РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2015Справа №910/2072/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНТ ТАЙМ»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Гатіора»

про стягнення 927 340 152,97 грн

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Свистун С.Я. - представник за довіреністю № 72/03 від 30.03.15

від відповідачів не з'явились

В судовому засіданні 15.04.2015 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНТ ТАЙМ» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Гатіора» про солідарне стягнення заборгованості по Кредитному договору № 13-13-980-KL від 02.08.2013 у розмірі 895 382 415,22 грн. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача-1 заборгованість за Договорами застави № 13-13-980-Z та № 13-13-980- Z1 від 02.08.2013 у розмірі 31 957 737,75 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 04.02.2015 порушено провадження у справі № 910/2072/15-г за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 25.02.2015.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 25.02.2015 у зв'язку з неявкою представників сторін, розгляд справи було відкладено на 25.03.2015.

У судове засідання, призначене на 25.03.2015, з'явився представник позивача, який підтримав подану 06.03.2015 заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить: стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 13-13-980-KL від 02.08.2013 у розмірі 1 017 938 108,70 грн. та заборгованість з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНТ ТАЙМ» за договорами застави № 13-13-980-Z та № 13-13-980- Z1 від 02.08.2013 у розмірі 37 181 871,88 грн.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

З огляду на положення ст. 22 Господарського процесуального кодексу України заява про збільшення позовних вимог приймається судом до розгляду.

Відповідачі в судове засідання повторно не з'явились, про причини неявки суду не повідомили, вимоги ухвали суду не виконали, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином.

На виконання вимог ухвали суду через канцелярію суду представник позивача надав документи, що були долучені до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 25.03.2015 прийняти до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог, продовжено строк розгляду спору у справі № 910/2072/15-г на 15 днів та відкладено розгляд справи на 15.04.2015.

У судове засідання 15.04.2015 з'явився представник позивача, позовні вимоги підтримав, з урахуванням заяви про збільшення, та просив суд задовольнити.

Представники відповідачів у судове засідання втретє не з'явилися, вимог ухвали суду не виконали, причин неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи, були належним чином повідомлені.

Відповідно до п. 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі ГПК України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно зі статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі, коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Слід також зазначити, що вищезгаданий інформаційний лист містить посилання на пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році" (із змінами від 08.04.2008 р.), в якому зазначається, що примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками "адресат вибув", "адресат відсутній" і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду її судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (роз'яснення Президії Вищого Арбітражного суду України від 18.07.1997 р. № 02-5/289 із змінами "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України").

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до вимог ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами. Проаналізувавши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про достатність матеріалів справи для її розгляду по суті за відсутності представників відповідачів та його відзиву на позовну заяву.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

02 серпня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» (надалі - банк, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРАНТ ТАЙМ» (надалі - позичальник, відповідач-1) було укладено кредитний договір № 13-13-980-KL (надалі - кредитний договір).

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору банк, в межах ліміту, на засадах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання надає позичальнику кредит, на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 1.2. кредитного договору кредит надається банком позичальнику у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом у розмір 645 000 000,00 грн. Позичальник зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі у порядку та на умовах, визначених цим договором, та у строк, вказаний у п. 1.3. цього договору.

Строк користування (термін повергнення) кредиту до 01 серпня 2014 року включно (п. 1.3. кредитного договору).

У п. 1.4. кредитного договору сторони передбачили, що початкова процентна ставка за користування кредитом становить 12,0 процентів річних. А також визначили формулу визначення процентної ставки у разі зміни офіційного курсу долара США, встановленого НБУ, на 50% і більше у порівняні з курсом, що діяв на дату укладення кредитного договору.

Сторони погоджують, що у разі не погашення позичальником кредиту у строк, визначений п. 1.3. цього договору, починаючи з наступного календарного дня за датою, вказаною в п. 1.3. цього договору, нарахування процентів за простроченою частиною кредиту встановлюється на рівні +5 п.п. до ставки, яка визначена в п. 1.4. (п. 1.4.1. кредитного договору).

За умовами п. 2.1. кредитного договору видача кредиту на цілі, визначені п. 1.5. цього договору здійснюється в безготівковій формі на підставі заяви позичальника. Після надходження від позичальника заяв про надання кредиту (траншу) в межах ліміту кредитної лінії, банк і позичальник укладають додаткові угоди до цього Договору про надання кредиту (траншу) в межах дії ліміту кредитної лінії на дату укладення відповідної додаткової угоди. Після укладення такої додаткової угоди, банк перераховує позичальнику суму кредиту (траншу) з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника № 8000 в АТ «Брокбізнесбанк».

Відповідно до п. 2.2. кредитного договору право на отримання позичальником кредиту (траншу) виникає після:

- укладення на прийнятних для банку умовах, та набрання чинності договорів, які забезпечують виконання зобов'язань за цим договором (далі - договори забезпечення), а саме: договір застави № 13-13-980-Z від 02.08.2013 р., укладеного між банком та позичальником; договір застави № 13-13-980-Z1 від 02.08.2013 р., між банком та позичальником та договору поруки № 13-13-980-Р від 02.02.2013 р., укладеного між банком та ТОВ «Гатіора»;

- сплати витрат, що передбачені у п. 4.2.11. та 4.2.12. цього договору.

- прийняття та узгодження з банком заяви позичальника, оформленої за формою, згідно з додатком № 1 до цього договору та укладення додаткової угоди до цього договору про надання коштів (траншу) в розрізі цієї кредитної лінії;

- укладання договорів страхування товарів в обігу на повну заставну вартість в акредитованій банком стразовій компанії. Сплату за укладеними договорами страхування провести не пізніше дня укладання цього договору та договорів забезпечення, вказаних у п. 2.2.1 цього договору.

Згідно з п. 2.5. кредитного договору моментом (днем) надання кредиту (траншу) банком позичальнику вважається день перерахування грошових коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок, зазначений в п. 2.1. цього договору на підставі заяви позичальника.

За умовами п. 2.6. кредитного договору повернення кредиту відбувається шляхом здійснення платежу на рахунок погашення заборгованості за кредитом, відкритий банком позичальнику, згідно з п. 2.10 цього договору, не пізніше строку, зазначеного в п. 1.3. цього договору.

Згідно з п. 2.7. кредитного договору позичальник зобов'язаний сплатити банку проценти за користування кредитом, які розраховуються на основі процентної ставки, що вказані в п. 1.4. та п. 1.4.1. цього договору. Проценти нараховуються у валюті кредиту, вказаної в п. 1.2. цього договору, на суму фактичного залишку заборгованості кредиту. При розрахунку процентів враховується день надання кредиту і не враховується день повернення кредиту.

Проценти позичальник сплачує щомісяця до 7 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення (у тому числі дострокового) заборгованості за кредитом в повному обсязі (п. 2.9. кредитного договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі заяви позичальника № 1 від 09.08.2013 р. та згідно з додатковою угодою № 1 до Кредитного договору від 09.08.2013 р. позичальнику були надані кредитні кошти у розмірі 645 000 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 09.08.2013 р.

Отже, виконання зобов'язань Банком щодо надання кредиту позичальнику згідно з умовами кредитного договору підтверджується матеріалами справи.

Додатковою угодою № 2 до кредитного договору від 08.09.2013 р. сторонами домовилися перенести сплату відсотків, нарахованих за період з 09.08.2013 по 28.08.2013 згідно умов кредитного договору на строк до 15.09.2013 р.

За доводами позивача, відповідачем-1 не належним чином виконуються зобов'язання за кредитним договором, частково повернуто кредит та частково сплачені проценти. Так, за доказами позивача, 01.08.2014 р. настав термін повернення кредиту, проте позичальником не виконано зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів у повному обсязі та у строки, передбачені умовами кредитного договору, в результаті чого утворилася заборгованість по кредиту у сумі 644 00 281,12 грн та заборгованість за процентами у сумі 137 311 975,54 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У відповідності до положень ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Факт виконання позивачем своїх зобов'язань та отримання відповідачем-1 кредитних коштів у сумі 645 000 000,00 грн, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що факт наявності заборгованості відповідача-1 за кредитним договором № 13-13-980-KL від 02 серпня 2013 року по простроченій заборгованості по поверненню кредитних коштів у сумі 644 00 281,12 грн та заборгованість за процентами у сумі 137 311 975,54 грн., перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений та позичальником не спростований.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов кредитного договору, у визначені строки оплату по погашенню кредиту, сплаті відсотків та комісії не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі ст.ст. 546, 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Згідно з п. 6.1. кредитного договору за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісій, інших грошових зобов'язань позичальника, банк має право нараховувати позичальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у період, за який здійснюється нарахування пені, від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення.

Пунктом 6.3. кредитного договору передбачено, що банк має право нараховувати позичальнику, а позичальник, у разі нарахування банком, зобов'язаний сплатити штраф за порушення вимог цього договору, а зокрема:

б) за порушення п. 4.2.5. штраф у сумі 1 000,00 грн за кожний випадок;

в) за порушення п. 4.2.10. штраф в розмірі 0,5 відсотка від суми ліміту (але не менше 500,00 грн і не більше 10 000,00 грн) за кожний випадок.

Згідно з п. 4.2.5 кредитного договору позичальник зобов'язаний для здійснення перевірки цільового використання Кредиту, наявності умов зберігання та стану майна, оформленого в заставу; аналізу фінансового стану платоспроможності та кредитоспроможності позичальника, надавати банку всі необхідні документи, які підготовлені та оформлені у відповідності з нормами бухгалтерського обліку в Україні, засвідчені підписами керівника та головного бухгалтера (особами, які виконують їх обов'язки), відбитком печатки позичальника.

Пунктом 4.2.10. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язався під час дії цього Договору щорічно надавати банку звіт про оцінку майна, що передане банку в заставу в забезпечення виконання зобов'язань за цим Договором.

За доводами позивача, що не спростовано відповідачем-1, позичальником в порушення умови вищезазначених пунктів договору, не надавалися звіти про оцінку застави тощо.

Отже, при укладанні кредитного договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов'язання щодо сплати кредиту, сплати відсотків та штрафів.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В зв'язку з тим, що взяті на себе зобов'язання по сплаті кредиту, процентів та умов п. 4.2.5, 4.2.10., відповідач-1 не виконав, відтак позивач має право на нарахування пені за прострочення сплати кредиту в сумі 100 499 331,45 грн, пеню за прострочення сплати процентів в сумі 13 998 894,24 грн та штрафу у розмірі 41 000,00 грн, за обґрунтованими розрахунками позивача, з яким погоджується суд.

Згідно ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України Божник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи факт прострочення відповідачем-1 виконання грошового зобов'язання щодо повернення кредиту, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення 3% річних у розмірі 12 502 262,94 грн та інфляційних втрат у сумі 109 584 363,32 грн, за розрахунком позивача, з яким погоджується суд.

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема заставою, порукою.

Матеріалами справи також підтверджується, що в якості забезпечення кредитного договору між банком як кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гатіора» (відповідачем-2) як поручителем було укладено договір поруки № 13-13-980-Р від 02.08.2013 р. (надалі - договір поруки).

Відповідно до п. 1.2. договору поруки порукою за цим договором забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати Боржником (в тому числі повного виконання) кожного і всіх його боргових зобов'язань у розмірі, валюті, строки та порядку встановленому Кредитним договором. Зокрема, порукою забезпечуються вимоги кредитора щодо повернення суми кредиту, наданого боржнику згідно кредитного договору, сплата процентів за користування кредитом, сплата пені, штрафу, неустойки, відшкодування збитків та витрат.

Згідно з п. 2.4. договору поруки поручитель зобов'язався виконати за боржника боргові зобов'язання за Кредитним договором, в тому числі при отриманні вимоги чи будь-якого іншого документа від кредитора з вимогою виконання боргових зобов'язань в повному обсязі або в частині, у випадку невиконання та/або неналежного виконання Боржником боргових зобов'язань перед Кредитором.

Поручитель не пізніше наступного робочого дня з моменту отримання вимоги кредитора зобов'язаний виконати боргові зобов'язання боржника шляхом перерахування грошових коштів сумі та на рахунок (рахунки), що визначені у вимозі Кредитора (п. 3.2. договору поруки).

Матеріалами справи підтверджується факт звернення до відповідача-2 з вимогою про погашення кредитної заборгованості за № 47/012-02 від 06.01.2015 р.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі, поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Відповідно ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Підстави для припинення зобов'язання за кредитним договором №13-13-980-KL від 02.08.2013 р. та договором поруки № 13-13-980-Р від 02.08.2013 р., які визначено главою 50 ЦК України, відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Враховуючи встановлений факт невиконання позичальником (відповідач-1) зобов'язань за кредитним договором №13-13-980-KL від 02.08.2013 р. та поручителем (відповідач-2) зобов'язань за договором поруки № 13-13-980-Р від 02.08.2013 р., вимоги позивача про стягнення з відповідачів солідарно заборгованості за кредитом у сумі 644 000 281,12 грн, заборгованості за процентами у сумі 137 311 975,54 грн, пені за прострочення кредиту у сумі 100 499 331,54 грн, пені за прострочення сплати процентів у сумі 13 998 894,24 грн, 3 % річних у розмірі 12 502 262,94 грн, інфляційних втрат у сумі 109 584 363,32 грн та штрафу у розмірі 41 000,00 грн є обґрунтованими, підтверджені детальними розрахунками позивача і підлягають задоволенню повністю.

Позивачем заявлені також вимоги про стягнення з відповідача-1 заборгованості за договорами застави у розмірі 37 181 871,88 грн, з яких 16 949 716,20 грн - заборгованість за договором застави № 13-13-980-Z від 02.08.2013 р. та 20 232 155,68 грн - заборгованість за договором застави № 13-13-980-Z1від 02.08.2013 р.

Як свідчать матеріали справи, в якості забезпечення кредитного договору, 02.08.2013 року між позивачем (заставодержатель) та відповідачем-1 (заставодавець) було укладено договори застави № 13-13-980-Z та № 13-13-980-Z1.

Відповідно до пункту 1.2. договору застави № 13-13-980-Z від 02.08.2013 позичальник передає в заставу Банку товари в обороті, що належать позичальнику на праві власності. Предметом застави, за пунктом 1.2. даного договору, є товари в обороті: бензин A-95-Евро, вид І, в кількості 49 852,07 тон, балансовою вартістю 517 892 363,10 грн. Узгоджена Сторонами оціночна вартість предмета застави за договором становить 527 873 700,00 грн.

У п. 1.2..2 договору застави № 13-13-980-Z від 02.08.2013 передбачено порядок перегляду вартості предмету, а саме: банк (заставодержатель) не рідше ніж один раз на шість місяців здійснює перегляд вартості предмету застави із урахуванням зміни кон'юнктури ринку та стану збереження предмету застави. Перегляд вартості предмету застави здійснюється Банком на підставі звіту про оцінку майна, складеного оцінювачем. Позичальник зобов'язаний за власний рахунок (чи за рахунок третьої особи) оплатити вартість робіт (послуг) з оцінки майна, що надане у заставу за цим Договором, з метою перегляду його вартості.

Відповідно до абзацу 2 пункту 4.2.1. договору застави № 13-13-980-Z від 02.08.2013 заставодавець зобов'язаний забезпечити страхування предмету застави на весь період кредитування.

Відповідно до пункту 1.1. договору застави № 13-13-980-Z1 від 02.08.2013 р., позичальник передає в заставу Банку предмет застави зазначений у пункті 1.2. цього Договору для забезпечення повного та своєчасного виконання боргових зобов'язань, зазначених у статті 2 цього договору. Предметом застави, за пунктом 1.2. є майнове право вимоги на отримання грошових коштів в сумі 778 159 834,00 грн., які надійдуть на рахунок позичальника. Узгоджена сторонами оціночна вартість предмета застави за договором становить 778 159 834,00 грн.

Згідно з п. 1.2. договору застави № 13-13-980-Z1 від 02.08.2013 банк (заставодержатель) не рідше ніж один раз на шість місяців здійснює перегляд вартості предмету застави із урахуванням зміни кон'юнктури ринку та стану збереження предмету застави. Для перегляду вартості предмету застави заставодавець зобов'язаний надати заставодержателю документи на підставі яких можна визначити та встановити актуальну вартість предмету застави з метою перегляду вартості предмету застави, а також заставодавець зобов'язаний забезпечувати можливість перевірки заставодержателем стану збереження предмету застави.

За доводами позивача, відповідачем-1 не виконуються умови договорів застави, визначені у розділі 2 договорів щодо переоцінки предмету застави та страхування предмету застави, а тому позивачем нарахований штраф, визначений розділом 5 договорів застави.

Так, згідно з п.п. 5.2., 5.3. № 13-13-980-Z від 02.08.2013 заставодержатель (позивач) має право нараховувати заставодавцю, а заставодавець, у разі нарахування заставодержателем, зобов'язаний сплатити штраф за порушення вимог пункту 1.2.2. Договору - у розмірі 0,2% від суми узгодженої сторонами оціночної вартості предмету застави (але не менше 500,00 грн.) за кожний календарний місяць. За невиконання або неналежне виконання пункту 4.2.1. Договору, заставодержатель має право вимагати від заставодавця сплати штрафу у розмірі 0,5% від суми одержаного Кредиту, але не менше 500,00 грн.

У п.5.2 № 13-13-980-Z1 від 02.08.2013 зазначено, що заставодержатель має право нараховувати заставодавцю, а заставодавець у разі нарахування заставодержателем, зобов'язаний сплатити штраф за порушення вимог пункту 1.2.2. договору - у розмірі 0,2% від суми узгодженої сторонами оціночної вартості предмету застави (але не менше 500,00 грн.) за кожний календарний місяць.

Відповідно до ч. 1 ст. 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно ч. 1 ст. 584 ЦК України у договорі застави визначаються суть, розмір і строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору.

Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно положень ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Підстави виникнення господарських зобов'язань наведені в ст. 174 ГК України.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення", рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідачем-1 жодних обґрунтованих заперечень та належних доказів на спростування обставин, викладених позивачем у позовній заяві, суду не надав.

Отже, оцінивши всі надані докази та пояснення в їх сукупності, враховуючи те, що наявні у справі матеріали свідчать про обґрунтованість вимог позивача, а відповідач-1, установленому законом порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував та не довів суду належними та допустимими доказами належного виконання ними своїх зобов'язань за договорами застави, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача-1 16 949 716,20 грн - заборгованість за договором застави № 13-13-980-Z від 02.08.2013 р. та 20 232 155,68 грн - заборгованість за договором застави № 13-13-980-Z1від 02.08.2013 р. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» визначені пільгові категорії щодо сплати судового збору, в т.ч. повноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

За таких обставин, з відповідачів підлягає стягненню судовий збір в доход Державного бюджету України в сумі 73 080,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст.32, ч.1 ст. 33, ст. 44, ч. 2 ст. 49 , 85 ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНТ ТАЙМ» (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 72, офіс 320; ідентифікаційний код 38123047) та з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гатіора» (04123, м. Київ, вул.. Червонопільська, буд. 5, ідентифікаційний код 38091733) на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» (03057, м. Київ, просп. Перемоги, буд. 41; ідентифікаційний код 19357489) заборгованість за кредитом у сумі 644 000 281 (шістсот сорок чотири мільйони двісті вісімдесят одну) грн 12 коп.; заборгованість за процентами у сумі 137 311 975 (сто тридцять сім мільйонів триста одинадцять тисяч дев'ятсот сімдесят п'ять) грн 54 коп.; пеню за прострочення кредиту у сумі 100 499 331 (сто мільйонів чотириста дев'яносто дев'ять тисяч триста тридцять одну) грн 54 коп.; пеню за прострочення сплати процентів у сумі 13 998 894 (тринадцять мільйонів дев'ятсот дев'яносто вісім тисяч вісімсот дев'яносто чотири) грн 24 коп.; 3 % річних у розмірі 12 502 262 (дванадцять мільйонів п'ятсот дві тисячі двісті шістдесят дві) грн 94 коп.; інфляційні втрати у сумі 109 584 363 (сто дев'ять мільйонів п'ятсот вісімдесят чотири тисячі триста шістдесят три) грн 32 коп. та штраф у розмірі 41 000 (сорок одну тисячу) грн 00 коп.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНТ ТАЙМ» (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 72, офіс 320; ідентифікаційний код 38123047) на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» (03057, м. Київ, просп. Перемоги, буд. 41; ідентифікаційний код 19357489) 16 949 716 (шістнадцять мільйонів дев'ятсот сорок дев'ять тисяч сімсот шістнадцять) грн 20 коп. - заборгованості за договором застави № 13-13-980-Z від 02.08.2013 р. та 20 232 155 (двадцять мільйонів двісті триста дві тисячі сто п'ятдесят п'ять) грн 68 коп. - заборгованості за договором застави № 13-13-980-Z1 від 02.08.2013 р.

4. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНТ ТАЙМ» (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 72, офіс 320; ідентифікаційний код 38123047) та з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гатіора» (04123, м. Київ, вул.. Червонопільська, буд. 5, ідентифікаційний код 38091733) судовий збір в розмірі 73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. 00 коп. до Державного бюджету України.

5. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.04.2015 р.

Суддя Пукшин Л.Г.