КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2015 р. Справа№ 910/12800/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Лиховид О.С. - прокурор відділу, посв. № 002628 від 05.09.2012;

від позивача: Данилова К.А. - представник, дов. б/н від 01.12.2014;

від відповідача: Мирошніченко Т.О. - представник, дов. № 11 від 12.01.2015;

від третьої особи: не викликався, не з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Відкритого акціонерного товариства "РТК-Лізинг"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2014

у справі № 910/12800/14 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Відкритого акціонерного товариства "РТК-Лізинг"

до Комунального підприємства "Київський метрополітен"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Закрите акціонерне товариство "Вагонмаш"

за участю Прокуратури міста Києва

про звернення стягнення на заставне майно, ціна позову 144 476 360,00 руб.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.03.2015 розгляд апеляційної скарги у справі № 910/12800/14 відкладено на 25.03.2015.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.11.2014 у справі № 910/12800/14 в позові відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що, враховуючи обставини справи, з моменту передачі третьою особою відповідачу вагонів №№ 24793 (вагон головний), 24794 (вагон головний), 24804 (вагон проміжний), 24805 (вагон проміжний), 24806 (вагон проміжний) власником останніх став відповідач та вказані вагони, на підставі положень ч.2 ст.48 Федерального закону РФ "Про заставу", перестали бути предметом застави за договором про заставу № 017-142/12; до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач був обізнаний щодо перебування незавершеного виробництва: вищезгаданих вагонів у заставі позивача відповідно до договору про заставу № 017-142/12.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2014 у справі № 910/12800/14 скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Посилаючись на положення ч.1 ст.334, ч.1 ст.353 ЦК РФ, п.8.1 договору про заставу № 017-142/12, скаржник стверджує, що під час часткової передачі предмету застави відповідачу, останній набув права та обов'язки заставодавця, а оскільки, як вбачається із матеріалів справи, третьою особою порушено зобов'язання в частині строків сплати платежів за договором застави, то часткове стягнення на заставне майно, що було передане відповідачу, в розумінні ст.353 ЦК РФ, підлягає стягненню безпосередньо з відповідача.

На думку скаржника, судом першої інстанції посилання позивача на ст.353 ЦК РФ, як на підставу своїх вимог, незаконно трактовано на користь відповідача та в порушення норм зазначеної статті встановлено припинення застави.

Скаржник, посилаючись на положення ч.1 ст.28.1, ст.46 Федерального закону РФ "Про заставу", інформаційний лист Президії ВАС РФ від 15.01.1998 № 26, стверджує, що застава зберігає силу, якщо право власності або повного господарського відання на закладену річ або що становить предмет застави право переходить до третьої особи.

Як зазначає скаржник, стаття 257 ЦК РФ не підлягає застосуванню до даних правовідносин, та всупереч положенням ст.32 Федерального закону РФ "Про заставу", судом застосовано ст.257 ЦК РФ, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог.

Скаржник посилається на те, що у мотивувальній частині оскаржуваного рішення не вказано на докази, на підставі яких судом встановлено факт того, що спірне заставне майно є товаром в обороті та стверджує, що заставне майно за спірним договором застави не є товаром в обороті, оскільки жодна із властивостей та, або характеристик товару в даному випадку не змінюється.

На думку скаржника, судом першої інстанції порушено норми ст.ст.4-2, 4-3 ГПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти доводів скарги, посилаючись, зокрема, на зазначення в оскаржуваному рішенні статті 357 ЦК РФ внаслідок механічної помилки в зазначені цифри "2" замість цифри "3", що вбачається із наведено змісту ч.2 ст.357 ЦК РФ; позивачем не надано жодного доказу того, що передані відповідачу вагони не були товаром в обороті; із переліку майна, прийнятого в заставу, передбаченого у додатку № 3 до договору про заставу № 017-142/12, вбачається, що третьою особою передано в заставу товар у незавершеному виробництві; 02.11.2007 між відповідачем та Європейським банком реконструкції і розвитку підписано договір застави рухомого майна, згідно із умовами якого вагони метрополітену, придбані в третьої особи, передані в заставу банку, а положеннями зазначеного договору передбачено, що застава, передбачена цим договором, є заставою з вищим пріоритетом по відношенню до всього предмету застави і є єдиним обтяженням, яке існує до предмету застави або будь-якої його частини; згідно із товарними накладними від 05.02.2013 № 15/1 та від 06.03.2013 № 28/1 вагони були відправлені покупцю - відповідачу, а відповідно до актів від 05.09.2013 про здачу в експлуатацію вагонів метрополітену №№ 24793, 24794, 24804, 24806 вагони метро №№ 24793, 24794, 24804, 24805, 24806 передані в експлуатацію відповідачу, отже, згідно із ч.1 ст.334 ЦК України, ч.2 ст.46 Федерального закону РФ "Про заставу" вагони метрополітену з 05.09.2013 перестали бути предметом застави; із паспортів (формуляри на вагони) вбачається відсутність відміток чи знаків про заставу; відповідач стверджує, що суд правомірно звернув увагу на недоведення того, що відповідач був обізнаний щодо перебування незавершеного виробництва - вищезазначених вагонів, у заставі позивача відповідно до договору про заставу № 017-142/12.

24.03.2015 скаржником подано клопотання про приєднання документів до матеріалів справи від 24.03.2015.

Розглядом поданого клопотання колегією суддів встановлено, що до клопотання додано копії договору переуступки права (вимоги) № 157-245/14/037-254/14фінанс від 31.12.2014, ухвали Арбітражного суду міста Москви у справі № А40-171620/13 від 15.01.2015, виписки ТОВ "РТКЛ-Фінанс" від 19.03.2015, рішення учасників про призначення генерального директора ТОВ "РТКЛ-Фінанс", на підтвердження доводів поданої скаржником 19.03.2015 заяви про заміну сторони у порядку процесуального правонаступництва, однак, враховуючи, що у заміні сторони відмовлено скаржнику, про що винесено ухвалу апеляційного господарського суду від 25.03.2015 у справі № 910/12800/4, зазначені документи не є додатковими доказами у розумінні ст.101 ГПК України, то колегія суддів клопотання скаржника про прийняття документів залишає без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши прокурора, представників позивача та відповідача, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Позивачем до суду першої інстанції подано позовну заяву про звернення стягнення на заставлене третьою особою за договором № 017-142/12 від 05.12.2012 майно, а саме:1) вагон проміжний 81-541.3К номер моделі (інвентарний номер) 24804 - 27 665 140,00 руб., 2)вагон проміжний 81-541.3К номер моделі (інвентарний номер) 24805 - 27 082 716,00 руб, 3) вагон проміжний 81-541.3К номер моделі (інвентарний номер) 24806 - 26 791 504,00 руб., 4) вагон головний 81-541.3К (Київ) номер моделі (інвентарний номер) 24793 - 32 319 000,00 руб., 5) вагон головний 81-541.3К (Київ) номер моделі (інвентарний номер) 24794 - 30 618 000,00 руб., передане за контрактною угодою № КМСЕ/СОN/001 від 22.07.2011 відповідачу, шляхом реалізації з публічних торгів з початковою продажною вартістю предмету застави в розмірі 144 476 360,00 руб.; стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті державного мита в розмірі 73 080,00 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, 13.11.2012 укладено договір позики між позивачем, за договором позикодавцем та третьою особою, за договором позичальником.

Відповідно до п.п.1.1 договору позики № 013-210/12 в порядку та на умовах, встановлених цим договором, позивач надає третій особі позику , а третя особа по закінченні терміну позики зобов'язується повернути суму позики та сплатити нараховані на неї відсотки.

В п.п.4.1, 4.1.2 договору позики № 013-210/12 передбачено, що третя особа забезпечує виконання всіх своїх зобов'язань за цим договором, у тому числі зобов'язань по своєчасному поверненню суми позики (її частини), своєчасної сплати відсотків за користування сумою позики, а також інших зобов'язань за цим договором, зокрема, заставою майна, що належить третій особі на праві власності і перерахованого в додатку № 3 до цього договору.

У додатку № 3 до договору позики № 013-210/12, в редакції додаткової угоди № 6 від 19.07.2013, значаться у розділі: товари в незавершеному виробництві, номер моделі (інв.номер): вагони проміжні 81-541.3К: 24804, 24805, 24806, 24807, 24808, 24809, 24810, вагони головні 81-540.3К (Київ): 24793, 24794,24795, 24796, вагони плацкартні 61-537: 3, 4, 6.

05.12.2012 між позивачем та третьою особою укладено договір застави № 017-142/12, відповідно до п.1.1 якого в забезпечення виконання зобов'язань третьої особи перед позивачем, за договором заставодержателем, за договором позики № 013-210/12 від 13.11.2012, у порядку і на умовах, передбачених цим договором, третя особа, за договором заставодавець, передає в заставу позивачу майно, вказане в п.1.2 цього договору.

Згідно із п.2.1 договору застави № 017-142/12, в редакції додаткової угоди № 2 від 19.04.2012, предметом застави за цим договором є майно: обладнання та незавершене виробництво (вагони), що належать третій особі на праві власності, склад, найменування та інші індивідуальні ознаки яких на момент укладення цього договору зазначені в додатку 3 до цього договору.

У додатку № 3 до договору застави № 017-142/12 у розділах: найменування, номер моделі (інв.номер) зазначено: товари в незавершеному виробництві, вагони проміжні 81-541.3К: 24804, 24805, 24806, 24807, 24808, 24809, 24810, 24811, вагони головні 81-540.3К (Київ): 24793, 24794, 24795, 24796.

Позивачем було пред'явлено третій особі претензію від 15.08.2013 № И/130815-007, у якій позивач просив протягом 2-х робочих днів з моменту одержання претензії виплатити позивачу непогашену суму позики в розмірі 160 438 279,15 руб., сплативши проценти за фактичний термін користування, а також виплатити неустойку за прострочення сплати основного боргу та відсотків.

У листі від 20.08.2013 за № 11-1799 третьою особою повідомлено позивачу про відсутність можливості погасити заборгованість перед позивачем за договором позики № 013-210/12.

Статтею 4 ГПК України передбачено, що господарський суд у випадках, передбачених законом або міжнародним договором, застосовує норми права інших держав.

Відповідно до ст.11 Угоди про порядок розгляду спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, 20.03.1992, Київ, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 19.12.1992 № 2889-ХІІ, права та обов'язки сторін за угодою визначаються за законодавством місця здійснення, якщо інше не передбачено угодою сторін.

Згідно із ст.ст.32, 43 Закону України "Про міжнародне приватне право" від 23.06.2005-IV, в редакції, станом на 05.12.2012, зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом; сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

У п.12.3 договору застави № 017-142/12 передбачено, що при вирішенні спорів, що виникають з цього договору або у зв'язку з ним, застосовується право Російської Федерації.

Як вбачається із матеріалів справи, між відповідачем та третьою особою укладено контрактну угоду від 22.07.2011 № КМСЕ/СОN/001 із додатковими угодами.

Згідно із товарними накладними № 15/1 від 05.02.2013, № 28/1 від 06.03.2013 на підставі контракту від 22.07.2011 третьою особою поставлено відповідачу метропоїзд новий, рік випуску 2013 (склад з 5 вагонів) зі знятим навісним обладнанням для зручності транспортування - 1 шт.; у складі вагони головні моделі 81-540.3К (2шт.) з заводськими номерами №№ 24793, 24794 та вагони проміжні моделі 81-541.3К (3 шт.) з заводськими номерами №№ 24804, 24805, 24806 та метропоїзд новий, рік випуску 2013 (склад з 5 вагонів) зі знятим навісним обладнанням для зручності транспортування - 1 шт.; у складі вагони головні моделі 81-540.3К (2шт.) з заводськими номерами №№ 24783, 24784 та вагони проміжні моделі 81-541.3К (3 шт.) з заводськими номерами №№ 24801, 24802, 24803, відповідно.

Сторонами за контрактом від 22.07.2013 складено акти від 30.07.2013, 05.09.2013, про здачу в експлуатацію вагонів метрополітену №№:24783, 24784, 24801, 24802, 24803, 24793, 24794, 24804, 24805, 24806, також до матеріалів справи надані копії на кожний вагон: формуляру, загальних відомостей про вагон, свідоцтва про приймання (а.с.210-225, 2т.).

Відповідно до п.3.1 договору застави рухомого майна від 02.11.2007, укладеного між відповідачем, за цим договором заставодавцем, та Європейським банком реконструкції та розвитку, за договором заставодержателем, предметом застави за цим договором є весь рухомий склад (вагони метрополітену), запчастини та обладнання для обслуговування такого рухомого складу та оновлення і модернізації майстерень рухомого складу та пов'язаної інфраструктури заставодавця (включаючи, без обмеження, електричні кабелі опори, перемикачі, електропідстанції), придбані відповідачем за рахунок коштів кредиту в будь-який час протягом терміну дії цього договору.

Згідно із пп.(і)п.5.1 ст.5 договору застави від 02.11.2007 застава, створена на підставі цього договору, є заставою з вищим пріоритетом щодо всього предмету застави та є обтяженням, що існує стосовно предмета застави або будь-якої його частини.

