КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2015 р. Справа№ 925/2316/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі Філімонова І.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАКО"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 06.02.15року (повний текст якого складено 11.02.20154р.)

у справі №910/2316/14 (суддя Пащенко А.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАКО"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "ТСК ФУНДАМЕНТ"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМСНАБРЕСУРС"

про визнання недійсними правочинів та застосування наслідків недійсності правочинів.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Черкаської області передані позовні вимоги Ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАКО" Іванюк О.М. до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТСК ФУНДАМЕНТ", овариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМСНАБРЕСУРС" про визнання недійсними правочинів купівлі-продажу транспортних засобів, витребування у першого відповідача вказаних у позові транспортних засобів, зобов'язання першого відповідача вчинити усі необхідні дії для зняття з обліку цих транспортних засобів.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 06.02.15р. в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю "Пако" в доход Державного бюджету України 16 277,97 грн. судового збору.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано недоведеністю позивачем наявності правових підстав для визнання спірних правочинів недійсними та застосування до них наслідків їх недійсності.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАКО" Іванюк О.М. подав апеляційну скаргу до Київського апеляційного Господарського суду в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 06.02.2015року у справі №925/2316/14 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду Черкаської області прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

На підставі апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАКО" на рішення Господарського суду Черкаської області від 06.02.2015 року, згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 25.02.2015р. порушено апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 24.03.15р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.03.2015 року у зв'язку з неявкою представників позивача та відповідача-2 розгляд справи було відкладено на 01.04.2015 р.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Черкаської області від 06.02.2015 року у справі № 925/2316/14 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване рішення Господарського суду м Черкаської області від 06.02.2015 року у справі № 925/2316/14.

Представник відповідача-2 в судове засідання 01.04.2015 року не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника відповідача-2.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203);

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203);

- правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч.4 ст. 203)

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ „Про захист прав споживачів" (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-ІУ), Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ „Про оренду землі" (в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV) та іншими актами законодавства.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Як вбачається з матеріалів справи предметом розгляду даного господарського спору являється дійсність правочинів купівлі - продажу від 27.12.2011, від 21.12.2011, від 21.12.2011, від 20.12.2011, від 14.12.2011, від 13.12.2011, від 13.12.2011, від 13.12.2011, від 14.12.2011, від 13.12.2011, від 2.2011, від 13.12.2011, від 15.12.2011, від 15.12.2011, від 14.12.2011, від 13.12.2011, від 13.12.2011, укладених між товариством з обмеженою відповідальністю "Промснабресурс", яке діяло в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю "ПАКО", та товариством з обмеженою відповідальністю "ТСК Фундамент", що були оформлені довідками-рахунками від 27.12.2011 серія ДПІ № 127931, від 21.12.2011 серія ДПІ № 27819, від 21.12.2011 серія ДПІ № 127820, від 20.12.2011 серія ДПІ № 127791, від 14.12.2011 серія ДПІ № 127059, від 14.12.2011 серія ДПІ № 127056, від 13.12.2011 серія ДПІ № 127021, від 13.12.2011 серія ДПІ № 127022, від 14.12.2011 серія ДПІ № 27057, від 13.12.2011 серія ДПІ № 127024, від 14.12.2011 серія ДПІ № 127055, від 13.12.2011 серія ДПІ № 127023, від 15.12.2011 серія ДПІ № 127702, від 15.12.2011 серія ДПІ № 127701, від 14.12.2011 серія ДПІ № 127058, від 13.12.2011 серія ДПІ № 27036, від 13.12.2011 серія ДПІ № 127012, в результаті яких відбулось відчуження сімнадцяти транспортних засобів, що належали ТОВ "ПАКО".

Судом встановлено, що в грудні 2011 року перелічені у позовній заяві транспортні засоби були відчужені за договорами комісії, укладеними між ТОВ "Пако" та ТОВ "Промснабресурс", за умовами яких комісіонер за дорученням комітента зобов'язувався вчинити всі необхідні дії для продажу транспортних засобів.

Від імені ТОВ "ПАКО" за довіреностями діяли Шеренець Руслан Олександрович на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 10.11.2011 і Панченко Юрій Валентинович на підставі довіреності № Д-187/11 від 25.11.2011 та ними підписані договори комісії, акти приймання-передачі виконаних робіт, акти технічного стану транспортного засобу, акти прийому-передачі транспортного засобу.

В подальшому транспортні засоби були передані покупцю, за них проводився розрахунок, вони були взяті на облік покупцем відповідно до вимог чинного законодавства.

У апеляційній скарзі апелянт стверджує, що при відчуженні транспортних засобів ТОВ "ТСК Фундамент" було порушено норми ст.ст. 3, 13, ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 238 ЦК України, у зв'язку з чим вказані правочини повинні бути визнані недійсними на підставі ст. 215 ЦК України.

