ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2015 р.Справа № 922/626/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Лук'яненко Ю.Ю.

розглянувши справу

за позовом Приватного акціонерного товариства, "УКпостач", м. Дергачі
до Відкритого акціонерного товариства "Криница", м. Мінськ
про стягнення коштів
за участю представників сторін:

від позивача: Титов Р.В. (дов. б/н від 12.01.20015 року);

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "УКпостач" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області із позовом до відкритого акціонерного товариства "Криница" (відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 122019,18 Євро та судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за контрактом № 003117 від 18.03.2014 року, в частині здійснення оплати за поставлений позивачем товар, у зв'язку із чим утворилась заборгованість на загальну суму 105 391,80 Євро. Крім того, за прострочення зобов'язань позивачем нараховано штраф за порушення валютного законодавства у сумі 16 498,30 Євро.

Представник позивача 16.04.2015 року надав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій зазначає про часткову оплату відповідачем заборгованості, у зв`язку із чим, просить суд стягнути з відповідача:

1. суму основного боргу за отриманий товар в розмірі 26909,19 Євро, що еквивалентно 491899,81 грн. станом на 30.01.15 р.;

2. суму штрафних санкцій в розмірі 16627,38 Євро., що еквівалентно 273021,58 грн. станом на 14.10.14 р.

Суд, дослідивши надану заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, зазначає наступне .

Відповідно до ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Приймаючи до уваги п.6 Інформаційного листа від 14.08.2007 року №01-8/675 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2007 року" на запитання, чи вправі позивач частково відмовитись від позову, не виключає можливості часткової відмови. Однак вона можлива лише у випадку, якщо позивачем заявлено дві чи більше вимог, і позивач відмовляється не від усіх цих вимог.

Як вбачається зі змісту наданої заяви позивача вона подана у відповідності до ст. 22 ГПК України та підписана представником позивача Титовим Р.В., що діє на підставі довіреності від 12.01.2015 року, ця довіреність підписана головою правління Прат «УКпостач» Бурдиленко І.В. В своїй заяві позивач надав пояснення стосовно суми поставленого товару та несплаченого товару, сума якого на момент подання позову до суду становила 36909,19 Євро. Також у своїй заяві, позивач вказує на те, що після подачі позову відповідачем було частково сплачено заборгованість в сумі 1000,00 Євро, у зв`язку із чим, позивач просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 26909,19 Євро, що еквівалентно 491899,81 грн. станом на 30.01.15 р. та суму штрафних санкцій в розмірі 16627,38 Євро., що еквівалентно 273021,58 грн. станом на 14.10.14 р.

Враховуючи вищевикладене, суд, приймає вищезазначену заяву до розгляду та подальший розгляд справи ведеться з урахуванням цієї заяви.

Позивач у призначене судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, проте надав до суду пояснення, в яких просить суд провести розгляд справи без його участі.

Господарський суд, розглянувши клопотання відповідача, враховуючи те, що відповідно до статті 22 ГПК України, брати участь в судовому засіданні є правом сторони, а не обов'язком, знаходить правові підстави для його задоволення та вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

18.03.2014 року між Приватним акціонерним товариством «УКпостач» (далі- позивач) та Відкритим акціонерним товариством «Криница» (далі - відповідач) було укладено контракт № 003117, у відповідності до умов якого позивач зобов`язується поставити та передати у власність відповідача обладнання - холодильні шафи - вітрини, асортимент, кількість, ціна та вартість, якої зазначається у додатку № 1 до договору.

Нормами чинного законодавства України та нормами міжнародного права передбачено, що господарські суди вправі вирішувати спори за участю сторони нерезидента України у випадках, коли міжнародним договором передбачено можливість укладення пророгаційної угоди між суб'єктом зовнішньоекономічної діяльності України та іноземним суб'єктом господарської діяльності (угода про договірну підсудність). Такі норми містить Угода про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності (далі по тексту Угода), укладена державами-учасницями СНД у м. Києві 20.03.1992 р. (ратифікована постановою Верховної Ради України від 19 грудня 1992 року N 2889-ХІІ). Згідно з п. 2 ст. 4 Угоди, Компетентні суди держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав розглядають справи у випадках, якщо про це письмова згода Сторін про передачу спору цьому суду.

Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ст. 9 Конституції України). Пунктом 12.1 договору № 7 від 07 грудня 2010 року, сторони погодили, що усі спори та розбіжності, які можуть виникнути з виконання даного договору та/або у зв'язку з ним, вирішуються шляхом переговорів. У разі, якщо сторони не дійдуть згоди, усі спори та розбіжності підлягають остаточному вирішенню в арбітражному (господарському) суді за місцем знаходження позивача. Право, що підлягає застосуванню-матеріальне та процесуальне право держави, резидентом якої є позивач, включаючи норми міжнародного права, які регулюють договірні відносини нерезидентів.

Частиною 9 ст. 6 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" від 16.04.1991 року № 959-ХІІ встановлено, що права та обов'язки сторін зовнішньоекономічних договорів (контрактів) визначаються правом країни, що вибрана сторонами при укладенні договору (контракту) або у результаті подальшого узгодження.

Між позивачем та відповідачем було укладено додатки: № 1 від 18.03.2014 року, № 2 від 22.05.2014 року на поставку товару на умовах вказаних у додатках.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 142301,00 Євро, що підтверджується вантажними митними деклараціями.

Відповідно до вантажної митної декларації (форма МД-2) № 100270001/2014/579573 від 23.06.2014р. та міжнародної товарно-транспортної накладної (СМК) № 027235, Позивач поставив Відповідачу товар, асортимент якого вказано у Додатку, на умовах ОАР - м. Мінськ, Республіка Білорусь, на загальну суму 30 153,00 євро.

Відповідно до вантажної митної декларації (форма МД-2) № 100270001/2014/579631 від 27.06.2014р. та мі жнародної товарно-транспортної накладної (СМК) № 555338, Позивач поставив Відповідачу товар, асортимент якого вказано у Додатку, на умовах БАР - м. Мінськ, Республіка Білорусь, на загальну суму 17 457,00 євро.

Відповідно до вантажної митної декларації (форма МД-2) № 100270001/2014/579692 від 04.07.2014р. та міжнародної товарно-транспортної накладної (СМК) № 027008, Позивач поставив Відповідачу товар, асортимент якого вказано у Додатку, на умовах ОАР - м. Мінськ, Республіка Білорусь, на загальну суму 18 515,00 Євро.

Відповідно до вантажної митної декларації (форма МД-2) № 100270001/2014/579922 від 25.07.2014р. та міжнародної товарно-транспортної накладної (СМЯ) № 027043, Позивач поставив Відповідачу товар, асортимент якого вказано у Додатку, на умовах БАР - м. Мінськ, Республіка Білорусь, на загальну суму 22 747,00 Євро.

Відповідно до вантажної митної декларації (форма МД-2) № 100270001/2014/580187 від 22.08.2014р. та міжнародної товарно-транспортної накладної (СМК) № 042409, Позивач поставив Відповідачу товар, асортимент якого вказано у Додатку, на умовах О АР - м. Мінськ, Республіка Білорусь, на загальну суму 30 153,00 Євро.

Відповідно до вантажної митної декларації (форма МД-2) № 100270001/2014/580188 від 22.08.2014р. та міжнародної товарно-транспортної накладної (СМК) № 555345, Позивач поставив Відповідачу товар, асортимент якого вказано у Додатку, на умовах БАР - м. Мінськ, Республіка Білорусь, на загальну суму 23 276,00 Євро.

Вищезазначені накладні підписані обома сторонами та скріплені печатками.

Згідно 3.6. Контракту, оплата товару що поставляється за цим договором, здійснюється протягом 50 (п'ят десяти) календарних днів з моменту поставки, але у будь-якому випадку не пізніше 90 днів с моменту відванта ження.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач порушив умови, укладеного між сторонами контракту та здійснив лише часткову оплату товару, який було поставлено позивачем в сумі 105391,81 Євро, що підтверджується виписками з банківського рахунку, які наявні в матеріалах справи.

Крім того, в ході розгляду справи, відповідачем було сплачено борг в сумі 1000,00 грн., що підтверджується випискою з банківського рахунку від 15.04.2015 року (у зв`язку із чим позивачем було подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, яка прийнята судом).

Враховуючи викладене, у відповідача залишилась заборгованість за контрактом у сумі 26909,19 Євро, що еквівалентно 491899,81 грн. станом на 30.01.15 р.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов'язання з оплати поставленого ПрАТ «УКпостач» за контрактом № 003117 від 18.03.2014 року товару у розмірі 26909,19 Євро, що еквівалентно 491899,81 грн. станом на 30.01.15 р.

Як вбачається з матеріалів справи, перерахунок суми основного боргу здійснено відповідно до офіційного курсу валют Національного банку України на день подання позову , а саме станом на 30.01.15 року.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи, що відповідач не надав суду належних доказів виконання домовленості, а також враховуючи, що відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, позовні вимоги позивача в сумі основного боргу у розмірі 26909,19 Євро, що еквівалентно 491899,81 грн. станом на 30.01.15 р. є обґрунтованими, підтверджуються наданими суду доказами та підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача, нарахованих позивачем 129,08 Євро пені, що еквівалентно 2119,49 грн. станом на 14.10.14 року , суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 7.3. контракту передбачено, що в разі порушення строків оплати, встановлених п. 2.5 контракту, відповідач сплачує пеню в розмірі 0,1% від вартості не сплаченої в строк партії товару, за кожен день прострочення, але не більше 5% від вартості неоплаченої в строк партії товару.

Відповідно до ст. 611 ЦК одним з наслідків порушення зобов'язань є сплата неустойки, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Зважаючи на вищевикладене, позивачем обґрунтовано нараховано відповідачу пеню на суму заборгованості у розмірі 129,08 Євро, що еквівалентно 2119,49 грн. станом на 14.10.14 року, розрахунок пені перевірено судом з урахуванням вимог діючого законодавства, тому суд приходить до висновку щодо її задоволення.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення штрафу в сумі 270902,08 Євро, що еквівалентно 270902,09 грн. станом на 14.10.2014 року за порушення валютного законодавства, суд, визнав їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» № 185/94ВР від 23.09.1994 року, виручка резидентів у іноземній валюті підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) продукції, що експортується.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» № 185/94ВР від 23.09.1994 року, порушення резидентами строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка від суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», «резидентами» є юридичні особи, суб'єкти підприємницької діяльності, що не мають статусу юридичної особи (філії, представництва тощо), з місцезнаходженням на території України, які здійснюють свою діяльність на підставі законів України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач не відноситься до резидентів України та не підпадає під відповідальність, передбачену ч. 1 ст. 1 Закону України від 23.09.1994 року № 185/94-ВР, на який посилається позивач.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що контрактом, сторони не передбачили відповідальність сторін за неналежне виконання умов контракту у вигляді штрафу в розмірі 0,3% від суми неодержаного доходу.

Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні вимог в частині стягнення з відповідача штрафу в сумі 270902,08 Євро, що еквівалентно 270902,09 грн. станом на 30.01.2015 року.

За результатами розгляду справи, керуючись статтями 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає необхідним витрати по сплаті судового збору за подачу позову в розмірі 9880,39 грн. покласти на відповідача з вини якого спір доведено до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 509, 525, 526, 611, 625 ЦК України, ст. 193 ГК України, ст.ст. 1, 4, 12, 33-34, 38, 43, 44, 49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Криница» (220070, Республіка Білорусь, 220070, м. Мінськ, вул. Радиальна, 52, р/р у білоруських рублях: 017, р/р у Євро: 027 у філії 514 ВАТ «ВСБ Беларусбанк» ,код 614, вул.. Сарганова, 47а, м. Мінськ, Республіка Білорусь, ) на користь Приватного акціонерного товариства «УКпостач» (62301, Україна, Харківська область, м. Дергачі, вул.. Залізнична, 31-С, п/р 7 у АТ «Райффайзен Банк Аваль», м. Київ, МФО 380805, код ЄДРПОУ 5) заборгованість в сумі 26909,18 Євро, що еквивалентно 491899,81 грн. станом на 30.01.2015 року; суму штрафних санкцій в розмірі 129,08 Євро, що еквівалентно 2119,49 грн. станом на 14.10.2014 року та 9880,39 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення 16498,30 Євро штрафу, що еквівалентно 270902,09 грн. станом на 14.10.2014 року, у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 21.04.2015 року

Суддя О.О. Ємельянова