РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2015Справа №910/1699/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Інтербанк";

до Страхове товариство з додатковою відповідальністю "Гарантія"

про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків його недійсності

та стягнення 642 174,03 грн.

Суддя Мандриченко О.В.

Представники:

Від позивача: Подольський А. Ю., представник, довіреність № 16 від 26.08.2014 р.;

Від відповідача: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач у поданій до господарського суду позовній заяві просить встановити нікчемність договором страхування кредиту від 26.11.2013 року № 59 08 0000-3692, укладеного між ним та відповідачем та застосувати наслідки його недійсності, а також стягнути з відповідача 642 174,03 грн. грошових коштів, які були сплачені за договором страхування кредиту від 26.11.2013 року № 59 08 0000-3692.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2015 року порушено провадження у справі № 910/1699/15-г.

У судовому засіданні 26.03.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач був належним чином повідомлений про час, день і місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням, яке повернулось на адресу суду і підтверджує факт направлення ухвали господарського суду на адресу відповідача, зазначену у витязі з ЄДРПОУ.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. Згідно статті 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Відповідач не направив в судове засідання своїх повноважних представників, не надав письмовий відзив на позовну заяву, а також не заперечив позовні вимоги по суті.

З огляду на неявку представника відповідача в судове засідання, господарський суд враховує, що за змістом ст. 22 Господарського процесуального кодексу України прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, керуючись принципами розумності строків судового провадження, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка представника відповідача не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд-

ВСТАНОВИВ:

Між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Інтербанк" (страхувальник) та Страховим товариством з додатковою відповідальністю "Гарантія" (страховик) 26.11.2013 року було укладений договір страхування кредиту № 59 08 0000-3692, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов'язані зі збитками, які завдані страхувальнику внаслідок повного або часткового неповернення позичальника страхувальнику кредиту та процентів за користування кредитом на умовах, встановлених кредитним договором № 3704/15 від 28.12.2012 р.

Позичальник за кредитним договором - Товариство з обмеженою відповідальністю "Гомеотон". Сума кредиту становить: 15 778 231,68 грн.

Відповідно до п. 6.1. договору страхування кредиту № 59 08 0000-3692 від 26.11.2013 р. страховим випадком за договором підтверджений страхувальником в термін, обумовлений договором страхування, факт настання збитків через повне або часткове неповернення позичальником суми кредиту, процентів по ньому в строки та на умовах, передбачених кредитним договором.

Пунктом 7.2. договору страхування кредиту встановлено, що страховий платіж (внесок) за період страхування становить 642 174,03 грн.

Оплата страхового платежу у розмірі 642 174,03 грн. позивачем, підтверджується платіжним дорученням № 26116 від 26.11.2013 р.

Згідно з п. 8.2. договору страхування кредиту № 59 08 0000-3692 від 26.11.2013 р. цей договір набуває чинності з 26.11.2013 р. та діє до 27.12.2013 р.

За доводами позивача договір страхування кредиту № 59 08 0000-3692 від 26.11.2013 р. було укладено з метою штучного виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів, оскільки за умовами договору страхування ПАТ КБ "Інтербанк" позбавлений можливості отримати страхове відшкодування оскільки договір страхування припиняється у день, який є датою погашення кредиту - 27.12.2013. А відтак, за переконанням позивача, ПАТ КБ "Інтербанк" позбавлений права звернутися при невиконанні позичальником обов'язку щодо сплати заборгованості за кредитним договором, оскільки порушення позичальником сплати заборгованості за кредитним договором відбулося після спливу строку дії договору страхування - 28.12.2013, на наступний день після спливу строку дії договору.

А тому, за переконанням позивача, виконання укладеного ПАТ КБ "Інтербанк" договору страхування спричинило погіршення фінансового стану банку, та мало на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів на загальну суму 642 174,03 грн. та згідно ч. 3 ст. 38 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" договір страхування є нікчемним.

З огляду на зазначене, позивач просить суд встановити нікчемності правочину, а саме договору страхування кредиту № 59 08 0000-3692 від 26.11.2013 р., укладеного між позивачем та відповідачем, застосувати наслідки недійсності такого правочину та стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 642 174,03 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи 23.07.2014 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 61 "про початок процедури ліквідації ПАТ КБ "Інтербанк" та призначення уповноваженої особи.

Частиною 5 ст. 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до частини 21 ст. 38 Закону, протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

У відповідності до ч.2 ст.38 вказаного вище Закону протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв:

1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій;

2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов;

3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів;

4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку;

5) договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку;

6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

За змістом ч.3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов'язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі звернення до суду уповноваженої особи Фонду державне мито не сплачується.

У п. 2.5.2 пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. визначено, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Враховуючи положення ст.ст. 207, 215 Цивільного кодексу України, господарський суд зазначає, що нікчемний правочин є таким, якщо його недійсність встановлена законом, і останній є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду.

Відповідно до статті 998 Цивільного кодексу України договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим кодексом. Договір страхування також визнається судом недійсним, якщо: 1) його укладено після настання страхового випадку; 2) об'єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації. Наслідки недійсності договору страхування визначаються відповідно до положень про недійсність правочинів, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи підтверджується факт укладання між сторонами договору страхування кредиту № 59 08 0000-3692 від 26.11.2013, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов'язані зі збитками, які завдані страхувальнику внаслідок повного або часткового неповернення позичальника страхувальнику кредиту та процентів за користування кредитом на умовах, встановлених кредитним договором № 3704/15 від 28.12.2012 р. Розмір страхової суми складає 15 778 231,68 грн., франшиза (у відсотках від страхової суми) становить 1,0 %.

Пунктом 8 договору страхування кредиту № 59 08 0000-3692 від 26.11.2013 передбачено, що строк дії договору (період страхування) встановлюється згідно з п.8.2 цього договору, але не більше строку дії кредитного договору. Договір набуває чинності з 00 год. 00 хв. 26 листопада 2013 року та діє до 23 год. 59 хв. 27 грудня 2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи 28.12.2012 р. між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Інтербанк" (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гомеотон" (позичальник) укладено кредитний договір № 3704/15, відповідно до п.1.1 якого кредитор надає позичальнику кредит у сумі 22 000 000,00 грн. для поповнення оборотних коштів.

Відповідно до п.1.2 договору №3704/15 кредитор надає позичальнику кредит строком користування з 28.12.2012 по 27.12.2013 р., з процентною ставкою 20 % річних.

Тобто, за умовами кредитного договору №3704/15 позичальник зобов'язався провести остаточний розрахунок щодо повернення кредиту 27.12.2013 р.

За доводами позивача договір страхування кредиту № 59 08 0000-3692 від 26.11.2013 припинив свою дію в день, погашення кредиту 27.12.2013 р., що на думку останнього свідчить про те, що договір страхування мав на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів.

З такими доводами позивача колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Частиною 2 ст. 251 Цивільного кодексу України визначено, що терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно з ч.2 ст.252 Цивільного кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За змістом ч.1 ст.255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

У Податковому кодексі України наведено визначення, що слід розуміти під операційним (банківським) днем, а саме частина робочого дня, протягом якої приймаються документи на переказ та на їх відкликання і, за наявності технічної можливості, здійснюється їх обробка, передача та виконання.

За умовами кредитного договору № 3704/15, позичальник зобов'язався провести остаточний розрахунок щодо повернення кредиту 27.12.2013 р.

Тобто, враховуючи умови договору №374/15, робочий час, протягом якого можливе перерахування позичальником грошових коштів (повернення кредитної заборгованості), останнім терміном повернення кредиту є 18 год. 00 хв. 27.12.2013.

Водночас, договір страхування кредиту № 59 08 0000-3692 від 26.11.2013діє до 23 год. 59 хв. 27.12.2013 р.

Таким чином, термін повернення кредиту та термін дії договору страхування кредиту № 59 08 0000-3692 від 26.11.2013 за часом не співпадають.

Крім іншого, слід зазначити, що у договорі страхування кредиту № 59 08 0000-3692 від 26.11.2013 зазначені дії страхувальника при настанні страхової події, а саме, після настання страхового випадку страхувальник зобов'язаний негайно, але в будь-якому разі не пізніше через 3 дні (за винятком вихідних, святкових та неробочих днів) повідомити про це страховика.

У тексті договору страхування вказані дії страхувальника (позивача), які повинні статися після настання страхового випадку, але не обумовлено, що такі дії страхувальника повинні бути тільки у період дії договору страхування кредиту № 59 08 0000-3692 від 26.11.2013.

Така умова за договором страхування поширюється тільки при настанні страхового випадку, тобто на збитки внаслідок подій, які відбулися протягом періоду страхування.

Таким чином, у разі неповернення позичальником суми кредиту та процентів за користування кредитом позивачу в кінцевій термін -27.12.2013 за кредитним договором, саме останній день слід вважати датою настання страхового випадку.

А тому, позивач зобов'язаний негайно, але в будь-якому разі не пізніше через 3 (за винятком вихідних, святкових та неробочих днів) повідомити про це страховика про обставини події.

Суд звертає увагу на ту обставину, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що страховий випадок за договором страхування кредиту № 59 08 0000-3692 від 26.11.2013 взагалі мав місце.

Доводи позивача про спричинення укладенням спірного договору страхування погіршення фінансового стану банку, укладення цього договору з метою штучного виведення активів банку на суму 642 174,03 грн грн. внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів, є безпідставними та не доведені належними доказами.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про встановлення нікчемності правочину - договору страхування кредиту № 59 08 0000-3692 від 26.11.2013, є недоведеними та документально не підтвердженими, а тому не підлягають задоволенню.

Окрім цього, слід зазначити, що чинним законодавством України визначено категорії договорів, укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, які є нікчемними.

При цьому, підписаний сторонами до введення тимчасової адміністрації договір страхування кредиту № 59 08 0000-3692 від 26.11.2013 не входить до переліку договорів, визначених в частині 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а отже свідчить про відсутність підстав вважати вказаний вище правочин таким, що не породжує правових наслідків.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 Цивільного кодексу України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв'язку з наведеними обставинами, вимоги позивача про застосування наслідків недійсності оспорюваного договору є також необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки така вимога може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В порядку передбаченому ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивачем доказів, які б підтверджували факт порушення відповідачем його прав і охоронюваних законом інтересів, не надано, за таких обставин в задоволенні позовних вимог, з викладених у позові правових підстав, необхідно відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя О.В. Мандриченко
Дата складання рішення 31.03.2015 р.