РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2015Справа №910/19957/14
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ВІЛ - 147"

до публічного акціонерного товариства "Банк Форум"

про визнання кредитного договору №0011/07/01-KLI від 28.03.2007 року з усіма змінами та доповненнями до нього недійсним

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Гуцул А.Д. - представник за довіреністю № 10/00-41 від 18.03.2015 року.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "ВІЛ - 147" до публічного акціонерного товариства "Банк Форум" про визнання кредитного договору №0011/07/01-KLI від 28.03.2007 року з усіма змінами та доповненнями до нього недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.03.2007 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір №0011/07/01-KLI, відповідно до умов якої останній надає позивачу кредитні кошти у формі відзивної кредитної лінії на придбання земельної ділянки, проектування будівництво приватних будинків з максимальним лімітом заборгованості в сумі 500 000,00 доларів США строком повернення по 27.03.2008 року зі сплатою 13,5% процентів річних за користування кредитними коштами.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 27.10.2014 року позов товариства з обмеженою відповідальністю "ВІЛ - 147" залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ВІЛ - 147" задоволено. Ухвалу господарського суду м. Києва від 27.10.2014 року у справі №910/19957/14 скасовано повністю. Справу №910/19957/14 передано на розгляд до господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 11.03.2015 року розгляд справи призначено на 06.04.2015 року.

03.04.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач подав відзив на позовну заяву.

В судове засідання 06.04.2015 року представник позивача не з'явився, вимоги ухвали від 11.03.2015 року не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 010.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

28.03.2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю "ВІЛ-147" (позичальник) та акціонерним комерційним банком «Форум» (банк) укладено кредитний договір №0011/07/01-KLI.

Відповідно до статуту публічного акціонерного товариства "Банк Форум" (нова редакція) затвердженого загальними зборами акціонерів публічного акціонерного товариства "Банк Форум" 29.04.2013 року (протокол №2/2013) публічне акціонерне товариство "Банк Форум" є правонаступником усіх прав та зобов'язань акціонерного комерційного банку «Форум» у зв'язку із зміною його найменування (назви).

Відповідно до п..1.1 договору банк надає позивачу кредитні кошти у формі відзивної кредитної лінії на придбання земельної ділянки, проектування і будівництво приватних будинків з максимальним лімітом заборгованості в сумі 500 000,00 доларів США.

Згідно з п.1.2 договору, кредитні кошти надаються строком по 27.03.2008 р.

За користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 13,5% процентів річних.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що протягом 2007 та 2008 років банк надавав товариству з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» кредитні кошти у сумі, яка зазначалася в заявках позичальника на отримання кредиту. За вказаний період банк надав 1 896 000,00 доларів США.

Крім того, відповідно до меморіального ордеру № 523416 від 14.07.2011 року банк надав кредитні кошти у сумі 16 811 658,65 грн.

За період з 03.07.2007 року по 24.09.2012 року сторони укладали додаткові угоди до кредитного договору та договори про внесення змін до кредитного договору. Даними договорами сторони вносили зміни щодо терміну дії кредитного договору, розміру процентної ставки, яка підлягала сплаті позичальником за користування кредитними коштами та валюти кредитування.

Так, договором про внесення змін № 4 від 24.09.2012 року до кредитного договору сторони домовилися продовжити термін дії кредитного договору з 01.06.2012 року по 31.10.2012 року (включно) та викласти пункти 1.1, 1.2 та 2.6 в наступній редакції:

- п.1.1 банк надає позичальнику кредитні кошти у формі не відновлювальної кредитної лінії на придбання земельної ділянки, проектування і будівництво будинків та здійснення конвертації доларів США у гривню за цим договором з максимальним лімітом заборгованості в сумі 16 502 446,77 грн.

- п.1.2 кредитні кошти надаються строком до 31 жовтня 2012 року (включно). За користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 5 (п'ять) процентів річних.

Тобто, сторонами змінено валюту кредитування і розмір процентної ставки з 13,5% річних знижено до 5% річних.

Звертаючись до суду з позовом про визнання кредитного договору з усіма змінами та доповненнями недійсними, ТОВ "ВІЛ-147" вказує, що кредитний договір укладений ним під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах. При цьому, на думку позивача, при укладенні кредитного договору ТОВ " ВІЛ-147" усвідомлювало, що цей договір є для нього вкрай невигідним, але підприємство було вимушене це зробити під впливом тяжкого фінансового становища та з метою продовження здійснення господарської діяльності.

Відповідно до абзацу 4 підпункту 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, положеннями статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Дослідивши зміст кредитного договору, який оскаржується позивачем, суд приходить до висновку, що договір містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом: мета, сума і строк кредиту; умови, порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права та відповідальність сторін, що узгоджується з вимогами ст.ст. 638, 1054, 1046 Цивільного кодексу України, ст. 47 Закону "Про банки і банківську діяльність".

Зазначений кредитний договір був укладений сторонами, скріплений підписами уповноважених осіб і печатками підприємств, та, як вже встановлено судом, мав своїм наслідком реальне виконання.

Отже, суд вважає, що ТОВ "ВІЛ - 147" і ПАТ "Банк Форум" на час укладення кредитного договору досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов та вказаний договір був укладений у повній відповідності із вимогами законодавства.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Абзацом 5 підпункту 3.10 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року, ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини, носить такі обов'язкові ознаки:

- особа вчиняє такий правочин під впливом тяжкої для неї обставини;

- особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах;

- особа вчиняє такий правочин добровільно та може бути ініціатором такого правочину;

- особа усвідомлює, що вчиняє такий правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини.

- друга сторона повинна усвідомлювати, що контрагент перебуває під впливом тяжкої обставини і вчиняє правочин вимушено, та скористатися цим.

Вищевказана Постанова Пленуму ВСУ роз'яснює, що тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. При цьому, вкрай невигідними умовами є не просто невигідний правочин, а щоб невигідність була явною та матеріальна втрата була неспіврозмірною з набутим правочином або разюче різнилась з нормальними умовами такого роду договорів (оціночне поняття).

Позивач у позовній заяві зазначає, що на момент укладання оспорювального кредитного договору його фінансовий стан був тяжкий. На підтвердження свого фінансового стану ним надано суду баланс за 2006 та 2007 роки, звіти про фінансові результати за 2006 і 2007 роки.

Відповідно до ч. 2 статті 6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Згідно ч. 3 статті 6 ЦК У країни сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, договірні зобов'язання базуються на принципі волевиявлення сторін, згідно з яким вирішення судом неврегульованих питань (умов), що виникли при укладенні договору, можливе за спільною згодою сторін. Виняток з цього правила становлять договори, засновані на державному замовленні.

Позивачем не надано доказів того, що на момент укладення спірного договору позичальник перебував у скрутному фінансовому становищі, яке б виражалось у відсутності коштів для нормального ведення господарської діяльності, чи для нього існувала загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно було укласти такий правочин.

Судом встановлено, що за весь час дії спірного договору питання про банкрутство ТОВ "ВІЛ - 147" не порушувалось ні самим підприємством, ні його кредиторами, а також, позивач не перебуває в стадії припинення.

Відповідно до ч.1, 2 статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями.

Частиною 1 статті 42 ГК України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За змістом пункту 1.1 кредитного договору від 28.03.2007 року кредитні кошти у формі невідновлювальної кредитної лінії надаються на придбання земельної ділянки, проектування і будівництво приватних будинків з подальшим їх продажем. Тобто, з метою отримання прибутку.

У відповідності до статті 44 ГК України, підприємництво здійснюється на основі самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Таким чином, в разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власник ризик, а тому користуючись правом самостійного залучення фінансових ресурсів, здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків укладення відповідних правочинів, а також самостійно нести комерційні ризики їх несприятливості, що можуть настати в результаті таких правочинів. Підприємець самостійно має розрахувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших його дій, та самостійно прийняти рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій. Настання несприятливих наслідків в господарській діяльності підприємця є його власним комерційним ризиком, на основі якого і здійснюється підприємництво.

Оскільки, неплатоспроможністю суб'єкта підприємницької діяльності, у відповідності до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»

є неплатоспроможність виконати після настання встановленого строку грошові зобов'язання перед кредиторами не інакше, як через відновлення його платоспроможності.

Банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Як вбачається з наданого відповідачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, станом на 24.07.2014 року, TOB «BIЛ-147» здійснив погашення кредитних коштів у сумі 1 896 000,00 доларів США та сплатив відсотки за користування кредитними коштами - 951 719,04 доларів США; також сплатив кредитні кошти у розмірі - 309 211,88 грн. та сплатив проценти за користування кредитом у гривні - 1 515 108,21 грн.

Таким чином, даний розрахунок заборгованості підтверджує фінансову спроможність позивача виконувати свої грошові зобов'язання за кредитним договором.

Більш того, як вбачається з п. 6.1.4 кредитного договору, підписуючи договір, позивач гарантував, що на момент укладення цього договору не існує ніяких виконавчих документів, рішень суду, будь-яких інших органів, податкової застави, що можуть призвести до невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язань по цьому договору.

Таким чином, надані суду фінансові звіти та баланс TOB «BIЛ-147» не свідчать про перебування у тяжкому фінансовому стані товариства при укладення спірного договору та, як результат, не підтверджують доводи позивача щодо цього.

Отже, суд приходить до висновку, що станом на 28.03.2007 року позивач був в змозі виконати свої зовнішні зобов'язання за рахунок усіх своїх активів, тобто він був платоспроможним.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"№ 9 від 06.11.2009 року особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин, не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Судом не встановлено, а позивачем не доведено, що за відсутності тяжкої обставини кредитний договір ним би не укладався взагалі або укладався на не таких умовах, так само як і не доведено того факту, що банк скористався впливом якихось тяжких обставин на позивача, а тому уклав кредитний договір з ТОВ "ВІЛ - 147".

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач не довів суду того факту, що в момент вчинення ним оскаржуваного правочину були наявні обставини, передбачені ст. 233 Цивільного кодексу України, тобто не довів наявність підстав, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним.

При цьому суд враховує, що спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору з усіма змінами та доповненнями до нього недійсним, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 09.04.2015 року

Суддя С.М.Мудрий