

Розпорядженням голови суду Харківського апеляційного господарського суду від 19.02.2015 р. у зв'язку із хворобою судді Пелипенко Н.М., для розгляду цієї справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Івакіна В.О., суддя Черленяк М.І.

Другим відповідачем надані суду апеляційної інстанції додаткові документи (вх. 4307 від 17.03.2015 р., № 3616 від 07.04.2015 р.).

06 квітня 2015 року на адресу Харківського апеляційного господарського суду перший відповідач - Максимівський навчально - виховний комплекс Вільнянської районної ради Запорізької області надіслав письмові пояснення з обгрунтуванням своєї позиції у справі, в яких підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі. Просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в позові.

Крім того, просить розглядати справу без участі його представника у зв'язку з відсутністю коштів на відрядження (вх. № 5506 від 06.04.2015р.).

У призначене судове засідання 07 квітня 2015 року позивач та перший відповідач не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Враховуючи належне повідомлення учасників процесу про час та місце розгляду справи та відсутність підстав поважності причин неявки в судове засідання, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників позивача та першого відповідача.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні прокурора, представника другого відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу у відповідності до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається із матеріалів справи, 03 жовтня 2011 року між СФГ «Карпенко М.І.» (далі в цій постанові - Господарство) та Максимівською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів (Школа) укладений договір № 7 про співпрацю, відповідно до пункту 1.1. якого предметом даного договору є партнерство та співробітництво між сторонами в напрямах, що визначаються умовами цього договору (т.1 а.с. 18-19).

Згідно умов цього договору, сторони зобов'язуються шляхом об'єднання зусиль спільно діяти з метою ведення дослідних і навчальних робіт, пропаганди передового досвіду та ведення сільського господарства на земельній ділянці, яка знаходяться в межах Максимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області та належать школі на праві постійного користування на підставі Державного акту серії ЯЯ № 110377, загальною площею 10 га (п.1.2 договору).

Господарство надає благодійну фінансову допомогу Школі у розмірі 4230 грн. на рік (пункт 1.3 договору).

За умовами договору (розділ 2) Господарство здійснює такі заходи: бере участь у використанні земельної ділянки для ведення дослідних і навчальних робіт, пропаганди передового досвіду та ведення сільського господарства; здійснює комплекс заходів з обробки земельної ділянки, провадить внески у вигляді матеріальних і трудових ресурсів, здійснює комплекс заходів, спрямованих на вирощування сільськогосподарських культур; дотримується екологічної безпеки землекористування та збереження родючості грунтів; не порушує встановлені щодо земельної ділянки обмеження ( обтяження) в обсязі, передбаченому законом або даним договором; допомагає процесу навчання учнів школи шляхом ознайомлення з технологіями, методами та способами вирощування сільськогосподарських культур; для проведення занять з учнями школи надає фахівців - аграріїв господарства; надає доступ до огляду сільськогосподарського процесу у строки, погоджені сторонами ( викладені в навчальному плані); систематично здійснює поліпшення стану земельної ділянки; реалізовує вирощені культури по ринкових цінах та направляє доходи на компенсацію витрат по утримуванню, обробці й поліпшенню земельної ділянки; надає школі благодійну фінансову допомогу.

В свою чергу, Школа надає доступ господарству до земельної ділянки для ведення сільського господарства; не вчиняє дій, які б перешкоджали господарству проводити роботи на земельній ділянці, відповідно до умов договору; попереджає господарство про особливі властивості та недоліки земельної ділянки, які в процесі її використання можуть спричинити екологічно небезпечні наслідки, для довкілля або призвести до погіршення стану земельної ділянки; вводить в процесі навчання учнів школи теми технології, методів та способів вирощування сільськогосподарських культур; для проведення занять з учнями школи залучити фахівців - аграріїв господарства; розробляє та забезпечує якісне виконання навчального плану для учнів школи спрямованого на вивчення технологій, методів та способів вирощування сільськогосподарських культур, способів поліпшення якості родючості грунтів.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими особами та скріплення печатками сторін. Строк дії договору становить п'ять років (пункт 3.1. договору).

