РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2015Справа №910/2660/15-г

За позовом: фізичної особи-підприємця Яковенко Наталії Вікторівни

до: товариства з обмеженою відповідальністю «Цембудресурс»

про: стягнення 99 099,98 грн.

Суддя: Шкурдова Л.М.

Представники:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: Приймак О.Ю. - адвокат

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа за позовом фізичної особи-підприємця Яковенко Наталії Вікторівни до товариства з обмеженою відповідальністю «Цембудресурс» про стягнення 99 099,98 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва порушено провадження у справі №910/2660/15- г.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем було перераховано відповідачу грошові кошти в розмірі 94000 грн в оплату за поставку будівельних матеріалів, які відповідачем поставлені не були передоплата в розмірі 94 000 грн не повернута. Таким чином позивач просить стягнути з відповідача 94 000 грн основного боргу, 2 956,49 грн- пеню, 324,49 грн- 3% річних, 1 786,00 грн-інфляційних втрат.

Відповідач проти задоволення позову заперечує, вказуючи про те що позивач товар оплатила в повному обсязі проте не вчинила жодних дій для одержання товару,товар знаходиться на складі продавця і він готовий його відвантажити за реквізитами покупця. Також відповідач просить суд застосувати наслідки пропущення строку позовної давності.

У судовому засіданні 08.04.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Враховуючи наявність доказів належного повідомлення позивача про час і місце проведення судового засідання, відсутність доказів неможливості прибуття в судове засідання позивача, достатність матеріалів для прийняття рішення по суті, суд розглядає справу за відсутності позивача за наявними в справі матеріалами.

ВСТАНОВИВ:

Між фізичною особою-підприємцем Яковенко Наталією Вікторівною (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Цембудресурс» (продавець) укладені усно договори купівлі-продажу будівельних матеріалів.

Позивачем було перераховано відповідачу згідно платіжного доручення №47 від 23.03.2011 року 15000 грн, згідно платіжного доручення №14 від 07.09.2011 року 39000 грн. з призначенням платежу «оплата за будівельні матеріали згідно договору №12 від 01.01.2010 р. Також, позивачем було перераховано відповідачу згідно платіжного доручення №7 від 18.08.2011 року 40000грн. з призначенням платежу «оплата за будівельні матеріали згідно договору №1 від 01.07.2011р.»

Згідно зі ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до ч.1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Частино 1 статті 181 ГК України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Аналогічні норми містить і ст. 207 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Разом з тим, зазначене не перешкоджає для підтвердження такого правочину посилатись на інші докази. Отже, відсутність договору у письмовій формі як окремого документа не свідчить про відсутність факту його укладення.

Наявні в матеріалах справи докази, а саме письмові пояснення сторін, платіжні доручення свідчать про вчинення сторонами правочину, який містить ознаки договору поставки, що в свою чергу, свідчить про наявність між сторонами цивільних прав і обов'язків відповідно до ст. 11 ЦК України.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України (надалі -ГК України) передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні -покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк,- відповідно до положень статті 530 Цивільного Кодексу.

Проаналізувавши зміст правовідносин сторін з поставки товару, судом встановлено що сторонами не визначено строк передачі товару.

Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зверталась до відповідача з вимогою від 11.11.2014 року про повернення перерахованих в якості передоплати за товар грошових коштів, внаслідок невиконання обов'язку щодо поставки товару, однак доказів звернення позивача до відповідача з вимогою про передачу товару матеріали справи не містять.

Оскільки сторонами не було визначено строк поставки товару, з огляду на положення частини 2 статті 530 ЦК України, приймаючи до уваги відсутність доказів звернення позивача до відповідача з вимогою про передачу товару, суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем зобов'язання щодо передачі товару не настав, а від так права позивача не порушені.

Враховуючи вище викладене, позовні вимоги про повернення грошових коштів в розмірі 94 000 грн, сплачених позивачем в якості передоплати за товар, задоволенню не підлягають.

Оскільки вимоги в частині стягнення з відповідача 94 000 грн суми основного боргу задоволенню не підлягають, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3 % річних, інфляційних втрат та пені, також, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо застосування наслідків пропущення строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом ч.1 ст.261 ЦК України застосовується лише за наявності порушення права особи. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необгрунтованості. Оскільки за результатом розгляду справи суд відмовляє у задоволенні позову, заява про застосування строків позовної давності не розглядається.

Відповідно до ч.1 ст. 49 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 49, ст. ст. 82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволені позову відмовити.

Повне рішення складено 20.04.15 р.

Суддя Шкурдова Л.М.