КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2015 р. Справа№ 910/10915/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Самсіна Р.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Храплюк С.М. - голова правління, наказ № 1 від 17.03.2012р.

Симончук О.М. - дов. б/н від 02.01.2013р.

від відповідача: Хіміч Б.С. - дов. б/н від 26.05.2014р.

розглянувши апеляційну скаргу Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2015р. (повний текст підписано 28.01.2015р.)

у справі №910/10915/14 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Акcепт-Транс»

про визнання недійсною угоди

В судовому засіданні 01.04.2015р. відповідно до ст. ст. 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В червні 2014р. Гаражно-будівельний кооператив «Авіатор» звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксепт-Транс» про визнання недійсною угоди про реструктуризацію заборгованості від 15.02.2012р., укладеної між сторонами.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що спірна угода підписана від імені позивача особою, яка на момент її підписання не мала необхідних повноважень та не в праві була розпоряджатися майном позивача, з огляду на що позивач з посиланням на приписи ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України просив визнати недійсною угоду від 15.02.2012р. про реструктуризацію заборгованості за Договором № 12/01 від 19.11.2001р. про будівництво підземного двоповерхового гаражу на 145 машиномісць по вул. Андрющенка 4-В

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.07.2014р. у справі №910/10915/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2013р., в позові відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.11.2014р. у справі № 910/10915/14 рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2014р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2014р. скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Скасовуючи рішення та постанову господарських судів, Вищий господарський суд України виходив з того, що судами попередніх інстанцій не досліджено Статут позивача, який був чинний на момент підписання спірної угоди, проведення зборів членів правління, на яких голову правління було уповноважено на укладення спірної угоди, не з'ясували причини неподання відповідачем акту звірки взаємних розрахунків між ГБК «Авіатор» та ТОВ «Акcепт-Транс» від 01.02.2012р. у справі № 8/530-13/275-22/106-58/336-2012, судами не надано оцінку тому, що сплачені позивачем суми в розмірі 4 000, 00 грн. та 3 000, 00 грн. не узгоджуються із сумами, визначеному в п. 2 спірної угоди; суди не вжили заходів для долучення до матеріалів справи платіжних доручені про перерахування коштів та усіх необхідних доказів для повного встановлення обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.01.2015р. у справі №910/10915/14 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального та матеріального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи, оскільки, на думку позивача, останнім беззаперечно доведено, що платежі, зазначені у відповідача як надходження від ГБК «Авіатор», здійснені не з поточного рахунку позивача, витяг з протоколу підписаний одноособово головою правління, в той час, як троє з п'яти членів правління надали заяви про те, що ними не приймалося рішення про укладення угоди про реструктуризацію на умовах, визначених 15.02.2012р.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор» 19.02.2015р. передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2015р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 01.04.2015р.

Під час розгляду справи склад колегії суддів змінювався.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.03.2015р. колегією суддів в новому складі прийнято апеляційну скаргу до провадження.

Представники позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 01.04.2015р. підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 01.04.2015р. заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 15.02.2012р. між Гаражно-будівельним кооперативом «Авіатор» (позивач, боржник за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аксепт-Транс» (відповідач, кредитор за договором) укладено угоду про реструктуризацію заборгованості за договором № 12/01 від 19.11.2001р. про будівництво підземного двоповерхового гаражу на 145 машиномісць по вул. Андрющенка 4-В (далі - угода), відповідно п. 1 якої боржник визнає, що на день підписання цієї угоди у нього наявні непогашені грошові зобов'язання перед кредитором в сумі 352 636, 67 грн., які виникли за договором про будівництво підземного двоповерхового гаражу на 145 машиномісць по вул. Андрющенка 4-В № 12/01 від 19.11.2001р., укладеного між боржником та кредитором, з наступними змінами, внесеними додатками до даного договору № 1 від 26.04.2002р., №2 від 07.05.2003р., №3 від 30.01.2004р., № 4 від 30.05.2004р., №5 від 24.10.2004р., № 6 від 30.12.2004р., №7 від 30.08.2005р., № 8 від 30.12.2005р. та додатковою угодою про зміну договору від 15.02.2012р. № 1.

Згідно п. п. 2, 3 угоди боржник зобов'язується погасити борг перед кредитором в сумі 352 636, 67 грн. згідно графіку зазначеному у п. 3 цієї угоди, а саме: сплатити 176 318, 33 грн. до 15.03.2012р. та 176 318, 33 грн. до 15.04.2012р. на розрахунковий рахунок кредитора № 1 в ПАТ «Інтеграл-банк» у м. Києві, МФО 320735 (код ЄДРПОУ № 30518388).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що спірна угода не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки зі сторони позивача підписана особою, яка не мала необхідних повноважень та не вправі була розпоряджатися майном позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з відповідності спірної угоди вимогам чинного законодавства.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Так, відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, виходячи з наведених приписів, позивач, звертаючись із даним позовом до суду та вимагаючи визнати недійсною угоду про реструктуризацію заборгованості, зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Відповідно до п. 7.1. Статуту Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор» (чинному на час виникнення спірних правовідносин (а. с. 236-243, т. 1) правління - виконавчий орган Кооперативу формується із членів Кооперативу та обирається загальними зборами в кількості до п'яти осіб. Із складу правління загальними зборами обирається Голова правління.

Згідно п. 7.2. Статуту, правління кооперативу, зокрема, розпоряджається коштами кооперативу відповідно до затвердженого загальними зборами кошторису доходів і витрат на поточний рік, укладає угоди між кооперативом та іншими особами.

Пунктом 7.3. Статуту передбачено, що голова правління, зокрема, укладає угоди та юридичні акти після їх розгляду та затвердження правлінням кооперативу.

Відповідно до п. 3.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АЖ № 680679 станом на 15.02.2012р. керівником Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор» та особою, яка мала право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, був Корнєєв Віктор Іванович. Жодних обмежень або застережень щодо його повноважень на представництво позивача реєстр не містив.

Як вбачається з витягу з протоколу № 2 зборів правління гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор» від 15.02.2012р. (а. с. 43, т. 1), оригінал якого було оглянуто судом апеляційної інстанції в судовому засіданні, членами правління Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор» у кількості 5 осіб, які мають право брати участь у зборах правління ГБК «Авіатор», що становить 100% голосів, уповноважено голову правління кооперативу Корнєєва Віктора Івановича на укладення та підписання угоди про реструктуризацію заборгованості за договором про будівництво підземного двоповерхового гаражу на 145 машиномісць по вул. Андрющенка 4-В № 12/01 від 19.11.2001р. від імені кооперативу, з визначенням її умов на власний розсуд, в томі числі визначенням розміру неустойки (штрафу, пені) та відсотків річних.

Крім того, як зазначає відповідач, під час укладення спірної угоди для підтвердження своїх повноважень головою правління ГБК «Авіатор» Корнєєвим Віктором Івановичем було надано вказаний витяг із протоколу зборів правління ГБК «Авіатор» № 2 від 15.02.2012р. в оригіналі.

Доводи позивача про відсутність в даному витязі підписів членів правління позивача, які уповноважили голову правління позивача на укладення та підписання спірної угоди, не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством не передбачена обов'язкова наявність підписів членів правління у витязі із протоколу зборів правління.

При цьому, наявні в матеріалах справи заяви 3-х членів правління Лаугіна О.Я., Нікуліча Я.М., Осадчого А.П., які, на думку позивача, свідчать про те, що правлінням ГБК «Авіатор» не приймались рішення щодо укладення чи схвалення спірної угоди, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки вказані заяви датовані 10.09.2014р., 08.09.2014р., заява Осадчого А.П. взагалі немає дати її підпису, з'явились лише на стадії перегляду справи Вищим господарським судом України, виготовлені за допомогою комп'ютерної техніки, є ідентичними за своїм змістом та відрізняються лише тим, що у бланк заяви внесено прізвища та ініціали осіб, які ці заяви і підписали.

При цьому, колегія суддів відмічає, що матеріали справи не містять доказів проведення позивачем перевірки обставин підписання спірної угоди та дій правління, що передували цьому.

Таким чином, судом вірно встановлено, що спірна угода зі сторони Гаражно-будівельного кооперативу укладена головою правління Корнєєвим Віктором Івановичем, що діяв на підставі Статуту, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності та був уповноважений членами правління у кількості 5 осіб, що становить 100% голосів, на укладення та підписання спірної угоди.

З огляду на викладене, доводи позивача щодо підписання зі сторони позивача спірної угоди не уповноваженою особою є безпідставними.

Крім того, на виконання умов спірної угоди, згідно наявних в матеріалах справи банківських виписок по особовому рахунку відповідача, 12.07.2013р. та 15.07.2013р. позивачем сплачено грошові кошти з призначенням платежу «плата за виконані роботи згідно дог. 12/01 від 19.11.2001р. та угоди про реструктуризацію заборгованості від 15.02.2012р. в т.ч. ПДВ від ГБК Авіатор ч/з Кравчук С».

Враховуючи п. 3 спірної угоди, яким було встановлено граничні строки сплати і жодним чином не було обмежено право позивача на сплату боргу частинами, однак притримуючись графіку реструктуризації, боржник (позивач) мав повне право сплачувати заборгованість будь-яким не забороненим законодавством чином (через ощадну та інші каси, комерційні банки, шляхом внесення готівки та інш.), у зв'язку з чим сплачені позивачем суми в розмірі 4 000, 00 грн. та 3 000, 00 грн. є частковою оплатою позивачем заборгованості, визначеної спірною угодою.

Щодо відсутності в матеріалах справи виписок з банківського рахунку позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно ст. 4-3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимогиі заперечення поданими суду доказами.

Неподання позивачем до матеріалів справи виписок, платіжних доручень та інших доказів на підтвердження своїх доводів є правом сторони , а згідно пояснень відповідача, не спростованих позивачем, рахунки останнього арештовані.

Одночасно судом встановлено, що в матеріалах справи № 8/530-13/275-22/106-58/336-2012 (т. 13, а. с. 160) міститься акт звірки взаємних розрахунків, який підписано представниками сторін та скріплено їх печатками, згідно якого за ГБК «Авіатор» рахується заборгованість в сумі 352 636, 67 грн., що підтверджується постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.11.2013р. №8/530-13/275-22/106-58/336-2012, копія якої наявна в матеріалах справи.

При цьому, слід зазначити, що за загальним правилом навіть у випадку вчинення правочину з перевищенням повноважень за умови вчинення подальших дій, які свідчать про прийняття такого правочину до виконання, тобто його схвалення, він не може бути визнаний недійсним, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Відповідно до п. 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Пунктом 3.4. вказаної постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. встановлено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Схвалення правочину особою, яку представляють, свідчить про чинність правочину з моменту його укладення і, відповідно, про поширення на неї усіх прав та обов'язків як сторони за правочином з цього моменту.

Відповідно до п. 2.10. вказаної постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Однак позивачем не доведено обставини, з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання угоди недійсною.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, колегія суддів вважає, що укладаючи угоду від 15.02.2012р. про реструктуризацію заборгованості за договором № 12/01 від 19.11.2001р. про будівництво підземного двоповерхового гаражу на 145 машиномісць по вул. Андрющенка 4-В, сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов для договору даного виду, погодили взаємні права та обов'язки, а отже умови спірної угоди не суперечать вимогам чинного законодавства.

В свою чергу, позивачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України, які б підтверджували той факт, що спірна угода про реструктуризацію заборгованості зі сторони позивача підписана особою, яка не мала необхідних повноважень, а також, що умови спірної угоди суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно п. 2.1. зазначеної вище постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для визнання недійсною угоди від 15.02.2012р. про реструктуризацію заборгованості за Договором № 12/01 від 19.11.2001р. про будівництво підземного двоповерхового гаражу на 145 машиномісць по вул. Андрющенка 4-В.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 21.01.2015р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2015р. у справі №910/10915/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2015р. у справі №910/10915/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/10915/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

Р.І. Самсін