ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2015 р.Справа № 922/662/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом Харківської міської ради, м. Харків, 1. Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків; 2. Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції в Харківській області, м. Харків.
до Товариства з обмеженою відповідальністю ВТФ "Ніка"
про стягнення коштів в розмірі 556015,61 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - Замніус М.В., дов. від 24.12.2014р.;

Представник відповідача - Найдьонова О.Г., договір про надання правової допомоги від 09.01.2015р., свідоцтво № 1227 від 08.06.2012р.;

Представник першої третьої особи - Замніус М.В., дов. від 16.01.2015р.;

Представник другої третьої особи - Приходько А.А., дов. від 31.10.2014р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Харківська міська рада, м. Харків, звернувся до господарського суду з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-торгівельної фірми "Ніка", м. Харків, в якому просить суд стягнути з відповідача збитки у вигляді упущеної вигоди (неодержаного доходу) у розмірі 556015,61 грн., згідно з розрахунком величини пайового внеску, виконаного за показниками опосередкованої вартості будівництва. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 04.02.2015р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 23.02.2015р. об 11:15 год. Залучено до участі у справі Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків; Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції в Харківській області, м. Харків.

Ухвалами господарського суду від 23.02.2015р., 12.03.2015р., 26.03.2015р. розгляд справи відкладався.

У призначеному судовому засіданні 02.04.2015р. представник позивача та першої третьої особи позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Через канцелярію суду надав додаткові докази по справі (вх. №№ 13012, 11864), які судом долучені до матеріалів справи.

Представник відповідача у судовому засіданні 02.04.2015р. проти позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні.

Представник другої третьої особи в судовому засіданні 02.04.2015р. проти позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві на позов (вх. № 11944), який надано до господарського суду та долучено до матеріалів справи. Також представником третьої особи надані додаткові докази по справі (вх. № 13135), які судом долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 02.04.2015р. сторони та треті особи наголосили на тому, що ними надані всі необхідні для розгляду справи докази та вважають за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні.

Беручи до уваги, що, відповідно до статті 33 ГПК України, обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд розглядає справу за наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області від 15.07.2013р. за № ХК 58, реконструкція нежитлових приміщень підвалу № 1-:-10, першого поверху № 1-:-16, літ. "А-9" під об'єкт громадського харчування за адресою: м. Харків, Мереф"янське шосе, 32, прийнята в експлуатацію. Замовником реконструкції за даною декларацією є - Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-торгівельна фірма "Ніка".

Позивач, посилаючись на приписи Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", вказує на те, що відповідно до ст.40 цього Закону замовник об'єкта будівництва зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту (окрім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті) та укласти договір про пайову участь з органом місцевого самоврядування.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.11.2011р. № 804 затверджено Порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова (далі - Порядок), який містить механізм залучення до пайової участі, порядок укладення договорів та розрахунку розміру величини пайового внеску.

За приписами п.1.5 Порядку, пайова участь замовника полягає у перерахуванні до бюджету міста Харкова коштів на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Харкова.

Залучення замовників до пайової участі здійснюється шляхом укладення договорів про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова з Департаментом економіки та комунального майна Харківської міської ради.

Для укладення такого договору замовник зобов'язаний звернутись із відповідною заявою до Департаменту не пізніше ніж за 30 календарних днів до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Листами управління соціально-економічного розвитку, планування та обліку Департаменту економіки та комунального майна від 08.08.2013 року №649/0/124-13 та від 02.12.2013 року №1106/0/124-13 ТОВ "ВТФ "Ніка" було повідомлено про необхідність виконання вимог закону та направлено на підписання проект договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова

Від відповідача - ТОВ "ВТФ "Ніка", відповідей на вказані повідомлення не надійшло.

Вказане, за твердженнями позивача, є порушенням прав та законних інтересів територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради щодо отримання коштів від пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, які мають використовуватися для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Харкова.

Неукладання відповідачем відповідного договору пайової участи та не виконання зобов'язань, що прямо встановлені Законом, спричинили, на думку позивача, Харківській міській раді збитків у вигляді упущеної вигоди (неодержаного доходу).

Відповідно до проведеного Департаментом економіки та комунального майна розрахунку кошторисна вартість реконструкції нежитлових приміщень підвалу № 1-:-10, першого поверху № 1-:-16, лі. "А-9" під об'єкт громадського харчування за адресою: м. Харків, Мереф"янське шосе, 32, яка була прийнята до експлуатації на підставі декларації про готовність обєкта до експлуатації від 15.07.2013р. за № ХК 58, становить 5054687,40 грн.

Розмір пайової участі, що підлягала б перерахуванню до місцевого бюджету, становить 10% від вищевказаного розміру кошторисної вартості будівництва, тобто 556015,61 грн.

Позивач, посилаючись на приписи ст.ст. 224, 225 ГК України, ст.ст.22, 623 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на користь місцевого бюджету м. Харкова, згідно з розрахунком величини пайового внеску, виконаного за показниками опосередкованої вартості будівництва 556015,61 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди (неодержаного доходу).

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

17.02.2011 р. Верховною Радою України було прийнято Закон № 303 8-VI "Про регулювання містобудівної діяльності" (далі - Закон), який згідно з його преамбулою покликаний встановити правові та організаційні основи містобудівної діяльності та забезпечити сталий розвиток територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Цей Закон набрав чинності з дня його опублікування 12.03.2011 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону, замовник об'єкта будівництва зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту (окрім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті) та укласти договір про пайову участь з органом місцевого самоврядування.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором (ч. 9 ст. 40 Закону).

В статті 11 ЦК України закріплені законодавчі підстави виникнення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до ч. 3 зазначеної статті, цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Такою нормою цивільного законодавства, якою закріплені юридичні факти-події, що породжує права та обов'язки, зокрема, є ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності».

Так, ч. 2 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених, частиною четвертою цієї статті.

Частиною 3 статті 40 Закону визначено, що пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником, до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію, до відповідного місцевого бюджету коштів для створення: і розвитку зазначеної інфраструктури.

Відповідно до ст. 1 Закону, замовник будівництва - є фізична або юридична особа, що має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала у встановленому порядку відповідну заяву.

Згідно з ст. 2 Закону, під забудовою територій слід розуміти діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, будівництво об'єктів, реконструкцію існуючої забудови та територій.

Отже, зазначеними нормами права визначено суб'єкт, на якого покладено певний цивільно-правовий обов'язок та об'єкт правовідносин, який визначає юридичний факт - подію, що виражений у намірі здійснити забудову території (однієї чи декількох земельних ділянок).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що законодавством визначено різні способи будівництва, які відрізняються один від одного певними ознаками та, у свою чергу, можуть породжувати різні права та обов'язки для учасників правовідносин у сфері містобудування.

ДБН А.2.2-3-2012, який визначає склад та зміст проектної документації на будівництво, визначено:

- нове будівництво - будівництво будинків будівель, споруд, їх комплексів, що здійснюється з метою створення об'єктів виробничого і невиробничого призначення, а також лінійних об'єктів інженерно-транспортної інфраструктури;

-реконструкція - перебудова об'єктів будівництва, яка передбачає удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та проживання, якості послуг, зміну основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність, функціональне призначення, геометричні розміри тощо);

-капітальний ремонт - сукупність робот, які передбачають втручання у несучі конструкції системи при заміні або відновленні конструкцій, інженерних систем: та обладнання введених в експлуатацію в установленому порядку об'єктів будівництва без зміни їх функціонального призначення та зовнішніх геометричних розмірів, у зв'язку з їх фізичною зношеністю та руйнуванням, поліпшення експлуатаційних показників, а також благоустрій території.

Згідно ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Таким чином, замовником будівництва, з наміром забудови земельної ділянки, може бути власник або користувач земельної ділянки, право на яке здобуто відповідно до вимог законодавства та підтверджується відповідними документами, передбаченими ЗК України.

Отже, з огляду на зазначені норми права, вбачаться, що законодавством передбачено обов'язок взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, шляхом перерахування коштів пайової участі, лише суб'єктам містобудування, яким притаманні певні ознаки (тобто суб'єкт з чітко визначеними ознакам, які мають суттєве юридичне значення), а саме - власник або користувач земельної ділянки, який, у свою чергу, має намір здійснити забудову території.

Порядок забудови території визначено ст. 26 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідно до якої, забудова територій здійснюється шляхом розміщення об'єктів будівництва.

Суб'єкти містобудування зобов'язані додержуватися містобудівних умов та обмежень , під час проектування і будівництва об'єктів.

Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій, відповідно до вимог цього Закону.

Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки, відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів;

6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Згідно ДБН А.2.2-3-2012, об'єкт будівництва - будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси лінійні об'єкти інженерної транспортної інфраструктури.

Статтею 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що основними складовими вихідних даних є:

1) містобудівні умови та обмеження;

2) технічні умови;

3) завдання на проектування.

Склад, зміст, порядок надання містобудівних умов та обмежень визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 року № 109 визначено Порядок надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст.

Зазначеним Порядком визначено, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови - земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об'єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Таким чином, замовник, який має намір здійснити забудову території, в обов'язковому порядку повинен отримати містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, на підставі яких розробляється проект будівництва.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 року № 109 затверджено Перелік об'єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються. Пунктом 25 Переліку визначено, що, під час реконструкції житлових та нежитлових приміщень, без зміни їх зовнішньої конфігурації, улаштування в існуючих житлових будинках, адміністративно-побутових будівлях підприємств та громадських будівлях вбудованих приміщень громадського призначення, містобудівні умови та обмеження не надаються.

Отже, з системного аналізу зазначених норм права, суд приходить до висновку, що реконструкція внутрішніх приміщень, які є складовою частиною об'єкта, без зміни зовнішньої конфігурації об'єкта по зовнішнім контурам фундаменту - не може вважатись забудовою земельної ділянки.

До того ж, ч. 4 ст. 34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», визначено, що реконструкцію, реставрацію або капітальний ремонт об'єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані, може бути проведено за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, суб'єкт містобудування, який здійснює будівництво без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів, може взагалі не бути власником, або користувачем земельної ділянки. Таким чином, такому суб'єкту містобудування не притаманні ознаки замовника будівництва, які зазначені у частині 2 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ ВТФ "Ніка" - є власником вбудованих нежитлових приміщень підвалу № 1-:-16 літ. "А-9" першого поверху № 1-:-16 літ. «А-9» під об'єкт громадського харчування, загальною площею 550,2 кв.м. по Мерефьянському шосе, 32 в місті Харкові.

В той же час, як в даному випадку, відповідачем була здійснена лише внутрішня реконструкція нежитлових приміщень підвалу № 1-:-10, першого поверху № 1-:-16, літ. "А-9" під об'єкт громадського харчування за адресою: м. Харків, Мереф"янське шосе, 32, що підтверджується декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованою інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області від 15.07.2013р. за № ХК 58. При цьому, жодної реконструкції, яка б зачіпала інфраструктуру території, відповідачем не здійснювалось.

Тобто, реконструкція має розповсюджуватись та зачіпати не лише існуючу забудову, а також певну територію. Вказане узгоджується з нормами Закону, який має ціль забезпечити сталий розвиток саме території (інфраструктури населеного пункту), у випадках вчинення дій (забудов), які в подальшому позначаться на інфраструктурі населеного пункту.

Отже, враховуючи те, що відповідачем було здійснено будівництво шляхом, реконструкції об'єкту в його внутрішніх розмірах, без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів, що у свою чергу виключає наміри забудови земельної ділянки, то у нього відсутній обов'язок, передбачений статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме брати участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту шляхом перерахуванні коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Позивач у позові, обґрунтовуючи правове регулювання правовідносин у сфері пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту, посилається на ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зазначаючи, що замовник об'єкта будівництва зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту (окрім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті) та укласти договір про пайову участь з органом місцевого самоврядування.

Натомість, ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» чітко визначено обов'язок лише замовника, який мас намір щодо забудови земельної ділянки.

Таким чином, законом визначено вичерпний перелік замовників об'єктів будівництва, як учасників зобов'язальних відносин, на яких покладено певний цивільно-правовий обов'язок.

