РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2015Справа №910/4639/15-г
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатибудінвест»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль»

про визнання недійсним договору фінансового лізингу

Суддя: Демидов В.О.

За участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Каплієнко В.Є., довіреність від 01.12.2014;

від відповідача: Семеняка М.В., довіреність від 23.12.2014 № 23-12/14-5;

встановив:

26.02.2015 позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним укладеного сторонами у справі договору фінансового лізингу від 03.06.2011 № LC5283-05/11.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до умов укладеного сторонами договору фінансового лізингу передбачено, що розрахунок вартості лізингових платежів, у тому числі відшкодування вартості предметів лізингу та комісійна винагорода лізингодавця, залежить від курсових коливань долару США відносно гривні, що суперечить положенням ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не передбачено можливості отримання лізингодавцем лізингового платежу у формі суми в залежності від курсу валютної конвертації, оскільки платіж з винагороди здійснюється саме за отримане у лізинг майно.

Крім того, позивач послався на те, що згідно договору фінансового лізингу предмет лізингу був придбаний за національну валюту України - гривню, тому у даному випадку наявні підстави для застосування ч. 3 ст. 632 Цивільного кодексу України, яка забороняє зміну ціни договору після його вчинення.

У підставу позову позивачем також покладено доводи про те, що спірний договір з боку відповідача підписаний невідомою особою без зазначення її прізвища, ініціалів та займаної посади, що є порушенням приписів ч.ч. 1, 2 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Письмовим відзивом від 14.04.2015 на позовну заяву відповідач проти позовних вимог заперечив з таких підстав:

- статтею 6 Цивільного кодексу України передбачене право сторін укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд;

- суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно доведених позивачем обставинах про порушення договором імперативного припису законодавства;

- п. 3 ст. 762 Цивільного кодексу України встановлено, що договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном;

- ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не встановлює вичерпного переліку платежів, які можуть включати лізингові платежі, а тому сторони відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» під час укладення спірного договору самостійно визначили склад лізингових платежів;

- спірний договір фінансового лізингу з боку відповідача підписаний виконавчим директором Василенко Ю.І. на підставі статуту відповідача, а також довіреності від 27.12.2010 № 27/12/10-29.

В судовому засіданні 23.03.2015 на підставі положень ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 16.04.2015, 10 годин 00 хвилин.

Після перерви в судове засідання 16.04.2015 представник позивача не прибув, причину неявки суду не повідомив, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджено наявною у матеріалах справи власноручною розпискою представника позивача.

Розглянувши подані докази, вислухавши представників учасників судового процесу, господарський суд міста Києва встановив такі фактичні обставини.

03.06.2011 між відповідачем як Лізингодавцем та позивачем як Лізингоодержувачем укладений договір фінансового лізингу № LC5283-05/11 (далі за текстом - договір), відповідно до умов пункту 1.1 якого відповідач взяв на себе зобов'язання передати на умовах фінансового лізингу буз надання послуг з управління та технічної експлуатації у тимчасове володіння та користування за плату майно, найменування, технічний опис, модель, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого зазначаються у Специфікації (Додаток № 2 до договору), а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах договору.

Відповідно до Специфікації предметом лізингу є бульдозер NEW Holland D-180, 2008 року випуску, № шасі/кузова FNH183LPN8HC46106 (далі за текстом - предмет лізингу).

Пунктом 1.7 Договору (з урахуванням угоди від 01.10.11 про внесення змін до договору) передбачено, що вартість предмету лізингу на момент підписання цього договору становить 858926, 11 грн., у т.ч. ПДВ 20 %.

Згідно з п. 3.2 договору розрахований у грошовому еквіваленті іноземної валюти розмір заборгованості Лізингоодержувача зазначається у графіку розрахунку заборгованості (Додаток № 1 до цього договору), який сторони підписують після визначення остаточної вартості предмета лізингу.

Угодою від 01.10.11 про внесення змін до договору сторони дійшли згоди внести зміни до додатку № 1 "Графік розрахунку заборгованості" та виклали його в новій редакції.

Як зазначено у п. 4.1 договору, Лізингоодержувач за цим договором сплачує відсотки за фінансування та поточні лізингові платежі.

Пунктом 4.3. Договору сторони передбачили, що Лізингоодержувач протягом строку лізингу щомісяця сплачує Лізингодавцю авансом поточні лізингові платежі, які розраховуються на перший робочий день кожного лізингового періоду за поточний місяць та складаються з суми, що ставиться в погашення вартості предмета лізингу та комісії Лізингодавця (Комісія лізингодавця)

Відповідно до приписів пункту 4.4 договору розмір комісії для кожного періоду лізингу розраховується за ставкою, визначеною в п. 4.2. цього договору від заборгованості Лізингоодержувача у грошовому еквіваленті іноземної валюти для відповідного періоду лізингу згідно Графіку. Розрахована таким чином сума комісії перераховується у гривні за курсом продажу з дотриманням умов ч. 2 вказаного пункту.

Комісія Лізингодавця, розрахована у гривнях, не може бути менше різниці між поточним лізинговим платежем у гривні та граничною сумою, яка ставиться в погашення заборгованості Лізингоодержувача згідно даних колонки D графіку (Додаток 1 до договору).

Загальні умови фінансового лізингу сторони передбачили в додатку № 4 до договору фінансового лізингу від 03.06.11 № LC5292-05/11, пунктом 1.2. якого визначили, що приймання та передача предмета лізингу оформляється актом приймання-передачі.

За актом приймання-передачі від 03.06.2011 відповідач передав позивачеві предмет лізингу.

Умови укладеного з відповідачем договору позивач належним чином не виконував, виставлені позивачем рахунки на суму 630 439, 58 грн. не оплатив. Вказані обставини встановлені рішенням Господарського суду Запорізької області від 09.02.2015 № 908/5867/14, яким з ТОВ "Карпатибудінвест" на користь ТОВ "Райффайзен Лізинг Аваль" стягнуто 630439,58 грн. боргу за договором та 12608, 79 грн. витрат на судовий збір.

Встановивши фактичні обставини справи, оцінивши доводи позивача та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 вказаного Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними, і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За загальним правилом частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відносини сторін у справі, що виникли внаслідок укладення договору фінансового лізингу, врегульовані положеннями Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про фінансовий лізинг».

Однією із загальних засад цивільного законодавства відповідно до положень ст. 3 Цивільного кодексу України є свобода договору.

Згідно ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 533 Цивільного кодексу України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 Цивільного кодексу України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті.

Відтак, коригування лізингових платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України.

Умови договору фінансового лізингу відповідають загальним засадам цивільного законодавства щодо свободи договору (стаття 627 Цивільного кодексу України) та положенням щодо вільного встановлення у договорі ціни як його умови (стаття 632 Цивільного кодексу України).

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 07.10.2014 у справі № 910/763/13.

Відповідно до ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Частиною 2ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» Лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Положеннями ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Таким чином, ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не встановлює вичерпного переліку платежів, які можуть включати лізингові платежі, а тому сторони відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» під час укладення спірного договору правомірно самостійно визначили склад лізингових платежів.

Спірний договір фінансового лізингу з боку відповідача підписаний виконавчим директором Василенко Ю.І. на підставі статуту відповідача, а також довіреності від 27.12.2010 № 27/12/10-29 (що наявна у матеріалах справи), що підтверджено також письмовими поясненнями вказаної особи та керівника відповідача. Після укладення договору він у повному обсязі виконаний відповідачем у справі. Вказаними обставинами спростовуються доводи позивача у справі про відсутність у особи, що підписала спірний договір з боку відповідача, повноважень на підписання договору.

Таким чином, позивачем не доведено факту порушення під час укладення спірного договору вимог ст. 203 Цивільного кодексу України та інших вимог закону.

З урахуванням викладеного у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі з покладенням на позивача судових витрат у справі на підставі положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повному обсязі.

2. Судові витрати покласти на позивача.

В судовому засіданні 16.04.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складене та підписане 21.04.2015.

Суддя В.О. Демидов