РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2015Справа №910/6020/15-г

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль"
провизнання договору недійсним
Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Каплієнко В.Є. - представник за довіреністю;
від відповідача:Семеняка М.В. - представник за довіреністю;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест" (надалі - ТОВ "Карпатибудінвест") звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" (надалі - ТОВ "Райффайзен Лізинг Аваль") про визнання договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що згідно з умовами пунктів 4.3, 4.4 Договору розрахунок вартості лізингових платежів, у тому числі відшкодування вартості предметів лізингу та комісійна винагорода лізингодавця залежить від курсових коливань долару США по відношенню до гривні. Проте, положеннями ч. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" не передбачено можливості отримання лізингодавцем лізингового платежу у формі суми в залежності від курсу валютної конвертації, оскільки, платіж з винагороди здійснюється саме за отримане у лізинг майно. Крім того, позивач стверджує, що коригування суми винагороди лізингодавця шляхом збільшення її на розмір курсової різниці між національною валютою (гривня) та іноземною валютою (долар США) суперечить правовій природі договору фінансового лізингу і, зокрема, ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", якою розуміється винагорода як складова лізингових платежів, і є платою за користування предметом лізингу. Порядок визначення лізингових платежів як зазначає позивач безпідставно призводить до зростання незмінної у правовідносинах вартості предмету лізингу та запроваджується винагорода, яка перебуває в залежності від зростання валютних курсів, а не від передання майна в лізинг. Також позивач зазначає, що Договір та Угода про внесення змін до договору з боку лізингодавця (відповідача) підписані особою без зазначення прізвища, посади, а також без підтвердження повноважень, що надали право на підписання зазначених договорів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.03.2015 р. порушено провадження по справі №910/6020/15-г, розгляд справи призначено на 08.04.2015 р.

08.04.2015 р. представником відповідача на виконання вимог ухвали суду від 13.03.2015 р. через загальний відділ суду було подано витребувані документи, а також відзив на позовну заяву згідно змісту якого проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в їх задоволенні вказуючи на те, що ст. 16 закону України "Про фінансовий лізинг" не встановлює вичерпного переліку платежів, які можуть включати лізингові платежі. Сторони при укладенні договору відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України та ст. 16 закону України "Про фінансовий лізинг" самостійно визначили склад лізингових платежів. При цьому, відповідач звертає увагу на те, що суми, які складають відшкодування вартості предмету лізингу розраховані у національній валюті в залежності від вартості предмету лізингу станом на момент підписання договору (з урахуванням Угоди від 01.10.2011 р. про внесення змін до Договору). А відтак, твердження позивача про зростання суми, що становить відшкодування вартості предмету лізингу залежно від курсу доллара США, не відповідає дійсності. ТОВ "Райффайзен Лізинг Аваль" не здійснювало самовільне коригування лізингових платежів. Лізингові платежі за договором фінансового лізингу розраховувалися виключно з дотриманням умов Договору фінансового лізингу за відповідними формулами розрахунку, які повністю були погоджені з боку позивача, шляхом підписання Договору фінансового лізингу та додатків до нього. Відповідач заявляє, що всі договірні документи з боку ТОВ "Райффайзен Лізинг Аваль" підписані уповноваженими на те особами, що підтверджується письмовою довідкою №465-03/15 від 17.03.2015 р., зокрема Договір було підписано виконавчим директором Василенко Ю.І. (на підставі статуту, а також довіреності №27-12/10- 29 від 27.12.2010 р.) та головним юристом Федоровою Т.В. (на підставі довіреності №27-12/10-29 від 27.12.2010 р.). Угоду від 01.06.2011 р. про внесення змін до Договору було підписано Начальником відділу супроводження продажу лізингових послуг Савченко К.Г. (на підставі довіреності №01-08/11-1 від 01.08.2011 р.) та В.о. Начальника управління продажу Тітовим В.І. (на підставі довіреності №01-08/11-1 від 01.08.2011 р.). Крім того, відповідач зазначає, що позивач погодив Договір без жодних застережень, питань щодо ідентифікації осіб, які підписали Договір не поставало, а виникли лише після винесення Господарського суду Запорізької області рішення про стягнення заборгованості за Договором. Позивач виконував умови Договору та сплачував лізингові платежі, що свідчить про розуміння та узгодження всіх умов Договору.

Представник позивача в судове засідання 08.04.2015 р. з'явився, на виконання вимог ухвали суду від 13.03.2015 р. надав витребувані документи, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 08.04.2015 р. з'явився, вимоги ухвали суду від 13.03.2015 р. виконав, проти позовних вимог заперечує та просить залишити їх без задоволення з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні 08.04.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.06.2011 р. між ТОВ "Райффайзен Лізинг Аваль" (лізингодавець) та ТОВ "Карпатибудінвест" (лізингоодержувач) було укладено Договір фінансового лізингу №LC5277-05/11 (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору лізингодавець зобов'язався передати на умовах фінансового лізингу без надання послуг з управління та технічної експлуатації, у тимчасове володіння та користування за плату майно, найменування, технічний опис, модель, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого зазначаються в Специфікації (додаток №2 до цього договору), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору.

