ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2015 р. Справа№ 914/346/15

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача: Львівського комунального підприємства «За замком», м. Львів

про: стягнення 103 282,58 грн.,

Суддя Долінська О.З.

При секретарі Вашкевич Н.І.

За участю представників:

позивача: Пронюк В.Я. - дов. №182 від 21.07.2014 року,

відповідача: Масюк М.В. - дов. №б/н від 03.03.2015 року.

Учасникам судового процесу роз'яснено права та обов'язки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотань про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

На розгляд господарського суду Львівської області поступив позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Львівського комунального підприємства «За замком» про стягнення 103 282,58 грн. Ухвалою від 04.02.2015 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 17.02.2015р.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 02.04.2015 р. за клопотанням представника відповідача продовжено строк розгляду справи з 04.04.2015 р. на 15 календарних днів.

Рух справи відображено в ухвалах суду, які містяться в матеріалах справи.

В судове засідання 16.04.2015 р. представник позивача з'явився, позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві. Подав письмові пояснення, у яких повідомив, що станом на 01.01.2015 р. основна заборгованість складала 79 893,17 грн.. З 01.01.2015 р. по 16.04.2015 р. відповідачем частково погашено суму основної заборгованості, а саме: 9000,00 грн. платіжним дорученням №152 від 25.03.2015 р., 1859,49 грн. платіжним дорученням №180 від 31.03.2015 р. та 4399,00 грн. платіжним дорученням №194 від 08.04.2015 р. на суму 4399,00 грн. Таким чином, згідно письмових пояснень позивача, основна заборгованість по договору від 28.12.2012 р. №13/2870-ТЕ-21, станом на 16.04.22015 р. становить 64 634,68 грн. В усній формі в судовому засіданні 16.04.2015 р. пояснив, що сума заборгованості 64 634,68 грн. не ввійшла сума 4 000,00 грн., що перерахована відповідачем платіжним дорученням №201 від 14.04.2015 р. з врахуванням цього платежу, основна сума заборгованості відповідача перед позивачем по спірному договору на час прийняття рішення у справі складає 60 634,68 грн.

В судове засідання 16.04.2015 р. представник відповідача з'явився, позов не визнає із підстав викладених у відзиві. Просить застосувати строк позовної давності в 1 рік, щодо вимог про стягнення, про що також зазначає у відзиві вх. №10332/15 від 11.03.2015 р. Просить в позові відмовити.

15.04.2015 р. через канцелярію суду подав докази про сплату заборгованості в сумі 19 258,49 грн. за період з 25.03.2015 р. по 14.04.2015 р. включно, на доказ цього долучив до матеріалів справи платіжні доручення на вказану суму оплати.

Крім того, відповідно до ч. 1 та 2 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

В судовому засіданні 16.04.2015 р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши пояснення представників сторін, оглянувши оригінали документів, суд встановив:

28.12.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», як продавцем та Львівським комунальним підприємством «За замком», як покупцем, було укладено договір №13/2870-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу (далі- Договір). Відповідно до пункту 1.1 Договору № 13/2870-ТЕ-21 від 28.12.2012 р. продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 р. природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» за кодом згідно УКТ ЗЕД , а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього Договору.

У відповідності до п. 2.1. Договору, продавець передає Покупцеві з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р. газ обсягом до 105,00 грн. тис. куб. (сто п'ять тисяч тис. куб.).

На виконання умов договору постачальник поставив природний газ за період з січня-квітня 2013 р. по жовтень-грудень 2013 р. в обсязі 73,088 тис. м. куб. на загальну суму 95 686,81 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, які долучені до позовної заяви, а саме: акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2013 р. за спожитий газ у січні 2013 року; акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2013 р. за спожитий газ у лютому 2013 року; акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2013 р. за спожитий газ у березні 2013 року; акт приймання-передачі природного газу від 30.04.2014 р. за спожитий газ у квітні 2013 року; акт приймання-передачі природного газу від 24.01.2014 р. за спожитий газ у жовтні 2013 року; акт приймання-передачі природного газу від 24.01.2014 р. за спожитий газ у листопаді 2013 року; акт приймання-передачі природного газу від 24.01.2014 р. за спожитий газ у грудні 2013 року. Дані факти підписані представниками сторін Договору. Таким чином позивач із своєї сторони виконав умови Договору.

Ціна за 1000 куб .м. природного газу становить 1 091,00 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 1 091,00 грн., крім того ПДВ -20%, всього з ПДВ- 20% - 218,20 грн., всього з ПДВ - 1 309,20 грн.(п. 5.2. Договору).

Виконавши свої зобов'язання згідно умов Договору, що підтверджується актами-приймання природного газу спожитого за період з січня - квітня 2013 р., по жовтень - грудень 2013 р. включно (копії актів наявні в матеріалах справи), Позивачем передано відповідачу природний газ на загальну суму 95 686,81 грн. в кількості 73,088 тис. м3.

Пунктом 6.1. Договору встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Однак, в порушення умов договору, відповідач не вчасно і не в повному розмірі здійснив оплату по договору за поставлений природний газ. Станом на час розгляду справи в суді основна заборгованість за договором № №13/2870-ТЕ-21 від 28.12.2012 р. за використаний природний газ погашена частково в сумі 19 258,49 грн., а відтак провадження в даній частині стягнення основної заборгованості підлягає припиненню за п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України.

Відповідно до п. 7.1. договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим Договором.

Таким чином, з врахуванням здійснених відповідачем проплат по 14.04.2015 р. включно, непогашеною по Договору на час прийняття рішення у справі залишилась основна заборгованість в сумі 60 634,68 грн., що не заперечується представниками сторін в судовому засіданні 16.04.2015 р.

Відповідно до п.7.2. договору, у разі невиконання покупцем умов п. 6.1. договору, продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів при умові іх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідач свої зобов'язання за договором поставки природного газу не виконував належним чином, за поставлений природний газ розрахувався несвоєчасно, чим порушив умови п 6.1. вказаного Договору.

За неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань, відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та договору, позивачем нараховано відповідачу до стягнення: 6 833,74 грн. - пені; 13 233,58 грн. - інфляційних втрат та 3 322,10 грн. - 3% річних, які позивач просить стягнути з відповідача.

16.04.2015 р. представник позивача подав письмові пояснення, у яких повідомив, що станом на 01.01.2015 р. основна заборгованість складала 79 893,17 грн. З 01.01.2015 р. по 16.04.2015 р. відповідачем частково погашено суму основної заборгованості, а саме: 9000,00 грн. платіжним дорученням №152 від 25.03.2015 р., 1859,49 грн. платіжним дорученням №180 від 31.03.2015 р. та 4399,00 грн. платіжним дорученням №194 від 08.04.2015 р. на суму 4399,00 грн. Таким чином, основна заборгованість по договору від 28.12.2012 р. №13/2870-ТЕ-21, станом на 16.04.22015 р. Становить 64 634,68 грн.

Станом на день розгляду справи у суді, відповідач доказів сплати заявленої до стягнення заборгованості в повному обсязі не представив.

При прийняття рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 509 ЦК України, визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частина 1 ст. 179 ГК України, вказує, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

З огляду на викладені обставини, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, враховуючи, що відповідачем не надано доказів погашення наявної заборгованості в повному обсязі за Договором№13/2870-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу перевіривши розрахунки, суд прийшов до висновку, що позовна вимога в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 60 634,68 грн. підлягає до задоволення.

Оскільки відповідачем заборгованість в сумі 19 258,49 грн. погашено під час розгляду справи судом, то в зв'язку з відсутністю предмету спору в цій частині суд провадження припиняє згідно п.1.- ч.1 ст. 80 ГПК України.

Згідно ст. 193 ГК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов'язань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Згідно п. 3 та 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р. №14 3.1. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга". На суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти. До вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України). Стягнення процентів річних від простроченої суми.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. До вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).

Проте, Позивачем, при здійсненні розрахунку сум пені та 3% річних, у період прострочення безпідставно включено ті дані, у які від Відповідача поступила йому фактична оплата. Відсутність підстав для такого нарахування підтверджується наступним.

Виходячи з приписів п. 1.9 Постанови Пленуму ВГС України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Строк, згідно з нормою ч.1 ст.252 ЦК України, визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Тому, у випадку оплати Відповідачем коштів наступного дня після спливу строку, встановленого для проведення оплати, не є підставою для нарахування за цей день (день оплати) пені чи відсотків річних, оскільки наявний факт прострочення оплати на кілька годин, і, відповідно, - відсутній факт прострочення оплати на один день (який би зумовлював наявність підстави для нарахування додаткових сум за день прострочення).

Договором та законом не передбачено право Позивача на нарахування Відповідачу пені чи відсотків річних за кілька годин прострочення платежу, тобто, - менше однієї доби (календарного дня).

Оскільки Відповідачем, виходячи з норм ст.ст. 173, 193, 275 ГКУ та ст.ст. 11, 509, 526, 530, 610, 612, 629, 714 ЦК України, допущено порушення грошових зобов'язань (з оплати вартості спожитого газу у встановлений строк), суд здійснив перерахунок пені та 3% річних, заявлених до стягнення в позовній заяві.

За таких обставин, перевіривши розрахунки, здійснені позивачем, суд вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача 13 233,58 грн. - інфляційних втрат та 3320,83 грн. - 3% річних та підставними та такими, що підлягають до задоволення. А в частині стягнення 1,27 грн. - 3% річних суд відмовляє, так як дана сума нарахована безпідставно, внаслідок перерахунку здійсненого судом.

Щодо вимог щодо стягнення пені то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Факт порушення відповідачем умов договору щодо строків оплати за одержаний товар підтверджується доказами, наявними у матеріалах справи, та визнаний представником відповідача у судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За умовами ч.ч. 1, 2 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч. 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Судом встановлено, що відповідачем було допущене порушення умов Договору щодо оплати коштів за отриманий природний газ, а саме - прострочення термінів оплати (п.6.1. Договору).

Відповідно до п. 7.1. договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим Договором.

Відповідно до п.7.2. договору, у разі невиконання покупцем умов п. 6.1. договору, продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів при умові іх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог:

1) про стягнення неустойки (штрафу, пені);

2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації.

У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості;

3) про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу);

4) у зв'язку з недоліками проданого товару (стаття 681 цього Кодексу);

5) про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу);

6) у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу);

7) про оскарження дій виконавця заповіту (стаття 1293 цього Кодексу).

Згідно п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р. №14, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

У відповідності до п. 9.3. Договору, строк в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Як вбачається із Договору купівлі - продажу природного газу від 28.12.2012 р. №13/2870 не зазначено сторонами про встановлення 5 річного строку позовної давності для стягнення суми пені.

Крім того, відповідач у відзиві за вх. №10332/15 від 11.03.2015 р. просить застосувати строк позовної давності в 1 рік, передбачений ч.2 ст. 258 ЦК України до частини позовних вимог стосовно стягнення пені в розмірі 6833,74 грн.

Судом встановлено, що мало місце несвоєчасна і неповна сплата коштів відповідачем по Договору за спірний період внаслідок чого позивачем нарахована пеня.

Однак, виходячи з умов Договору, беручи до уваги заяву відповідача про застосування строку позовної давності 1 рік до частини позовних вимог стосовно пені та керуючись вимогами ч. 2ст. 258 ЦК України, суд відмовляє позивачу в задоволенні заявлених вимог щодо стягнення з відповідача пені за спірний період за пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

А відтак стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору в розмірі 1543,79 грн. а решта сума судового збору покладається на позивача.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 1, 12, 22, 33, 34, 49, п.1-1 ч. 1 ст. 80, 82, 83, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Провадження в частині стягнення з відповідача 19 258,49 грн. основного боргу припинити.

2. Позов задоволити частково.

3. Стягнути з Львівського комунального підприємства «За замком» (адреса:79024, м. Львів, вул. Зустрічна, 1; код ЄДРПОУ № 20822342) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (адреса: 01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; код ЄДРПОУ № 20077720) 60 634,68 грн. - основного боргу, 13233,58 грн. - інфляційних втрат, 3320,83 грн. - 3% річних та 1543,79 грн. понесених витрат на сплату судового збору.

4. Взадоволенні решти позовних вимог відмовити.

5.Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено і підписано 21.04.2015 р. Суддя Долінська О.З.