Виходячи з викладеного у позові, якщо замовник об'єкта будівництва здійснив забудову території та прийняв пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, а потім виконав будівельні роботи з реконструкції окремих приміщень створеного об'єкту або здійснив капітальний ремонт, такий замовник кожен раз повинен приймати пайову участь, не створюючи при цьому об'єктів будівництва.

Отже, законодавець визначив конкретні ознаки учасників зобов'язальних відносин у сфері пайової участі, а саме замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач не підпадає під дію Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки, згідно з наявними документами, відповідач лише здійснив реконструкцію нежитлових приміщень, а ч.2 ст.40 Закону передбачає, що участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населеного пункту має приймати замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки.

Крім того, позивач посилається на те, що неукладання відповідачем відповідного договору пайової участі до прийняття об'єкту містобудування до експлуатації та несплата коштів пайового внеску до місцевого бюджету спричинили Харківській міській раді збитки у вигляді упущеної вигоди (неодержаного доходу), оскільки за умови виконання відповідачем правових норм, передбачених ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", бюджет м. Харкова міг би реально отримати вказану суму.

Проте, суд не погоджується з вищевикладеними висновками позивача, з наступних підстав.

В силу приписів статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди втілено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає (постанова Верховного Суду України від 22 січня 2013 у справі № 3-72 гс 12).

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, приходить до висновку про відсутність в діях (бездіяльності) відповідача усіх елементів складу цивільного правопорушення, з наступних підстав.

Позивач, звертаючись до господарського суду з даним позовом, визначив розмір позовних вимог, щодо величини пайової участі, на підставі розрахунку величини пайової участі ТОВ «Виробничо-торгівельна фірма «Ніка» при реконструкції приміщень нежитлових приміщень підвалу № 1-:-10, першого поверху № 1-:-16 літ. «А-9» під об'єкт громадського харчування, загальною площею 550,2 кв.м. по Мерефьянському шосе, 32 в місті Харкові, оформленого як Додаток до договору № 312-13/1 про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова. Згідно зазначеного розрахунку, розмір збитків складає 556015,61 грн. Загальна кошторисна вартість реконструкції об'єкта містобудування визначена у розмірі 5054687,40 грн. Сума опосередкованої вартості будівництва 1 кв.м. загальної площі житлових будинків, станом на 01 липня 2013 року визначена згідно з Додатком до листа Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 29.07.2013 р. № 7/15-11731.

Відповідно до ч.1 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування, відповідно до цього Закону.

На виконання ч. 1. ст. 40 Закону, рішеннями виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.11.2011 р. № 804 та від 22.05.2013 р. № 319, затверджено Порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова (далі - Порядок), який містить механізм залучення до пайової участі, порядок укладення договорів, порядок розрахунку розміру величини пайового внеску та відповідальність за ухилення від укладення вказаних договорів.

Відповідно до ч. 5 ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

У разі, якщо загальна кошторисна вартість будівництва об'єкта не визначена, згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.

Отже, зазначеною нормою визначено, що розмір пайової участі визначається від загальної кошторисної вартості будівництва (реконструкції) об'єкта, тобто від загальної вартості фактично виконаних робіт з реконструкції на об'єкті.

Позивачем у позові зазначено, що об'єкт будівництва введено в експлуатацію, згідно декларації про готовність об'єкта до експлуатації № ХК 58 від 15.07.2013 року.

У пункті 15 зазначеної декларації маються відомості щодо кошторисної вартості будівництва за затвердженою проектною документацією у розмірі 86000,00 грн. Таким чином, визначення розрахунку розміру пайової участі у розвитку інфраструктури, на підставі опосередкованої вартості будівництва 1 кв.м. загальної площі адміністративних будинків, станом на 01 жовтня 2013 року, визначеного згідно з Додатком до листа Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 29.07.2013 р. № 7/15-11731 - є безпідставним та необгрунтованим.

З листа Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України від 29.07.2013 р. № 7/15-11731 вбачається інформація щодо індексів зміни вартості будівельних робіт, продукції промислового виробництва та опосередкованої вартості будівництва об'єктів соціального призначення, станом на 1 липня 2013 року. Але, згідно зазначеного листа, ці індекси та показники мають довідковий характер і можуть застосовуватися при прогнозуванні обсягів капітальних вкладень, при перерахуванні їх у зіставлений рівень цін, для приведення вартісних показників об'єктів-аналогів у поточний рівень цін при визначенні кошторисної вартості будівництва на перших стадіях проектування.

Отже, враховуючи довідковий характер зазначених показників при визначені кошторисної вартості будівництва на перших стадіях проектування, суд вважає безпідставним застосування цих показників при визначені загальної кошторисної вартості будівництва, об'єкта.

Правові та організаційні засади розроблення, погодження, затвердження, реєстрації і застосування будівельних норм визначено Законом України «Про будівельні норми».

Відповідно до ст. 1 Закону, державні будівельні норми - нормативний акт, затверджений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування, державної політики у сфері будівництва. Згідно ст. 2, дія цього Закону поширюється на суб'єктів господарювання, незалежно від форми власності, які провадять будівельну, містобудівну, архітектурну діяльність і забезпечують виготовлення продукції будівельного призначення, а також на органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Правила визначення вартості будівництва встановлені ДБН Д. 1.1 -1 -2000,

З урахуванням того, що декларації про готовність об'єкта до експлуатації № ХК 58 від 15.07.2013 року містить данні щодо кошторисної вартості будівництва за затвердженою проектною документацією, суд вважає визначення розміру пайової участі на підставі опосередкованої вартості будівництва безпідставною.

Так, позивач зазначає, що неукладення відповідачем договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова сталося саме з вини відповідача. Проте, суд не погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Згідно з п. 5.1 Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх складу та змісту, у разі встановлення факту будівництва та введення об'єкта до експлуатації, без укладення договору про пайову участь забудовника у розвитку інфраструктури м. Харкова, Департамент економіки та комунального майна у десятиденний термін з дня встановлення такого факту, надсилає замовнику будівництва рекомендованим поштовим відправленням лист-повідомлення про необхідність укладення відповідного договору.

У листі-повідомленні Департамент економіки та комунального майна повідомляє про порядок укладення договору про пайову участь, про строк, у який замовник має вжити передбачених Порядком заходів щодо добровільного укладення договору, та про передбачену цим Порядком та чинним законодавством України відповідальність за ухилення від укладання такого договору (п. 5.2 Порядку).

Таким чином, обов'язок звернення за укладенням договору про пайову участь покладено саме на Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради.

Згідно з 5.3 Порядку, у разі ухилення замовника від виконання вимог, вказаних у листі-повідомленні щодо укладання договору пайової участі у розвитку інфраструктури м. Харкова у добровільному порядку, Департамент економіки та комунального майна вчиняє наступні дії:

- на підставі наявної інформації та у відповідності до цього Порядку проводить розрахунок величини пайової участі замовника у розвитку інфраструктури;

- готує два примірники договору пайової участі у розвитку інфраструктури з додатками;

- надсилає підписані два примірники договору з додатками замовнику будівництва рекомендованим поштовим відправленням.

З матеріалів справи вбачається, що листами управління соціально-економічного розвитку, планування та обліку Департаменту економіки та комунального майна від 08.08.2013 року №649/0/124-13 та від 02.12.2013 року №1106/0/124-13 ТОВ "ВТФ "Ніка" було повідомлено про необхідність виконання вимог закону та направлено на підписання проект договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова з проектом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова.

Проте, відповідач на вказані листи управління соціально-економічного розвитку, планування та обліку Департаменту економіки та комунального майна ніяким чином не відреагував, договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова не підписав.

Відповідно до п. 5.5 Порядку, у разі не укладання замовником договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова до введення об'єкта в експлуатацію розмір пайової участі, розрахований у відповідності до п. 5.4. цього Порядку, збільшується на 10 %.

Отже, посилання позивача на неможливість укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова після введення об'єкта в експлуатацію не відповідає дійсності та спростовується вищевикладеними положеннями Порядку.

Крім того, в п. 5.10 Порядку закріплено, що спори, пов'язані з укладенням договору пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури м. Харкова, обов'язковість укладення яких встановлена законом, в тому числі при ухиленні від укладення договору однієї або обох сторін, вирішуються в судовому порядку. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше (п. 5.11 Порядку).

Таким чином, Порядком передбачена можливість укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова, у разі ухилення замовника від його укладення, за рішенням суду на вимогу позивача. Крім того, з вищезазначених положень вбачається, що в рішенні суду може бути зазначена інша дата укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, що також спростовує позицію позивача щодо неможливості укладення договору в судовому порядку після введення об'єкта в експлуатацію.

Відповідно до ч.4 ст.623 ЦК України, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

З матеріалів справи вбачається та не спростовується учасниками судового процесу, що позивачем не вжито заходів щодо укладення з відповідачем відповідного договору про пайову участь у судовому порядку. Також позивачем не надано доказів, на підтвердження вжитих позивачем заходів, спрямованих на уникнення збитків.

Отже, твердження позивача про те, що неотримання місцевим бюджетом доходів від неукладення відповідачем договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова, сталося саме з вини відповідача, не відповідають дійсності та спростовуються вищевикладеним.

Крім того, важливим елементом доказування наявності шкоди - є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання. Але зобов'язання щодо відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди особою, яка здійснила реконструкцію об'єкта, ані законом, ані іншим нормативним актом не передбачена.

Позивач посилається на те, що місцевому бюджету м. Харкова в особі Харківської міської ради було заподіяно збитки в сумі 556015,61 грн., як неодержаний прибуток (упущена вигода), на який позивач мав право розраховувати у тому разі, якби відповідач своєчасно уклав договір пайової участі у створенні і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м. Харкова.

Втім, пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані, в разі використання зазначених приміщень.

Позивач в своїх додаткових поясненнях зазначив, що Бюджетним кодексом України передбачені надходження бюджету розвитку місцевих бюджетів, які включають кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, отримані відповідно до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Відповідно до частини 1 статті 63 БК України, місцевий бюджет відповідно до цього Кодексу, містить надходження і витрати на виконання повноважень органів влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування. Ці надходження і витрати становлять єдиний баланс відповідного бюджету.

Дійсно, однією зі складових місцевого бюджету - є бюджет розвитку, надходження якого, згідно з пунктом 4-1 частини 1 статті 71 БК України, включають кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, отримані відповідно до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

В той же час, суд звертає увагу, що, відповідно до частини 2 статті 76 БК України, рішенням про місцевий бюджет визначаються, зокрема:

- загальна сума доходів видатків та кредитування місцевого бюджету (з розподілом на загальний та спеціальний фонди);

- доходи місцевого бюджету за бюджетною класифікацією (у додатку до рішення).

Таким чином, вихідним при визначенні неодержаного доходу (втраченої вигоди) міського бюджету міста Харкова є планування таких доходів і відповідне їх відображення в рішеннях про місцевий бюджет.

Разом із тим, представником позивача не було надано доказів того, що одержання доходів безпосередньо від TOB "ВТФ "Ніка" та у визначеному позивачем розмірі було заплановане в бюджеті міста Харкова на 2013 або 2014 роки, отже, твердження позивача про отримання збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди) - є необґрунтованим та не підтверджується жодними доказами.

Отже, позивачем не доведено, що він міг і повинен був отримати визначені доходи від відповідача в сумі 556015,61 грн., і тільки дії (бездіяльність) відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати вказаний прибуток.

Таким чином, сума збитків, яку просить стягнути позивач, обґрунтовується умовним припущенням про можливість отримання ним прибутку в результаті випадкового збігу обставин.

За таких обставин, наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку, ще не є підставою для його стягнення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність усіх елементів складу цивільного правопорушення в діях (бездіяльності) відповідача, отже, цивільна відповідальність відповідача у вигляді відшкодування збитків, в даному випадку, не може настати.

За таких підстав, вимоги позивача - є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові, що порушує умови ст. 33 ГПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог і заперечень та подати відповідні докази.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В зв'язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до ст. 49 ГПК України, сплачені позивачем судові витрати, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 07.04.2015 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/662/15