Загальні умови фінансового лізингу сторони передбачили в додатку № 4 до Договору, пунктом 1.2 якого визначили, що приймання та передача предмета лізингу оформляється актом приймання-передачі.

Згідно акту приймання-передачі предмета лізингу від 03.06.2011 р. лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв у користування предмет лізингу згідно специфікації від 03.06.2011 р. (додаток №2 до Договору), а саме: Самоскид кар'єрний ASTRA ADT 30, 2008 р.в., № шасі/кузовa ZCNAD30TP8P456240.

Спір у справі виник внаслідок того, що на думку позивача умови Договору фінансового лізингу не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому Договір має бути визнаний недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Положеннями частини 7 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, встановлених Господарським кодексом.

Статтея 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлює, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В порядку ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 180 Господарського кодексу України визначає, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 806 Цивільного кодексу України договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізинг" предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Стаття 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлює, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Згідно п. 1.2 Договору лізингоодержувач самостійно та на власний ризик обрав предмет лізингу.

Відповідно до п. 1.7 Договору строк лізингу складається з періодів лізингу у кількості 60 місяців, починаючи з першого періоду лізингу, визначеного за правилами цього договору та додатків до нього.

Пунктом 2.1 Договору (в редакції угоди від 01.10.2011 р. про внесення змін до Договору) передбачено, що вартість предмету лізингу на момент підписання цього договору становить 1 003 637,26 грн., у т.ч. ПДВ 20%.

Згідно з п. 3.2 Договору, розрахований у грошовому еквіваленті іноземної валюти розмір заборгованості лізингоодержувача зазначається у графіку розрахунку заборгованості (додаток №1 до цього Договору), який сторони підписують після визначення остаточної вартості предмета лізингу.

Угодою від 01.10.2011 р. про внесення змін до Договору сторони дійшли згоди внести зміни до додатку №1 "Графік розрахунку заборгованості" та виклали його в новій редакції.

Відповідно до п. 4.1 Договору лізингоодержувач за цим договором сплачує відсотки за фінансування та поточні лізингові платежі.

Згідно з п. 4.2 Договору лізингоодержувач сплачує відсотки за фінансування у період з моменту передачі предмета лізингу до повної виплати лізингоодержувачем заборгованості лізингодавцю, визначеної за правилами цього договору за ставкою LIBOR плюс 7% від всієї суми заборгованості, визначеної в порядку п. 3.1 цього договору. Сума відсотків в грошовому еквіваленті іноземної валюти підлягає перерахунку у гривню за курсом продажу (Розділ 1 "Визначення" зальних умов додатку №4 до Договору), крім того ПДВ.

Пунктом 4.3 Договору сторони передбачили, що лізингоодержувач протягом строку лізингу щомісяця сплачує лізингодавцю авансом поточні лізингові платежі, які розраховуються на перший робочий день кожного лізингового періоду за поточний місяць та складаються з суми, що ставиться в погашення вартості предмета лізингу та комісії лізингодавця (далі - комісія лізингодавця).

Відповідно до п. 4.4 Договору розмір комісії для кожного періоду лізингу розраховується за ставкою, визначеною в п. 4.2 цього договору від заборгованості лізингоодержувача у грошовому еквіваленті іноземної валюти для відповідного періоду лізингу згідно Графіку. Розрахована таким чином сума комісії перераховується у гривні за курсом продажу з дотриманням умов ч. 2 цього пункту.

Комісія лізингодавця розрахована у гривнях не може бути менше різниці між поточним лізинговим платежем у гривні та граничною сумою, яка ставиться в погашення заборгованості лізингоодержувача згідно даних колонки D графіку (додаток 1 до договору).

З Графіку, в редакції Угоди від 01.10.2011 р. вбачається, що у графі 5 вартість предмету лізингу виражена у гривнях в розмірі 1 003 637,26 грн. та є сумою що сплачується в погашення вартості майна протягом 60 місяців, а отже є незмінною і не свідчить про зростання вартості майна.

Отже, посилання позивача на зростання вартості майна переданого в лізинг залежно від курсу долара США не відповідає дійсності.

Згідно ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Коригування лізингових платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці, а саме - зміна курсу гривні по відношенню до долару США, прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України, що підтверджується наступним.

Згідно ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України), що в свою чергу знайшло своє відображення в п. 1.8 Договору, згідно якого на підставі ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України сторони погодили додатково до визначення зобов'язання у гривні, визначити зобов'язання у грошовому еквіваленті іноземної валюті - долар США.

