КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2015 р. Справа№ 910/22668/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Желінська Т.М. - представник;

від відповідача: Вовченко О.С. - представник;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Трипільської теплової електростанції

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 17.11.2014р.

у справі № 910/22668/14 (суддя Ю.В. Цюкало )

за позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Трипільської теплової електростанції

до Державного підприємства "Вугілля України"

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Трипільської теплової електростанції звернулось до Державного підприємства "Вугілля України" про стягнення грошових коштів.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 17.11.2014р. у справі № 910/22668/14 в позові Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Трипільської теплової електростанції відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить вищезазначене рішення скасувати та задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що 30.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством «Центренерго», як покупцем, та Державним підприємством «Вугілля України», як постачальником, був укладений договір поставки вугілля №111/06, відповідно до умов якого постачальник поставляє покупцю вугільну продукцію (вугілля) в асортименті, по реквізитах та за якісними характеристиками, приведеними в цьому договорі.

Апелянт зазначає, що місцевим судом не враховано, що умови договору не передбачають оплату відправником вартості перевезення, виконання обов'язку по завантаженню вугілля у вагони третьою особою, ані відповідальності третьої особи, яка не є стороною по договору з покупцем.

Відповідно до п. 2.1. договору сторонами погоджено здійснення поставки вугілля на умовах ББР (залізнична станція призначення), згідно з міжнародними правилами тлумачення «Інкотермс» в редакцій 2000 р., яким передбачено сплату всіх витрат та ризиків, повязаних з траспортуванням вантажу, до станції призначення, постачальником. Оплату вартості залізничного тарифу по перевезенню вугілля п.6.5 договору брав на себе постачальник, як і несення всіх ризиків втрати чи пошкодження вугілля до моменту здійснення його поставки у відповідності до умов договору, що підтверджується п.7.4 договору.

Таким чином, відповідно до п.2.1, п.6.5 та п.7.4 укладеного договору відповідач брав на себе зобов'язання поставити вугілля залізничним транспортом і при цьому виконувати вимоги Статуту залізниць та Правил, виданих відповідно до Статуту залізниць, сплативши залізничний тариф та несення всіх витрат, що виникли у процесі перевезення.

Апелянт зазначає, що при обґрунтуванні відмови у задоволенні позовних вимог місцевий суд помилково виходить не із договору постачання, а з договору перевезення, який позивачем не укладався.

Надані позивачем документи залізниці є підтвердженням неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором постачання №111/6. Комерційний акт, складений працівниками залізниці відповідно до вимог Правил складання актів та Статуту залізниць, підтверджує наявність понад нормативної вантажопідйомності вугілля у вагоні №67912253, відвантаженого за залізничною накладною №50660935 (№45249455 досилочної залізничної накладної), надлишок якого працівниками залізниці було перевантажено у вагон №66722679 та відправлено по залізничній накладній №.45464005 Перелік Тех ПД ДТГО «Південно-західна залізниця» 0406 підтверджує списання залізничного тарифу за перевезення вугілля у вагоні № 66722679 з рахунку позивача.

Стягнені кошти за додаткові послуги залізниці є понесеними збитками позивача відповідно до ст. 225 ГПК України, бо умовами договору постачання такі витрати як оплата залізничного тарифу покладена на постачальника - Державне підприємство «Вугілля України». В порушення умов п. 2.1 договору та ст. 618 ЦК України, за якими постачальник повинен відшкодувати всі витрати пов'язані із транспортуванням вугілля, місцевий суд виніс рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В підтвердження належного виконання взятого обов'язку по оплаті залізничного тарифу Відповідачем та несення ризику втрат, які виникли через завантаження вагону відправником по договору з відповідачем понад його вантажопідйомність, не було надано жодних документів, крім власних заперечень на позовну заяву.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 11.02.2015р. у справі № 910/22668/14 порушено апеляційне провадження по справі та справу призначено до розгляду у складі колегії суддів: Головуючого судді: Тищенко А.І., суддів Михальської Ю.Б., Отрюха Б.В.

Ухвалою від 12.02.2015 року розгляд справи відкладено у зв'язку з поданим клопотанням представника відповідача.

19.03.2015 року в судовому засіданні на підставі ст. 77ГПК України оголошено перерву.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи, колегія встановила наступне:

30.12.2011 року між ПАТ "Центренерго" і Державним підприємством "Вугілля України" укладено договір поставки вугілля № 111/6.

Пунктами 1.1., 1.2. договору зазначено, що постачальник поставляє покупцю вугільну продукцію в асортименті, по реквізитах та за якісними характеристиками, приведеними у договорі, а покупець приймає вугілля, оплачує його вартість на умовах, встановлених цим договором.

Згідно з п 2.1 договору вугілля постачається рівномірно протягом періоду поставки залізничним транспортом у відкритих напіввагонах вантажною швидкістю на умовах DDP (залізнична станція призначення), згідно з міжнародними правилами тлумачення торгівельних термінів "Інкотермс" в редакції 2000 року з урахуванням особливостей, передбачених цим договором, та за реквізитами покупця, вказаними в додатках до договору.

Відповідно до п. 3.1.2 договору постачальник зобов'язаний завантажувати вугілля однорідним шаром по всій глибині в справні, очищені від залишків попереднього вантажу, сміття, тощо, вагони.

У травні 2013 року на виконання умов договору на адресу ПАТ "Центренерго" за залізничною накладною № 50660935 ДП "Вугілля України" було направлено вагон № 67912253, відвантажений відправником - ВАТ "ЦЗФ "Нагольчанська".

Під час зважування працівниками залізничної станції Нижньодніпровський вузол було складено акт загальної форми № 2094 від 27.12.2012 року та комерційний акт АА 048566/892/413 від 21 грудня 2012 року, які підтверджують затримання вагону № 67912253 на станції зв'язку з вантажем, який перевищує вантажопідйомність вагону (копії актів в справі).

Надлишок вантажу з вагону № 67912253 перевантажено в вагон № 66722679 та видано накладну № 45249455 на вагон № 67912253 і накладну № 45464005 на вагон № 66722679 (копії накладних долучені до матеріалів справи).

У зв'язку із перевантаженням та перевезенням надлишку вантажу, з Позивача, як одержувача вантажу, було стягнуто грошові кошти в розмірі 5 893,20 грн., про що свідчить копія довідки № 6410072 від 04.06.2013 року ТГО "Південно-Західна залізниця" (копія довідки долучена до матеріалів справи).

Позивач стверджує, що на виконання укладеного між сторонами договору, ДП "Вугілля України" у травні 2013 року на його адресу був відправлений залізничний вагон № 67912253 з вугіллям, фактична маса вантажу у вказаному вагоні перевищувала зазначену в накладній та не відповідала вантажопідйомності вагону. Надлишок вантажу було перевантажено в інший вагон, у зв'язку з чим ним були понесені додаткові витрати у розмірі 5 893,20 грн.

Відповідач не погоджується з викладеними позивачем твердженнями та зазначає, що позивачем не було доведено, що останньому завдано збитки саме діями або бездіяльністю відповідача.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та дослідивши в судовому засіданні докази, колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають залишенню без задоволенню з наступних підстав.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.і 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 665 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відшкодування збитків є одним із видів правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки; шкідливого результату такої поведінки - збитків; причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності, хоча б одного з елементів, відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Статтею 2 Статуту залізниць України (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1998 року № 457) передбачено, що обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом визначає Статут залізниць України.

Відповідно до пункту 6 Статуту залізниць України вантажовідправник (відправник вантажу, вантажовласник) - зазначена в документі на перевезення вантажу (накладній) юридична чи фізична особа, яка довіряє вантаж залізниці для його перевезення.

Як встановлено судом, в залізничній накладній № 50660935 відправником вказано - ВАТ "ЦЗФ "Нагольчанська"

На підставі ст.ст. 30, 32 Статуту залізниць України завантаження у вагони здійснюється вантажовідправником, який зобов'язаний здійснювати завантаження з виконанням технічних умов.

Передбачене статтею 124 Статуту залізниць України зобов'язання вантажовідправника, вантажоодержувача, порта, підприємства (організації) відшкодувати залізниці збитки, завдані внаслідок пошкодження рухомого складу, перевантаження, неправильного навантаження, застосування неякісної упаковки або неправильного кріплення вантажу, здійснюється з урахуванням принципу вини.

Оскільки, ДП "Вугілля України" не є вантажовідправником вугілля, то і не є особою, що відповідає за наслідки неправильного заповнення накладної, неправильного завантаження, перевантаження, тощо.

Таким чином, позивачем не доведено наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями Відповідача та завданням збитків Позивачу, а також вини Відповідача у завданні збитків.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стосовно доводів викладених в апеляційній скарзі слід зазначити, що з матеріалів справи не вбачається причинного зв'язку між протиправною поведінкою ДП «Вугілля України» та збитками ПАТ «Центренерго», а також вини ДП «Вугілля України» у заподіянні збитків ПАТ «Центренерго».

Таким чином, позивач помилково дійшов висновку про порушення ДП «Вугілля України» договірних зобов'язань та наявності підстав для відшкодування завданих збитків за рахунок нашого підприємства та вважає, що у діях ДП «Вугілля України» відсутні ознаки складу цивільного правопорушення, що відповідно до статей 22,614 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України, унеможливлює стягнення з відповідача збитків, пов'язаних з додатковими витратами залізниці із-за неправильного завантаження вантажу вантажовідправниками.

Вищим господарським судом розглядались аналогічні справи (Постанова ВГС України № 910/21253/13 від 13.05.2014р., Постанова ВГС України № 910/13860/14 від 12.08.2014р., Постанова ВГС України №910/20785/13 від 09.10.2014р.), а також Київським апеляційним господарським судом, Постанови якого не були оскаржені, (Постанова №910/21933/13 від 29.05.2014р., Постанова №910/2047/14 від 02.07.2014р.) в яких позивачу було відмовлено в задоволенні своїх вимог.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Трипільської теплової електростанції на рішення Господарського суду м. Києва від 17.11.2014 р. у справі № 910/22668/14 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 17.11.2014 р. у справі № 910/22668/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/22668/14 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх