КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2015 р. Справа№ 910/23679/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коршун Н.М.

суддів: Дикунської С.Я.

Алданової С.О.

за участю представників:

Від позивача: представник Гуйда Д.М.. - за довіреністю.

Від відповідача: представник Кружільний С.О. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко"

на рішення Господарського суду м. Києва від 14.01.2015 року

у справі № 910/23679/14 (суддя: Літвінова М.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мірель Трейд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко"

про стягнення 724 317,01 грн.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Мірель Трейд" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" про стягнення 808 696,41 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки №10493К від 01.06.2011 року щодо оплати за поставлений товар.

03.12.2014 року позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з заявою про зміну підстав позову, в якій зазначив, що обставини, якими обґрунтовуються вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу є те, що поставка товару здійснювалась не на підставі договору поставки №10493К від 01.06.2011 року, а на підставі видаткових накладних, тобто, договору, укладеного у спрощеній письмовій формі (Том І, а.с.243-245).

Крім цього, 30.12.2014 позивач звернувся до Господарського суду м. Києва із заявою про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просив суд стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 724 317,01 грн.( том 3, а.с.4-5).

Рішенням Господарського суду м. Києва від 14.01.2015 року позов задоволено повністю.

Вказане рішення мотивоване тим, що заборгованість відповідача виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов договору поставки №10493К від 01.06.2011 року щодо оплати за поставлений товар.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт, посилається на те, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача, прийшов до висновку, що зобов'язання виникли на підставі договору поставки № 10493К від 01.06.2014 року, в той час, як позивач підставою свого позову вважає нібито укладений між сторонами усний правочин, таким чином, суд самостійно вийшов за межі позовних вимог, розглянувши позовні вимоги по інших підставах, ніж заявлено позивачем.

Крім цього, апелянт стверджує, що відповідно до пункту 8.4 розділу 8 договору поставки, покупець (відповідач) має право призупинити оплату товару, в тому числі, якщо постачальником не виконано обов'язок по вивезенню Товару, по котрому заявлено повідомлення по вивезення в порядку передбаченому в пунктом 4.11 договору.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти її вимог заперечує та просить суд залишити її без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач як на підставу позову послався на укладений 01.06.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мірель Трейд" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Еко" (покупець) договір поставки №10493К, за умовами якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупця товари народного споживання в асортименті і по ціні згідно специфікацій, а покупець - прийняти товар та оплатити його вартість.

Відповідно до п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Матеріали справи свідчать, що в подальшому позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з заявою про зміну підстав позову, в якій зазначив, що обставини, якими обґрунтовуються вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу є те, що поставка товару здійснювалась не на підставі договору поставки №10493К від 01.06.2011 року, а на підставі видаткових накладних, тобто договору, укладеного у спрощеній письмовій формі.

Як вбачається з матеріалів справи та з пояснень представника позивача, наданих у суді апеляційної інстанції, позивач у суді першої інстанції підтримував та підтримує на даний час заяву про зміну підстав позову, подану позивачем 08.12.2014р.( Т.1, а.с.243 ).

Частиною 2 п. 7 Постанови Пленуму ВГС України від 23.03.2012 року N 6 «Про судове рішення» встановлено, що про зміну предмета або підстав позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, якщо відповідну заяву прийнято господарським судом, зазначається в описовій частині рішення, і подальший виклад рішення, в тому числі його резолютивної частини, здійснюється з урахуванням такої заяви. При цьому у господарського суду відсутні підстави для припинення провадження у справі в частині, на яку зменшився розмір позовних вимог.

Однак, дослідивши оскаржуване рішення, судовою колегією встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, прийшов до висновку, що зобов'язання виникли на підставі договору поставки № 10493К від 01.06.2014 року, за яким і стягнув на користь позивача борг.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВГС України від 23.03.2012 року N 6 «Про судове рішення» з огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Крім цього, на недопустимість зміни підстав позову, виключно з ініціативи суду декларується в тому числі в пункті 2 статті 83 ГПК України та пункті 14 Інформаційного листа ВГС України від 11.04.2005 р. N 01-8/344, та зазначається, що пунктом 2 статті 83 ГПК передбачено право господарського суду щодо виходу за межі позовних вимог (за наявності передбачених цією нормою умов, і про це є клопотання заінтересованої сторони), але не зміни таких вимог на власний розсуд чи спонукання до їх уточнення.

Отже, судова колегія приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, задовольняючи позов з інших підстав, ніж зазначено позивачем, на свій розсуд змінив підстави позову.

Стосовно обставин, на яких ґрунтується позов, відповідно до заяви про зміну підстав позову встановлено, що позивач на підтвердження здійсненої поставки посилається на видаткові накладні за період з 13.09.2013 року по 29.07.2014 року.

За приписами ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За наслідками дослідження видаткових накладних, судовою колегією встановлено, що вони стосуються поставок, здійснених за договором поставки №10493К від 01.06.2011 року, який діяв в період поставок, оскільки п. 10.2 зазначеного договору сторони узгодили, що, якщо за місяць до закінчення строку дії договору одна із сторін не повідомить в письмовій формі про намір припинити дію договору, він вважається продовженим ще на один рік.

Враховуючи те, що доказів повідомлення про припинення дії договору поставки №10493К від 01.06.2011 року жодною стороною у справі не надано, судова колегія приходить до висновку про те, що вказаний договір є продовженим.

Отже, судова колегія приходить до висновку про те, що поставки відповідачу здійснювались саме на підставі договору поставки №10493К від 01.06.2011 року.

Позивач не довів належними та допустимими доказами здійснення ним поставок саме за договором, укладеним у спрощеній формі.

З урахуванням встановлених вище обставин, судова колегія приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача 724 317,01 грн. заборгованості за поставлений товар за видатковими накладними, тобто договору, укладеного у спрощеній письмовій формі, позивачу слід відмовити.

Натомість, судова колегія зважає на те, що позивач не позбавлений права звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки №10493К від 01.06.2011 року.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апелянта знайшли своє підтвердження матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення Господарського суду м. Києва від 14.01.201 5 року у даній справі - скасуванню, в позові слід відмовити.

В силу ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" на рішення Господарського суду м. Києва від 14.01.2015 року задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Господарського суду м. Києва від 14.01.2015 року у справі № 910/23679/14 скасувати та прийняти нове, яким у позові відмовити повністю.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мірель Трейд" (04080, м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, 18/14, код 37688432) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" (03039, м. Київ, проспект Науки, 8, код 32104254) 7 388,03 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду м. Києва видати наказ.

5. Матеріали справи № 910/23679/14 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Н.М. Коршун

Судді С.Я. Дикунська

С.О. Алданова