Відповідно д ч. 1 ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України).

Отже, положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (постанови Верховного Суду України від 4 липня 2011 р. у справі № 3-62гс11 та від 26 грудня 2011 р. у справі № 3-141гс11).

Разом з тим, згідно із постановою Верховного Суду України у справі № 6-145-цс/14 від 24.09.2014 р. якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 189 Господарського кодексу України ціна (тариф) у цьому Кодексі є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб'єкти господарювання.

Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна визначається в договорі у гривнях (ч. 2 ст. 189 Господарського кодексу України).

В пункті 1 постанови Кабінету міністрів України "Про удосконалення порядку формування цін" від 18.12.1998 р. №1998 встановлено, що формування, встановлення та застосування суб'єктами підприємництва вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці. Вважати під час формування цін обґрунтованим врахування витрат у доларовому еквіваленті лише в частині імпортної складової структури ціни.

Згідно п. 1 Класифікатора іноземних валют та банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 04.02.1998 № 34, валюта долар США, віднесена до вільно конвертованої валюти, яка широко використовується для здійснення платежів за міжнародними операціями та продається на головних валютних ринках світу і дозволяється для здійснення інвестицій в Україну, та банківські метали (1 група).

Водночас, жодних обмежень можливості використовувати співвідношення курсу іноземної валюти при проведенні індексації плати за надання майна в користування ані вказаною постановою, ані іншими нормами законодавства, не передбачено.

Отже, чинне законодавство обмежує застосування іноземної валюти лише як засобу платежу в розрахунках між резидентами і не містить приписів щодо заборони на вираження грошових зобов'язань і визначення ціни продукції, робіт чи послуг в іноземній валюті.

Таким чином, положення Договору фінансового лізингу та Графік сплати лізингових платежів відповідають вимогам наведених вище норм чинного законодавства, оскільки визначають розмір лізингових платежів в гривнях та передбачають, що платежі мають сплачуватись в гривнях.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Позивач підписав договір без жодних застережень, що свідчить про розуміння останнім на момент укладення договору про можливі наслідки виконання та порушення зобов'язань.

Дійсно з Договору та Угоди про внесення змін до договору не вбачається прізвищ та посад осіб, якими вони укладені від імені ТОВ "Райффайзен Лізинг Аваль".

Разом з тим, відповідач стверджує, що Договір було підписано виконавчим директором Василенко Ю.І. (на підставі статуту та довіреності №27-12/10-29 від 27.12.2010 р.) та головним юристом Федоровою Т.В. (на підставі довіреності №27-12/10-29 від 27.12.2010 р.). Угоду від 01.06.2011 р. про внесення змін до Договору було підписано Начальником відділу супроводження продажу лізингових послуг Савченко К.Г. (на підставі довіреності №01-08/11-1 від 01.08.2011 р.) та В.о. Начальника управління продажу Тітовим В.І. (на підставі довіреності №01-08/11-1 від 01.08.2011 р.).

В матеріалах справи наявні довіреності №27-12/10-29 від 27.12.2010 р. та №01-08/11-1 від 01.08.2011 р., згідно з якими ТОВ "Райффайзен Лізинг Аваль" уповноважило виконавчого директора Василенко Ю.І., головного юриста Федорову Т.В., начальника відділу супроводження продажу лізингових послуг Савченко К.Г. та В.о. Начальника управління продажу Тітова В.І. на укладення та підписання від імені останнього Договорів фінансового лізингу, загальна вартість предмету лізингу по одному Договору не перевищує 7 500 000,00 грн.

Пунктом 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена уповноваженим органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України).

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Пунктом 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" також встановлено, якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Позивач в момент підписання (укладення) оспорюваного Договору та Угоди про внесення змін до договору був ознайомлений з їх редакцією, а отже був обізнаний про відсутність зазначення в них прізвищ та посад осіб, якими вони підписані з боку відповідача.

Згідно з п. 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини.

Позивач виконував умови Договору та здійснював оплату лізингових платежів, які приймались відповідачем.

При підписанні договору позивач мав час та можливість відмовитися від підписання спірного Договору, однак питання про визнання недійсним цього Договору виникли у лізингоодержувача більш ніж через три роки після його укладення.

Відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підписуючи редакцію Договору фінансового лізингу позивач фактично погодився з передбаченими цим Договором умовами. Позивач на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом за наявності заперечень щодо окремих умов договору скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України).

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови Договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Згідно з п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що правові підстави для визнання договору фінансового лізингу № LC5277-05/11 від 03.06.2011 р. недійсним відсутні.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Також, позивачем належними засобами доказування не доведено порушення його прав та в чому ці порушення полягають з боку відповідача щодо укладення спірного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення - 14.04.2015 р.

Суддя Ю.О. Підченко