У відповідності до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно положень частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як було вірно зазначено місцевим господарським судом твердження позивача про вчинення переоформлення транспортних засобів з ТОВ "ПАКО" його представником за довіреністю - Панченко Юрієм Валентиновичем, що є братом колишнього засновника та директора ТОВ "ПАКО", вказує на фіктивність переоформлення корпоративних прав на "ПАКО" на інших осіб, та на те, що вказаний представник здійснив переоформлення транспортних засобів не в інтересах товариства, а у своїх інтересах та в інтересах своєї сім'ї, носять лише характер припущень адже не знайшли свого підтвердження а ні під час розгляду справи місцевим господарським судом, а ні під час перегляду рішення в апеляційному провадженні.

Той факт, що Панченко Юрій Валентинович, який підписував документи по відчуженню транспортних засобів від імені ТОВ "ПАКО" по довіреності, є братом Панченка Валерія Валентиновича, що раніше був засновником товариства, не може вказувати на фіктивність переоформлення корпоративних прав на "ПАКО" на інших осіб, а також не може бути доказом того, що вказаний представник ТОВ "ПАКО" здійснив переоформлення транспортних засобів не в інтересах товариства, а у своїх інтересах та в інтересах своєї сім'ї.

Також не знаходять свого документального підтвердження твердження апелянта за приводу того, що після укладення договорів купівлі-продажу спірне рухоме майно залишилося у володінні сім'ї Панченко, оскільки наявними у справі доказами не підтверджено факту належності майна ТОВ "ТСК Фундамент" Панченку Юрію Валентиновичу чи Панченку Валерію Валентиновичу. Суду не подано також доказів наявності заборони Панченку Юрію Валентиновичу працювати директором ТОВ "ТСК Фундамент". Як вбачається із виписки з трудової книжки Панченка Ю.В., поданої представником першого відповідача у судовому засіданні 06.02.2015, Панченко Ю.В. був звільнений із ТОВ "ПАКО" 19.10.2011, тобто, до укладення спірних правочинів, та 02.03.2012 був прийнятий на посаду начальника відділу М.Т.П. приватного підприємства "АСМ-Максимум". Отже, в момент укладення спірних правочинів Панченко Ю.В. не знаходився у трудових відносинах із ТОВ "ПАКО".

Крім того слід зазначити, що на момент укладення спірних правочинів майно ТОВ "ПАКО" не перебувало під забороною відчуження чи арештом, обмеження щодо реалізації належного товариству майна не були зареєстровані.

Посилання позивача на укладення спірних правочинів для уникнення розрахунків із кредиторами не підтверджене належними доказами. Як вірно вказує позивач, рішення про стягнення коштів з ТОВ "ПАКО" прийняті у 2013 році, а відчуження транспортних засобів було здійснено в грудні 2011 року. Як вказано, на той момент заборони відчуження зареєстровано не було.

Другий відповідач - ТОВ "ПРОМСНАБРЕСУРС" при укладенні спірних правочинів був комісіонером відповідно до договорів комісії, укладених ним із ТОВ "ПАКО" (комітентом), та відповідно до цих договорів за дорученням комітента вчиняв всі необхідні дії для продажу транспортних засобів. Позивачем не вказано, які порушення допущені саме другим відповідачем, позовні вимоги до нього не сформульовані.

З приводу посилання Позивача на ч. 1 ст. 203 ЦК України, необхідно зазначити наступне: Частина 1 ст. 203 ЦК України передбачає, що "зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам". В свою чергу, зміст укладених між ТОВ «Пако» та ТОВ «Промснабресурс», повністю відповідає нормам чинного законодавства України.

Щодо посилання Позивача на ч. 3 ст. 215 ЦК, яка передбачає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З даного приводу п. 2.10. Постанови Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" чітко встановлено, що в силу припису ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. В свою чергу, доводи позивача, викладені у позовній заяві, є необґрунтованими та такими, що не доведені допустимими доказами у справі.

Проаналізувавши укладені між відповідача по справі договори купівлі-продажу від 27.12.2011, від 21.12.2011, від 21.12.2011, від 20.12.2011, від 14.12.2011, від 13.12.2011, від 13.12.2011, від 13.12.2011, від 14.12.2011, від 13.12.2011, від 2.2011, від 13.12.2011, від 15.12.2011, від 15.12.2011, від 14.12.2011, від 13.12.2011, від 13.12.2011, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відповідність даних договорів положенням цивільного законодавства та відсутність підстав для визнання їхнедійсним.

Таким чином позовні вимоги позивача про визнання недійсними зазначених вище договорів купівлі-продажу, укладеного між ТОВ «Пако» та ТОВ «ТСК Фундамент1» задоволенню не підлягають, а отже і підстави для застосування до спірних правовідносин наслідків недійсності правочинів відсутні.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні суду повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, отже рішення відповідає вимогам чинного законодавства України, ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, підстав для його скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пако" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Черкаської області від 06.02.2014 року по справі № 925/2316/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 925/2316/14 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко