РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2015Справа №910/2902/15-г

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Мельник Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 20 617,72 грн.

за участю представників:

від позивача:Суворова Л.В.- представник за довіреністю № 2-263 від 29.12.2014 р.
від відповідача:Ковригін О.В.- представник за довіреністю № 5-у від 26.12.2014 р.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду м. Києва звернулось Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" з позовом до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення заборгованості в розмірі 20 617,72 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу № 258-К/271/11-К від 15.09.2011 р. в частині своєчасної плати за поставлений товар, внаслідок чого у ДП "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" утворилась заборгованість у вказаній сумі.

У позові ПАТ "Укртрансгаз" просить суд стягнути з відповідача заборгованість за поставлений товар в сумі 12 437,56 грн., пеню в сумі 2 998,30 грн., 7 % штрафу в сумі 870,63 грн., інфляційну складову боргу у сумі 3 159,14 грн. та 3 % річних у сумі 1 152,09 грн., а всього - 20 617,72 грн.

У судовому засіданні представник позивача підтримав та обґрунтував позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав спливу строків позовної давності. Просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

15.09.2011 між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз") (продавець) та Дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 258-К/271/11-К.

Відповідно до п. 1.1 договору продавець зобов'язується продати, а покупець прийняти та оплатити прилади для вимірювання фізичних та хімічних велични відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною цього договору.

Сторони погодили, що загальна сума договору становить 12 437,56 грн. (п. 3.2. договору).

Згідно з п.п. 3.4, 3.5 договору продавець після поставки продукції та підписання сторонами відповідної видаткової накладної, виписує рахунок фактуру, у якому зазначається ціна та вартість поставленої продукції згідно зі специфікацією до цього договору. Покупець здійснює 100% оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця, зазначеного в розділі 10 Договору.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що факт поставки продукції підтверджується видатковою накладною, яка підписується повноважними представниками сторін у день отримання продукції.

У судовому засіданні встановлено, що позивач умови договору виконав у повному обсязі, 27.09.2011 р. поставив відповідачу продукцію на загальну суму 12 437,56 грн., що підтверджується видатковою накладною № 36р/9/258-К від 27.09.2011 р. та поясненнями представників сторін.

Однак, відповідач зі свого боку зобов'язання в частині оплати поставленої продукції не виконав.

Отже, судом встановлено, що у відповідача наявна неоплачена заборгованість за поставлений товар у сумі 12 437,56 грн., що підтверджується актом звірки взаєморахунків станом на 30.09.2013 р.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами згідно ст. 629 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Оскільки доказів належної оплати заборгованості за поставлений товар суду не надано, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основної заборгованості в сумі 12 437,56 грн. підлягають задоволенню.

Щодо заяви позивача про застосування строку позовної давності до суми основної заборгованості у розмірі 12 437,56 грн. суд зазначає наступне.

Згідно із ст.ст. 256, 257 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до абз. 1 п. 4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Як вже встановлено судом, відповідно до п. 3.4 факт передачі товару продавцем і прийняття його покупцем підтверджується видатковою накладною.

Поставка товару була здійснена позивачем 27.09.2011 р. (видаткова накладна № 36р/9/258-К), а згідно з п. 3.5 договору остаточні розрахунки між сторонами здійснюються протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури. Отже, відповідач зобов'язаний був оплатити товар до 02.10.2011 р. включно (протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури).

При цьому суд зазначає, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України.

Вказану позицію викладено у постанові Верховного Суду України № 37/405 від 29.09.2009 р.

Відповідно до п. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Підписання відповідачем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

Таким чином, починаючи з 03.10.2011 р., відбулося порушення зобов'язань відповідачем та з цього часу розпочинається перебіг строку позовної давності, який закінчується - 03.10.2014 р., а з позовом ПАТ "Укртрансгаз" звернулось до суду 10.02.2015 р.

Разом з тим, статтею 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У пункті 4.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 зазначено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

При цьому у матеріалах справи наявний акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2013 р., підписаний сторонами 14.10.2013 р., яким відповідач визнав наявність заборгованості, зокрема, за договором № 258-К/271/11-КЗ від 15.09.2011 р., тобто даною дією відповідач визнав борг, а тому з 30.09.2013 р. відбулось переривання строку позовної давності за спірними правовідносинами.

Таким чином, позивач звернувся з вимогою щодо сплати основної заборгованості у сумі 12 437,56 грн. в межах строку позовної давності.

Крім вказаної суми боргу, позивач просив стягнути з відповідача пеню в сумі 2 998,30 грн. за період з 01.01.2012 р. по 02.02.2015 р. та 7 % штрафу в сумі 870,63 грн.

Частиною 1 ст. 229 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

У силу ст. 611 ЦК України та ст. 230 ГК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Нормами ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах, зокрема, за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Оскільки сторони у справі є суб'єктами господарювання, що належать до державного сектора економіки, суд вважає правомірним застосування штрафних санкцій на підставі норм ч. 2 ст. 231 ГК України.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідач у своїй заяві просив суд також застосувати наслідки спливу строків позовної давності щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання зобов'язання щодо поставки товару.

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 2 вказаної норми ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як вже було встановлено судом, сплата заборгованості відповідачем повинна бути здійснена 02.10.2011 р. (п. 3.5 договору) та з 03.10.2011 р. відбулось порушення зобов'язання таким чином, суд зазначає, що строк позовної давності в частині вимог про стягнення з відповідача пені та штрафу сплинув 03.10.2012 р., а з даним позовом до суду ПАТ "Укртрансгаз" звернувся 10.02.2015 року, а, отже, з пропуском строку позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафу.

При цьому раніше зазначений акт звірки розрахунків від 30.09.2013 р. судом не приймається до уваги, оскільки він був підписаний сторонами вже після спливу строку позовної давності, передбаченого для застосування штрафних санкцій, тобто після 03.10.2012 р.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення пені в сумі 2 998,30 грн. за період з 01.01.2012 р. по 02.02.2015 р. та 7 % штрафу в сумі 870,63 грн. задоволенню не підлягають.

Також позивач просить стягнути з відповідача інфляційну складову боргу у сумі 3 159,14 грн. за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2014 р. та 3 % річних у сумі 1 152,09 грн. за період з 01.01.2012 р. по 31.01.2015 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки.

Нормами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на вищенаведені норми законодавства та умови укладених сторонами правочину, вимоги про стягнення інфляційної складової суми боргу та 3 % річних є такими, що заявлені правомірно.

При цьому суд не приймає клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до матеріальних втрат, оскільки позовна давність стосовно стягнення основної суми заборгованості була перервана актом звірки взаєморозрахунків від 30.09.2013 р., про що зазначалось вище.

Відповідно до п. 5.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 р. зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Отже, оскільки строк позовної давності стосовно основної суми заборгованості перервався, то суд приходить до висновку про наявність права у позивача на стягнення матеріальних втрат за невиконання зобов'язання.

Провівши перерахунок заявленої до стягнення матеріальних втрат, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційна складова боргу у сумі 3 138,62 грн. за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2014 р., тобто у меншій сумі, ніж заявлено позивачем, оскільки ним невірно визначений індекс інфляції за заявлений період нарахування та 3 % річних у сумі 1 152,09 грн. за період з 01.01.2012 р. по 31.01.2015 р.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 44, ст. 49, ст.ст. 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 20 617,72 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (03134, м. Київ, вул. Григоровича-Барського, буд. 2; ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 9/1, ) 12 437 (дванадцять тисяч чотириста тридцять сім) грн. 56 коп. основного боргу, інфляційну складову боргу у сумі 3 138 (три тисячі сто тридцять вісім) грн. 62 коп., 3 % річних у сумі 1 152 (одну тисячу сто п'ятдесят дві) грн. 09 коп.

У решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (03134, м. Київ, вул. Григоровича-Барського, буд. 2; ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 9/1, ) 1 482 (одну тисячу чотириста вісімдесят дві) грн. 34 коп. судового збору.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 9 квітня 2015 року.

Повний текст рішення підписаний 14 квітня 2015 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя К.І. Головіна