У пунктах 3.8., 3.10. спірного договору сторони обумовили, що договір про співпрацю не передбачає жодних фінансових зобов'язань сторін; сторони зобов'язуються при виконанні цього договору не зводити співробітництво до дотримання лише наявних у ньому умов, підтримувати ділові контакти та вживати всіх необхідних заходів для забезпечення ефективності та розвитку їх ділових зв'язків.

Звертаючись до господарського суду із відповідним позовом, прокурор Вільнянського району Запорізької області в інтересах Головного управління Державного агентства земельних ресурсів в Запорізькій області зазначив, що основною ознакою спірного договору про співпрацю є платне володіння та користування на певний строк земельною ділянкою, що свідчить про його удаваність, оскільки фактично, на думку прокурора, був укладений договір оренди земельної ділянки.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що при здійсненні спільної діяльності кожен учасник повинен виступати як боржник та кредитор; відповідачі по спірному договору про співпрацю не діяли сумісно для досягнення єдиної цілі, а заходи для здійснення діяльності, які передбачені договором, не є спільними. Посилаючись на приписи ст.ст. 203,215,235 Цивільного кодексу України, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що спірний договір був укладений з метою приховання договору оренди, а, отже, є удаваним правочином.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, враховуючи підстави та предмет позову, колегія суддів не погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо визнання договору про співпрацю № 7 від 03 жовтня 2011 року недійсним, зважаючи на наступне.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до приписів статті 202, частини 2 статті 203, статей 205, 207, 237 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи питання про визнання угод недійсними, необхідно насамперед встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Вказані обставини належить з'ясувати на момент укладення угоди.

Згідно зі статтею 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів.

Таким чином, обов'язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.

Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 зазначив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Оскільки при вчиненні удаваного правочину настання його мети приховати інший правочи, бажають досягти обидві сторони, то до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала внутрішня воля сторін і який вони насправді вчинили.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до пунктів 1, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009, при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на цих підставах вирішувати справи. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом.

Як убачається зі змісту договору, основною метою договору про співпрацю є партнерство та співробітництво між сторонами в напрямках, що наведені в п. 1.2 договору, в результаті чого сторони досягають передового досвіду у веденні сільського господарства.

Відповідно до ч. 2 ст. 67 Господарського кодексу України підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських відносин, що не суперечать законодавству України.

Приписи цієї статті кореспондуються з положеннями ст. 627 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Земельна ділянка, яка є предметом спірного договору, належить Школі на праві постійного користування на підставі Державного акту серії ЯЯ №110377, загальною площею 10.0 га (т.1 а.с.23).

Як свідчить із Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, Школа є постійним користувачем земельної ділянки на підставі розпорядження Вільнянської районної державної адміністрації № 794 від 22 жовтня 2007 року; земельна ділянка розташована на території Максимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області; цільовим призначенням земельної ділянки є ведення дослідних і навчальних цілей.

Максимівський навчально-виховний комплекс Вільнянської районної ради Запорізької області є правонаступником Максимівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Вільнянської районної ради Запорізької області, створеного рішенням сесії Вільнянської районної ради від 29.06.1995 р. № 177/11, знаходиться у спільній власності територіальних громад Вільнянскього району Запорізької області та перебуває в управлінні Вільнянської районної ради ( т.1. а.с. 72-90).

Відповідно до пункту 1.7 Статуту Максимівського НВК, навчально-виховний комплекс самостійно приймає рішення і здійснює діяльність в межах компетенції, передбаченої законодавством України та власним Статутом.

Розділом V Статуту передбачено, що матеріально-технічна база навчально-виховного комплексу включає будівлі, споруди, землю, комунікації і інше. Навчально-виховний комплекс може мати у користуванні земельні ділянки, отримані у відповідності до чинного законодавства України.

У пункті 6.4. Статуту визначено, зокрема, що навчально-виховний комплекс має право користуватися послугами будь-якого підприємства, установи, організації.

Згідно статті 22 Земельного кодексу України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Землі сільськогосподарського призначення передаються у користування, зокрема, сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди досвіду ведення сільського господарства.

Обов'язками землекористувачів, відповідно до статті 96 Земельного кодексу України, є, зокрема, забезпечення використання землі за цільовим призначенням; додержання вимог законодавства про охорону довкілля; підвищення родючості грунтів та збереження інших корисних властивостей землі.

Відповідно до роз'яснень Відділу освіти, молоді та спорту Вільнянської районного державної адміністрації Запорізької області від 08.12.2014 р. № 02.2-12/1631, робочий навчальний план Максимівського НВК, який погоджений на засіданні ради закладу та затверджений наказом відділу освіти, молоді та спорту Вільнянської районного державної адміністрації від 11.06.2014 р. № 1/9-203, передбачає обов'язкове вивчення предметів інваріантної складової навчальних планів. У відповідності до Положення, затвердженого наказом Міністерства освіти України від 01.11.1995 р. № 307 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 травня 1996 р. за № 256/1281, навчально-дослідна ділянка у закладі є базою для проведення навчальних та практичних занять (т.1 а.с.109-110).

За результатами виконання умов договору про співпрацю Максимівським НВК складено відповідні щоденники, плани, зведені результати дослідницької роботи тощо, копії яких долучені до матеріалів справи (т.2 а.с.21-87).

Згідно зі статтею 1130 Цивільного кодексу України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Частиною 2 ст. 1131 Цивільного кодексу України передбачено, що умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Відповідно до ст. 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором або законом.

При укладанні спірного договору сторони визначили мету, права та обов'язки сторін і вклади кожного учасника, у зв'язку з чим колегія суддів вважає, що договір був укладений з ціллю створити певні правові наслідки.

Умови договору про строковість, платність та отримання у користування певної земельної ділянки, є елементом договору про співпрацю на земельній ділянці, наявність яких в договорі не змінює правової природи такого договору.

Посилання прокурора на те, що фактично мало місце укладення договору оренди, є необгрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (ст. 14 Закону України "Про оренду землі").

У відповідності до ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди;орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

За своїм змістом інститут оренди передбачає перехід предмета оренди в користування орендаря, у якого виникає зустрічне зобов'язання сплачувати орендну плату за користування ним.

Прокурором та позивачем не надано доказів досягнення між відповідачами домовленості по всіх перелічених вище істотних умовах договору оренди та відображення їх в оспорюваному договорі про співпрацю.

Враховуючи, що школа є комунальним закладом, то їй заборонено отримувати грошові надходження від сторонніх осіб, окрім благодійної допомоги. Як вбачається із пояснень другого відповідача, в результаті отриманої продукції вирощеної внаслідок сумісної діяльності, отримані кошти йдуть на компенсацію витрат по утриманню, обробці та поліпшенню земельної ділянки.

Посилання позивача та прокурора на платне користування земельною ділянкою, як на одну із ознак договору оренди землі, колегія суддів вважає необгрунтованим, оскільки за спірним договором земельна ділянка в користування другому відповідачу не передавалась (відсутній акт приймання-передачі), а благодійна фінансова допомога не може вважатися платою за користування в розумінні статті 1 Закону України «Про благодійництво та благодійні організації», відповідно до якого благодійництво - це добровільна безкорислива пожертва фізичних та юридичних осіб у поданні набувачам матеріальної, фінансової, організаційної та іншої благодійної допомоги.

Як уже було зазначено в цій постанові удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Судова колегія дійшла висновку, що укладений між відповідачами договір про співпрацю відповідає приписам ст.ст.1130, 1131 Цивільного кодексу України, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

До того ж, договір про співпрацю від 03 жовтня 2011 року сторонами договору по теперішній час фактично виконується, що підтверджується наявними в матеріалах справи складеними за результатами дослідницької роботи щоденниками дослідницької роботи на сільськогосподарській ділянці у 2013-2014 роках, результатами виконання навчального плану для учнів школи, спрямованими на вивчення технології та інше.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим рішення Господарського суду Запорізької області від 09.12.2014 року у справі № 908/3904/14 підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 2 статті 103, пунктами 1, 4 частини першої статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу другого відповідача задовольнити.

Рішення Господарського суду Запорізької області 09 грудня 2014 року у справі № 908/3904/14 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повна постанова складена 10.04.2015 р.

Головуючий суддя Камишева Л.М.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Черленяк М.І.