КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2015 р. Справа№ 911/1453/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

при секретарі судового засідання - Філімоновій І.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Ставищепродтовари"

на рішення Господарського суду Київської області від 03.02.15року (повний текст якого складено 13.02.2015р.)

у справі №911/1453/14 (суддя Ейвазова А.Р.)

за позовом: Відкритого акціонерного товариства "Ставищепродтовари"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тілігул"

треті особи:

1) Дочірнє підприємство "Статус і К",

2) Товариство з обмеженою відповідальністю "ВВ-Альянс+"

про визнання недійсним договору

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд Господарського суду Київської області передані позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства «Ставищепродтовари» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тілігул» про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.01.2003 №01/12-03, укладеного сторонами, на підставі ст.215 ЦК України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідний договір є мнимим, з огляду на не надходження грошових коштів в рахунок оплати об'єкта купівлі-продажу, відсутність інформації про облік даного майна у 2006-2008 роках на балансі ВАТ «Ставищепродтовари» і на нього накладався арешт органами Державної виконавчої служби. Також, позивач вказує на те, що спірний договір не відповідає вимогам ст.ст.316,319,321 ЦК України, оскільки у голови правління ВАТ «Ставищепродтовари» при укладення договору відсутнє право власності на нежитлові будівлі.

Рішенням господарського суду Київської області від 28.05.2014, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.07.2014, у задоволенні відповідного позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.08.2014 рішення господарського суду Київської області від 28.05.2014 та постанова Київського апеляційного господарського суду від 15.07.2014 скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду Київської області від 03.02.2015 у справі №911/1453/14 у позові відмовлено повністю.

Вищезазначене рішення місцевого господарського суду обґрунтовано не доведеністю стороною позивача наявності правових підстав для визнання спірного правочину мнимим.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Відкрите акціонерне товариство "Ставищепродтовари" звернулися до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просять суд скасувати рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду Київської області прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

На підставі апеляційної скарги Відкритого акціонерного товариства "Ставищепродтовари" на рішення Господарського суду Київської області від 03.02.2015 року, згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 02.03.2015р. порушено апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 24.03.15р.

Крім того Дочірнім підприємством "Статус і К" було також подано апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Київської області від 03.02.15року у справі №911/1453/14, у якій третя особа-1 просила скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

На підставі апеляційної скарги Дочірнього підприємства "Статус і К" на рішення Господарського суду Київської області від 03.02.2015 року, згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 02.03.2015р. порушено апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 24.03.15р.

19.03.2015 року через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі з огляду на ту обставину, що в рамках кримінального провадження №000005 від 20.01.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, за фактом службового підроблення договору №01/12-03 від 15.01.2003 купівлі-продажу нежитлових будівель проводяться слідчі дії в тому числі призначена технічна експертиза договору купівлі-продажу № 01/12-03 від 15.01.2003 року, результати проведення якої можуть мати вирішальний вплив на прийняття рішення у даному господарському спорі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.03.2015 року було об'єднано апеляційні скарги у одне провадження та у зв'язку з неявкою представника третьої особи-2 розгляд справи було відкладено на 01.04.2015 року.

01.04.2015 року через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування додаткових доказів.

Враховуючи те, що норми ст.38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, колегія суддів вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень були створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів. Враховуючи строки розгляду справи, передбачені ст. 69 ГПК України, суд дійшов висновку про достатність в матеріалах справи доказів та можливість розгляду справи за наявними матеріалами і документами та відсутністю необхідності у витребуванні додаткових доказів та інформації, у зв'язку з чим колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмовити апелянту у задоволенні клопотання про витребування доказів, поданого до Київського апеляційного господарського 01.04.2015 року.

Щодо поданого представником позивача клопотання про зупинення провадження у справі, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 ГПК).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Як вбачається з поданого позивачем клопотання підставою для зупинення провадження вважається неможливість розгляду даної справи до моменту розгляду кримінальної справи № 0000015.

Згідно п. 5, 6 ч. 1 ст. 3 Кримінального процесуального кодексу України досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності; досудове слідство - форма досудового розслідування, в якій здійснюється розслідування злочинів.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 3 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв'язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно ч. 1, 4 ст. 110 Кримінального процесуального кодексу України, процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне. Обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Отже за нормами кримінального процесуального кодексу України за наслідками досудового розслідування кримінальна справа може або бути передана до суду на підставі сформованого обвинувального акту або ж закрита.

В нашому ж випадку як вбачається з інформації наданої позивачем, кримінальна справи перебуває на стадії досудового розслідування, обвинуваченого акту по ній ще не винесено, до суду дана справа не подавалася, а отже і підстави, з якими пов'язується можливість зупинення провадження у справі у відповідності до положень ГПК України, у суду відсутні, у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі слід відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційних скарг підтримав, просив суд апеляційні скарги задовольнити, рішення Господарського суду Київської області від 03.02.2015 р. у справі № 911/1453/14 скасувати, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів апелянтів, викладених в апеляційних скаргах, просив суд відмовити в її задоволенні та залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду.

30.03.2014 року через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання від третьої особи ДП «Статус і К» про розгляд справи за відсутності їх представника.

Представники третіх осіб в судове засідання 01.04.2015 року не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційні скарги у відсутності представників третіх осіб.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно протоколу загальних зборів акціонерів ВАТ «Ставищепродтовари» від 16.08.2002 прийнято, зокрема, рішення про продаж ТОВ «Тілігул» адмінбудинку, кондитерського цеху, безалкогольного цеху, майстерні крупорушки, складу ГЗМ, пропускного пункту, водонапірної башти, огорожі.

15.01.2003 між ВАТ «Ставищепродтовари» та ТОВ «Тілігул» укладено договір купівлі-продажу №01/12-03 (далі - договір).

У відповідності до умов укладеного договору позивач продає, а відповідач купує адмінбудинок, кондитерський цех, безалкогольний цех, майстерню крупорушки, склад ГЗМ, пропускний пункт, нежитлову будівлю, водонапірну башту, огорожу, які розташовані за адресою: Київська обл., Білоцерківський район, смт. Ставище, провулок Радянський, 3.

Загальна вартість об'єктів купівлі-продажу, що відчужуються за відповідним договором, визначена сторонами у розмірі 345 531,89грн (п.1.3 договору); оплата за договором здійснюється протягом чотирьох місяців з моменту його підписання (п.1.4 договору).

За п.1.2 договору, відповідач (покупець за вказаним договором) набуває право власності на майно після підписання акту прийому-передачі.

Майно, яке є об'єктом продажу за вказаним договором, передано позивачем ТОВ «Тілігул» згідно акту прийому-передачі 17.01.2003.

Право власності на відповідне майно за ТОВ Тілігул» зареєстроване 06.06.2013, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Дійсність відповідного договору є предметом розгляду у даній справі.

Вказуючи на недійсність такого договору, позивач посилається на його мнимість.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Як встановлено місцевим господарським судом, предметом спору є дійсність договору купівлі-продажу №01/12-03 від 15.01.2003 року нерухомого майна.

Правовою підставою для задоволення позовних вимог позивач обрав статті 203, 215, 216, 319, 321, 328 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Разом з тим, відповідність даного правочину нормам чинного законодавства перевіряється на момент його укладення, а отже спірні правовідносини унормовані ЦК УРСР.

Загальні підстави і наслідки недійсності угод встановлені статтею 48 Цивільного кодексу України (далі - Цивільний кодекс), за якою недійсною визнається угода, що не відповідає вимогам закону. Правило, встановлене цією нормою, повинно застосовуватись в усіх випадках, коли угода вчинена з порушенням закону і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють спеціальні підстави та наслідки недійсності угод, зокрема статей 49, 50, 56, 57, 58 Цивільного кодексу, абзацу другого пункту 6 статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", пункту 2 статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", пункту 3 статті 14 Закону України "Про оренду землі" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання угоди не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання угоди недійсною. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом чи договором наслідків, а не визнання угоди недійсною. Водночас законом можуть передбачатися випадки, коли порушення законодавства допущені під час виконання договору, є підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦК УРСР, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Отже, мнимою є угода, коли сторони не бажають укладати угоду і не мають на меті виникнення певних юридичних наслідків, хоч зовні виражають таку волю. Тобто, коли є волевиявлення, але в його основі немає справжньої волі укласти угоду. Оскільки різні форми волевиявлення є лише засобами вияву об'єктивно існуючої волі, то очевидно, що за відсутністю справжньої волі на укладення угоди таке волевиявлення є неповноцінним і не має юридичного значення.