Як встановлено в ч.1 ст.353 ЦК РФ, у випадку переходу права на заставлене майно від заставодавця до іншої особи в результаті платного або безоплатного відчуження цього майна (за виключенням випадків, вказаних у підпункті 2 пункту 1 статті 352 та статті 357 даного Кодексу) або в порядку універсального правонаступництва застава зберігається.

У підпункті 2 пункту 1 статті 352 ЦК РФ передбачено, що застава припиняється, якщо заставлене майно оплатно придбано особою, яка не знала та не повинна була знати, що це майно є предметом застави.

Також, згідно із ч.2 ст.357 ЦК РФ товари в обороті, відчужені заставодавцем, перестають бути предметом застави з моменту їх переходу у власність, господарське відання або оперативне управління набувача, а придбані заставодавцем товари, які вказані у договорі застави товарів в обороті, стають предметом застави з моменту виникнення у заставодавця на них права власності, господарського відання або оперативного управління.

Відповідно до ч.2 ст.46 Федерального закону РФ від 29.05.1992 № 2872-І "Про заставу" при заставі товарів в обороті та переробці реалізовані заставодавцем товари перестають бути предметом застави з моменту їх переходу у власність, повне господарське відання або оперативне управління набувача, а набути заставодавцем товари, передбачені в договорі застави, стають предметом застави з моменту виникнення на них у заставодавця права власності або повного господарського відання.

Як роз'яснено в п.25 постанови пленуму Вищого арбітражного суду РФ від 17.02.2011 № 10 "Про деякі питання застосування законодавства про заставу", виходячи із загальних засад та сенсу цивільного законодавства (аналогія права) та вимог добросовісності, розумності та справедливості (п.2 ст.6 ЦК РФ) , не може бути звернуто стягнення на заставлене рухоме майно, оплатно придбано у заставодавця особою, яка не знала та не повинна була знати про те, що придбане нею майно є предметом застави; при цьому суди повинні оцінювати обставини придбання заставленого майна, виходячи із яких покупець повинен був передбачити, що він придбаває майно, яке перебуває у заставі; зокрема, суди повинні встановити, чи був вручений набувачу первинний примірник документу, який свідчить про право продавця на майно, яке продається (наприклад, паспорт транспортного засобу), або його дублікат; чи були на заставленому майні в момент його передачі знаки про заставу.

Відповідач стверджує про те, що йому було невідомо про перебування у заставі товарів, поставлених третьою особою відповідачу на виконання контракту від 22.07.2011. Також, із документів, підтверджуючих здійснення поставки третьою особою товарів відповідачу, у тому числі із товарних накладних, формулярів на вагони, актів, свідоцтв про приймання, не вбачається наявності відмітки про перебування товарів у заставі.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Позивачем не подано доказів того, що відповідачу було відомо про перебування вагонів під заставою.

Доводи апеляційної скарги не є такими, що відповідають нормам законодавства та матеріалам справи, враховуючи викладене та наступні обставини.

Скаржником безпідставно вибірково застосовуються норми законодавства та не враховуються норми пп.2 п.1 ст.352 та ч. 2 ст.357 ЦК РФ, ч.2 ст.46 Федерального закону РФ від 29.05.1992 № 2872-1 "Про заставу", якими врегульовано забезпечення законних прав добросовісного покупця товару.

Також не враховано положення п.25 постанови пленуму Вищого арбітражного суду РФ від 17.02.2011 № 10.

Із змісту наведеної норми закону в оскаржуваному рішенні видно, що зазначено про ч.2 ст.357 ЦК РФ, а не про ч.2 ст.257 ЦК РФ, отже, зазначення цифри "2" замість цифри "3" у номері статті є механічною помилкою, при цьому слід зазначити, що у ст.257 ЦК РФ немає ч.2.

Відповідно до п.п.1.1, 3.1 Статуту позивача, зареєстрованого 30.05.2011, останній є комунальним підприємством, основною метою діяльності якого є, зокрема, надання послуг з перевезення пасажирів метрополітеном.

Згідно із ч.1 ст.62 ГК України підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Таким чином, саме придбання вагонів було метою здійснення відповідачем своєї статутної діяльності, що, у свою чергу, передбачає перебування товару - рухомого майна, в обороті.

Судом апеляційної інстанції не виявлено порушень норм процесуального права, які відповідно до ст.104 ГПК України є підставами для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи, для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2014 у справі № 910/12800/14 залишити без змін, апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "РТК-Лізинг" залишити без задоволення.

2. Справу № 910/12800/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 09.04.2015.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха