ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року Справа № 915/1422/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого суддіКорсака В.А.
суддів Данилової М.В., Данилової Т.Б.
розглянувши матеріали касаційної скарги Малого підприємства "Вектор"
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 20.01.2015
у справі № 915/1422/14 Господарського суду Миколаївської області
за позовомМалого підприємства "Вектор"
до за участю Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Миколаївської міської ради Прокуратури Миколаївської області
простягнення 736 889, 40 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники :

- - позивачаКомбурлей С.К.
- - відповідача-1не з'явився
- - відповідача-2не з'явився
- - ГПУТомчук М.О.

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року Мале підприємство "Вектор" звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради та Миколаївської міської ради, в якій просило суд стягнути з відповідачів на його користь 736 889, 40 грн. майнової шкоди (не отриманого доходу) за період з 01.06.2002 по 31.12.2011 (з урахуванням уточнень позовних вимог, які прийняті та розглянуті судом, а.с.91).

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 21.11.2014 (суддя Васильєва Л.І.) позов у даній справі задоволено частково. Стягнуто з Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на користь Малого підприємства "Вектор" 17 690, 40 грн. не отриманого доходу. Стягнуто з Миколаївської міської ради на користь Малого підприємства "Вектор" 234 608, 40 грн. не отриманого доходу. Провадження у справі в частині стягнення з Виконавчого комітету Миколаївської міської ради 386 608, 76 грн. не отриманого доходу за період з червня 2002 року по 31.12.2007 припинено. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Виконавчого комітету Миколаївської міської ради в доход Державного бюджету України судовий збір в сумі 353, 81 грн.

Приймаючи рішення суд виходив з обставин протиправної поведінки відповідачів, яка полягає у прийнятті незаконних рішень, що мало наслідком завдання позивачу збитків у вигляді упущеної вигоди (неодержаних доходів).

19.01.2015 до Одеського апеляційного господарського суду надійшов лист від прокуратури Миколаївської області про вступ прокурора в дану справу з метою захисту інтересів держави на боці Миколаївської міської ради та виконавчого комітету Миколаївської міської ради.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 (у складі головуючого Величко Т.А., суддів: Таран С.В., Жекова В.І.) вказане рішення суду скасовано. Прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено. Стягнуто з позивача на користь відповідачів судові витрати по сплаті судового збору (з урахуванням додаткової постанови Одеського апеляційного господарського суду від 22.01.2015). Дана постанова мотивована недоведеністю позовних вимог.

Не погоджуючись із судовими рішеннями, Мале підприємство "Вектор" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції змінити в частині Виконавчого комітету Миколаївської міської ради та стягнути з нього на користь позивача 502 281, 00 грн. не отриманого доходу, в іншій частині - залишити без змін.

У відзиві на касаційну скаргу Виконавчий комітет Миколаївської міської ради та Миколаївська міська рада не погоджуються з доводами касатора і просять суд залишити оскаржувану постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

У відзиві на касаційну скаргу Прокуратура Миколаївської області не погоджується з доводами касатора і просить суд залишити оскаржувану постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

09.04.2015 на адресу суду надійшло заперечення касатора на відзив Прокуратури Миколаївської області.

Виконавчий комітет Миколаївської міської ради та Миколаївська міська рада не реалізували процесуальне право на участь у судовому засіданні суду касаційної інстанції, хоча про час та місце його проведення були повідомлені належним чином.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції на підставі поданих до матеріалів справи доказів встановлено, що рішенням Ленінського райвиконкому № 233 від 15.12.1995 виконком районної Ради народних депутатів вирішив створити місця парковки автотранспорту в районі залізничного вокзалу, ринку "Колос", ринку "Южний", авторинку, міського автовокзалу, по вул. Будівельників, будинку торгівлі "Южний Буг", а організацію місць парковки автотранспорту в названих районах, їх обладнання та експлуатацію було доручено Малому підприємству "Вектор".

Рішенням виконкому Миколаївської міської Ради № 329 від 29.05.1997 та доповненням до нього № 468 від 24.05.2002 встановлені місця платних стоянок припаркування автотранспорту в м. Миколаєві з метою вдосконалення експлуатації місць паркування автотранспорту згідно Розпорядження Фонду комунального майна міської ради від 20.02.2004 №№ 46-р, 47-р Комунальному підприємству "Таймсет" передано комунальне майно (частини дорожнього покриття), а також закріплені автомобільні парковки на праві повного господарського відання.

24.05.2002 міськвиконком Миколаївської міської Ради було прийняте рішення № 469 "Про попередній розгляд проекту рішення міської Ради "Про внесення змін та доповнень до рішення міської Ради від 26.12.1997 № 16/5", пунктом 2 якого скасовані рішення Ленінського райвиконкому № 233 від 15.12.1995 "Про створення місць парковки автотранспорту", від 20.09.1999 № 212, від 11.08.2000 № 77 "Про платну парковку автотранспорту на вулицях Ленінського району" від 11.07.2001 № 91.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 19.04.2005 у справі № 11/53, яке набрало законної сили, вказане рішення виконкому Миколаївської міської ради № 469 від 24.05.2002 визнано недійсним.

19.09.2008 Миколаївська міська рада прийняла рішення № 27/75, яким вдруге скасовала рішення виконкому Ленінської райради народних депутатів № 233 від 15.12.1995 (а.с.26).

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 06.08.2013 у справі № 490/5774/13-а, яка набрала законної сили, рішення Миколаївської міської ради № 27/75 від 19.09.2008 визнано протиправним та скасовано (а.с. 18-19).

Звертаючись з позовом про стягнення з відповідачів не отриманого доходу (упущеної вигоди) в розмірі 736 889, 40 грн., позивач послався на встановлений рішенням Господарського суду Миколаївської області від 19.04.2005 у справі № 11/53 та постановою Центрального райсуду м. Миколаєва від 06.08.2013 у справі № 490/5774/13-а факт протиправної поведінки відповідачів, яка полягає у прийнятті незаконних рішень. Така протиправна поведінка відповідачів, на думку позивача, завдала йому збитки (упущену вигоду) в розмірі 736 889, 40 грн. за період 01.06.2002 по 31.12.2011, оскільки позивач втратив можливість займатись підприємницькою діяльністю з надання послуг паркування транспорту. Впродовж тривалого часу позивач звертався до відповідачів та їх структурних підрозділів з вимогою поновлення його права на зайняття підприємницькою діяльністю, але йому було відмовлено.

Судом апеляційної інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної чи юридичної особі, а також шкода, завдана майну фізичній чи юридичній особі, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона довела, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 1173 названого Кодексу передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до частини другої статті 22 цього ж кодексу, збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Важливим елементом доказування наявності упущеної вигоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про відшкодування збитків (постанова Верховного Суду України від 30.05.2006 у справі № 42/266-6/492).

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Оскільки предметом спору є стягнення не отриманого доходу (упущеної вигоди) внаслідок протиправної поведінки відповідачів, то позивачу необхідно було відповідно до положень статті 33 Господарського процесуального кодексу України, довести склад цивільного правопорушення та розмір неодержаних доходів.

Звертаючись з даним позовом в вересні 2014 року до виконкому Миколаївської міської ради та Миколаївської міської ради МП „Вектор" послався на те, що прийнятим рішенням № 469 від 24.05.2002 та № 27/75 від 19.09.2008, з передачею обслуговуваних автопарковок КП „Таймат" його було позбавлено з червня 2002 року можливості працювати та отримувати доходи.

Для розрахунку суми упущеної вигоди МП „Вектор" були використані рішення Миколаївської міської ради від 26.12.1997 № 16/5, рішення виконкому Миколаївської міської ради від 30.07.1998 № 469, від 14.07.2006 № 3/5.

При уточненні позовних вимог МП „Вектор" було враховано введене в дію з 01.01.2012 рішенням Миколаївської міської ради № 7/3 від 02.07.2011 нове Положення про збір за місця паркування транспортних засобів, в якому змінені об'єкт і база оподаткування збором, ставки збору, порядок обчислення та строки сплати збору.

В основу розрахунку позивача покладено дані КП „Тайсмет" щодо середньодобової пропускної спроможності місця паркування, оплати за паркування, кількості днів (з 01.06.2002 по 31.12.2011), суму оплати, яку могло б отримувати МП „Вектор" за цей період, за мінусом суми, яка підлягала перерахуванню до місцевого бюджету та вартості паркувальних талонів. Проте, позивачем в розрахунку упущеної вигоди не враховані витрати на заробітну плату паркувальникам, обов'язкові платежі із заробітної плати та інші обов'язкові платежі, передбачені чинним законодавством.

Встановивши зазначені обставини, апеляційний господарський суд дійшов вірного висновку про те, що сума збитків, яку позивач просив стягнути, обґрунтовується умовним припущенням про можливість отримання доходу позивачем, тоді як теоретична можливість отримання доходів не може бути підставою для стягнення збитків чи майнової шкоди.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено в установленому законом порядку належними і допустимими засобами доказування, наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для настання такої відповідальності як відшкодування збитків (не одержаного доходу; упущеної вигоди).

Суд апеляційної інстанції вірно вказав на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що надання послуг з паркування є єдиним видом діяльності, який здійснювався МП "Вектор", оскільки пунктом 2.1 Статуту МП "Вектор", передбачено можливість одночасно займатися різними видами діяльності, в т.ч. виробничою, будівельною, проектно-пошуковою, конструкторською, торговою, комерційну, а також надавати платні послуги (а.с.161).

Колегія суддів вважає, що апеляційний господарський суд правомірно скасував рішення місцевого господарського суду, як таке, що прийняте при неповно з'ясованих обставинах справи з прийняттям нового рішення про відмову у позові.

Стосовно посилань позивача на паспорти парковок в якості доказу розміру збитків, колегія вважає, що суд апеляційної інстанції дав належну правову оцінку цим доказам, враховуючи, що ці паспорти визначають середньодобову пропускну спроможність місця паркування і не можуть бути використані для розрахунку суми упущеної вигоди.

Викладені в касаційній скарзі доводи не спростовують зазначених вище висновків та пов'язані з вирішенням питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а також пов'язані із додатковою їх перевіркою, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до приписів статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції і вважає, що судом вірно застосовані до спірних відносин норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 у справі № 915/1422/14 залишити без змін.

Головуючий суддя В.А. Корсак

С у д д і М.В. Данилова

Т.Б. Данилова