При цьому, мнимою можна визнати угоду тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки. На виконання мнимої угоди не передаються майно або майнові права.

В нашому випадку, як встановлено судом першої інстанції, згідно з умовами договору сторони підписали акт прийому-передачі об'єктів нерухомості від 17.01.2003 р., за яким продавець передав, а покупець прийняв наступні об'єкти нерухомого майна: адмінбудинок, кондитерський цех, майстерня крупорушка, безалкогольний соковий цех, водонапірна башта, склад ГЗМ, пропускний пункт, нежитлова будівля площею 7,9 м2, які розташовані за адресою: смт. Ставище, Білоцерківського району, Київської області, провулок Радянський, 3, а також усю документацію на зазначені об'єкти нерухомості.

Відповідно до ст. 128 Цивільного кодексу УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

При цьому, за умовами спірного договору, право власності на об'єкти купівлі-продажу переходить до ТОВ «Тілігул» після підписання акту приймання-передачі.

Вказане свідчить про те, що сторони здійснили основні дії з реалізації самої угоди.

Таким чином, як правильно встановлено місцевим господарським судом, набуття права власності по спірному договору купівлі-продажу не пов'язано з обставинами на які посилається позивач.

Згідно ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. При цьому, в силу ч.4 вказаної норми, права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Порушення приписів Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. №7/5, а саме завчасне неотримання позивачем витягу з відповідного реєстру та проведення інвентаризаційних робіт, не підтверджує мнимість договору, та відповідно, не тягне за собою визнання його недійсним, а може лише теоретично утруднити реєстрацію покупцем права власності.

На підставі наведеного твердження скаржників в апеляційній скарзі про те, що спірна угода є мнимою, оскільки при її здійсненні відсутня головна ознака угоди -її направленість на виникнення та припинення цивільних правовідносин щодо власності, визнаються колегією суддів безпідставними.

Оспорюючи дійсність відповідного договору, позивач, зокрема, посилається на те, що відповідно до матеріалів інвентаризації відповідне майно обліковувалось у ВАТ «Ставищепродтовари» у 2008 році. На підтвердження відповідної обставини, позивачем надані акти контрольної перевірки інвентаризаційних цінностей, яке відхилені судом в якості доказів, оскільки не мають підписів осіб, які входили до складу комісії, що створена для проведення такої перевірки.

Слід також зазначити, що баланс є лише формою бухгалтерського обліку та звітності, а тому не визначає правових підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства. Відтак, не можна ототожнювати передачу майна на баланс з переходом права власності на це майно.

Твердження скаржників, що накладення арешту на майно, яке є об'єктом купівлі-продажу за спірним договором свідчити про те, що сторони не мали наміру на створення спірним договором для них певних правових наслідків, судом не приймається до уваги оскільки арешт майна за своєю суттю є превентивним заходом та не пов'язаний з переходом права власності, а лише виконує функції забезпечення майнових прав.

Також, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивачем не доведено, що угода укладена всупереч встановленим цілям діяльності ПАТ "Ставищепродтовари".

Посилання в апеляційних скаргах на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин справи не знайшли свого підтвердження.

За таких обставин справи доводи апеляційних скарг не спростовують висновків господарського суду Київської області.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні суду першої інстанції повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, отже рішення відповідає вимогам чинного законодавства України, ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, підстав для його скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційних скарг, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за розгляд апеляційних скарг покладається на апелянтів.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Відкритого акціонерного товариства "Ставищепродтовари" та Дочірнього підприємства "Статус і К" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 03.02.2015 року у справі № 911/1453/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 911/1453/14 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова