КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2015 р. Справа№ 910/340/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Кірсанова К. О. - представник за довіреністю № 3576/18 від 21.11.2014

від відповідача: Патрик Г. Г. - представник за довіреністю № 49/20-15 від 05.01.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2015

у справі № 910/340/15-г (суддя Марченко О. В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування»

до Моторного (транспортного) страхового бюро України

про стягнення 9 224,14 грн. страхового відшкодування

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача в порядку регресу страхового відшкодування в сумі 9 224,14 грн., яке позивачем як страховою організацією було виплачено в зв'язку з пошкодженням автомобіля «Фольцваген Туарег», державний номерний знак АА 9089 СН, який належить Чупріні Сергію Вячеславовичу, внаслідок ДПТ, що сталася з вини Цимбала Віктора Володимировича, який є ветераном війни - учасником бойових дій, з огляду на що відповідно до приписів ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відшкодування збитків має здійснити відповідач.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.02.2015, повний текст якого підписаний 27.02.2015, у справі № 910/340/15-г позов задоволено повністю.

Суд визнав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача суми страхового відшкодування в розмірі 9 224,14 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2015 у справі № 910/340/15-г та постановити нове рішення, яким у позові відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач послався на те, що судом першої інстанції при вирішення спору по суті не враховано приписи п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та те, що позивачем подано заяву на виплату страхового відшкодування у строк, більший ніж рік з моменту скоєння спірної ДТП, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Також відповідач зазначив про те, що судом першої інстанції при вирішення спору по суті не прийнято до уваги те, що відповідно до приписів ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регламентна виплата здійснюється за вирахуванням коефіцієнту фізичного зносу, розрахованого згідно Методики автотоварознавчої експертизи, в той час як з наданого позивачем розрахунку слідує, що останній розрахував страхове відшкодування без врахування зносу, а відтак розмір регламентної виплати є завищеним.

Ухвалою від 25.03.2015 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила наступне.

14.07.2011 позивач як Страховик та Чуприна Сергій Вячеславович як Страхувальник та Вигодонабувач уклали договір добровільного страхування наземного транспорту № 2153-а/11 зп (а.с. 27-31) (далі Договір), предметом якого є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом - автомобілем «Фольцваген Туарег», номер кузова (шасі) WVGZZZ7PZCD002699, (з матеріалів справи слідує, що в подальшому вказаному автомобілю присвоєно державний номерний знак АА 9089 СН - примітка суду) (далі Автомобіль).

В п. 18 Договору сторонами погоджено, що датою початку дії Договору є 14.07.2011, а датою закінчення - 13.07.2012.

10.01.2012 об 11 годині 50 хвилин в м. Києві по вул. Касіяна, 2/1 сталась дорожньо-транспортна пригода (зіткнення автомобілів) за участю Автомобіля під керуванням Чуприна Олени Юрійовни та автомобіля «Сітроен С1», державний номерний знак АА 8580 ІВ (далі Автомобіль 1), під керуванням Цимбала Віктора Володимировича.

В результаті ДТП пошкоджено застрахований позивачем Автомобіль.

Згідно зі складеним позивачем Страховим актом №: 2012/V/ОМОD00173/VESKO808 від 13.01.2012 (а.с. 14, 14 зворот), з урахуванням розрахунку страхового відшкодування (а.с. 15) та того, що франшиза за Договором щодо збитків, завданих ДТП, становить 0 % від страхової суми (659 987 грн.), тобто 0 грн., до виплати в якості страхового відшкодування призначено 9 224 грн.

Як слідує зі змісту вказаних страхового акту та розрахунку страхового відшкодування, вартість матеріального збитку, що підлягає виплаті за умовами Договору, визначена позивачем виходячи з даних, встановлених в рахунку № -1 від 12.01.2012 на суму 9 224,14 грн. ТОВ «Атлант-М Лепсе» (особи, яка здійснила ремонт Автомобіля) (а.с. 16).

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» (тут і далі в редакції, чинній на дату спірної ДТП) здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

В заяві про настання події, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування транспортного засобу від 11.01.2012 (а.с. 20-21), що її подано позивачу Страхувальником (а.с. 20-21), останній зазначив, що страхове відшкодування він просить виплатити на рахунок СТО «Атрант-М» (особи, яка здійснила ремонт Автомобіля).

Згідно з наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 1547 від 17.01.2012 (а.с. 11), страхове відшкодування в сумі 9 224,14 грн. перераховано позивачем ТОВ «Атлант-М Лепсе».

З відмітки банку на вказаному платіжному дорученні слідує, що воно банком проведено, а отже, страхове відшкодування позивачем виплачене в повному обсязі.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пошкоджено Автомобіль, визнано Цимбала Віктора Володимировича, що підтверджується постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.01.2012 у справі № 3-335/12 (а.с. 12) та відомостями про дорожньо-транспортну пригоду № 8942158 (а.с. 13, 13 зворот).

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, порядок виплати такого відшкодування та дії сторін при настанні страхового випадку, регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон).

Згідно з п. 13.1 ст. 13 Закону (тут і далі в редакції, чинній на момент виплати позивачем страхового відшкодування) учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

З наявної в матеріалах справи копії посвідчення серія АА №257741 від 25.10.1996 (а.с. 35) слідує, що Цимбал В. В. має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (посвідчення безтермінове і дійсне на всій території України).

Пункт 39.1 ст. 39 Закону встановлює, що Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з п. 41.1 ст. 41 Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, серед іншого, особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону.

Згідно з п. 36.4 ст. 36 Закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно, вказані особи мають право на звернення до страховика з відповідними вимогами.

Отже, в даному випадку саме відповідач як особа, на яку відповідно до приписів чинного законодавства покладено обов'язок відшкодувати шкоду завдану Цимбалом В. В. (особою, яка визнана винною у спірній ДТП) має відшкодовувати збитки, що були завдані внаслідок спірної ДТП, а позивач як особа, яка виплатила страхове відшкодування особі, якій завдано збитків внаслідок спірної ДТП, набув право вимоги, яке ця особа має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою отримання від відповідача спірного страхового відшкодування, до відповідача звернулось ТОВ «Старк Україна» (особа, яка діє від імені позивача на підставі договору-доручення № К-АХА-04/13/02 від 17.04.2013 (а.с. 40-42) з заявою № СУ/00173/3 від 15.10.2013 (а.с. 9, 9 зворот), в якій просило відповідача сплатити на користь позивача спірну суму шляхом перерахування за вказаними в заяві реквізитами. На доказ направлення вказаної заяви до матеріалів справи долучено належним чином засвідчені копії опису вкладення та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 89 з відміткою відповідач про отримання 21.10.2013 (а.с. 10).

На вказану заяву відповідач відповів листом № 3/1-05/29593 від 24.10.2013 (а.с. 36), в якому повідомив про відмову у виплаті страхового відшкодування з посиланням на приписи п. 37.1.4 ст. 37 Закону, а саме на те, що з моменту настання ДТП пройшло більше року.

З огляду на вказані обставини, позивач і звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції позов задовольнив, з чим колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Згідно з підпунктом 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону, на який посилається відповідач в обґрунтування заперечень проти позову, однією з підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Проте, відповідно до преамбули Закону, він регулює відносини в сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Цим законом не регулються взаємовідносини між страховиками щодо компенсації страхового відшкодування в порядку регресу, в тому числі щодо строків пред'явлення вимог, а тому, вказана норма не може бути застосована до правовідносин сторін в цьому випадку.

Крім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Після виплати страхового відшкодування позивач отримав право вимоги потерпілої особи, але не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище правових норм позивач може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові № 3-38гс12 від 28.08.2012 (у господарській справі № 23/279).

Отже, твердження відповідача про те, що строк для звернення до суду з цим позовом позивачем пропущений, до уваги колегією суддів не приймаються як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону і не підтверджуються наявними в матеріалах справи документальними доказами.

Щодо посилань відповідача на те, що позивач, в порушення приписів чинного законодавства, а саме ст. 29 Закону, розрахував страхове відшкодування без врахування зносу, а відтак, розмір регламентної виплати є завищеним, слід зазначити таке.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, та Фонду державного майна від 24.11.2003 № 142/5/2092, значення коефіцієнту фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД, 7 років - для інших легкових КТЗ.

Враховуючи, що Автомобіль вироблений не в країнах СНД та строк його експлуатації не перевищує 7 років (згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САЕ 678605 (а.с. 32,32 зворот), рік випуску Автомобіля 2011), позивач правомірно не врахував коефіцієнт фізичного зносу при визначенні суми страхового відшкодування.

Посилання відповідача на вказані обставини колегією суддів до уваги також не приймаються.

Відповідно до вимог статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч.1). Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу (ч.2).

Відповідачем не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти майнових вимог позивача.

Позивачем належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх вимог, відповідач вказаних обставин належними та допустимим доказами не спростував.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно і обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 9 224,14 грн.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Моторного (транспортного) страхового бюро України задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2015 у справі № 910/340/15-г відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної скарги, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2015 у справі № 910/340/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2015 у справі № 910/340/15-г залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/340/15-г.

Повний текст постанови складено: 17.04.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій