КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2015 р. Справа№ 910/26386/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі Кобець М.О.

за участю представників:

від позивача: Кривошей Є.В. - представник за довіреністю від 21.07.2014 року;

від відповідача: Ауксутіс Є.С. - представник за довіреністю від 03.03.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу у відкритому засіданні Публічного акціонерного товариства «Банк «Камбіо»

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2015 року

у справі № 910/26386/14 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Державної іпотечної установи

до Публічного акціонерного товариства «Банк «Камбіо»

про стягнення 11 284 672, 98 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державна іпотечна установа звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Камбіо» про стягнення 11 284 672, 98 грн. заборгованості за кредитним договором № 26/3 від 24.05.2013 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.01.2015 року у справі № 910/26386/14 позовні вимоги задоволенні повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вимога позивача є саме вимогою кредитора та не може бути виконана відповідачем, в силу положень ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку із введенням у відповідача тимчасової адміністрації.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2015 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Камбіо» прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), Пономаренко Є. Ю., Руденко М. А. та призначено до розгляду на 10.03.2015 року.

У судовому засіданні 10.03.2015 року представник відповідача надав пояснення, якими підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник позивача у судовому засіданні 10.03.2015 року заперечував доводи апеляційної скарги, надав пояснення в обґрунтування своєї правової позиції.

У судовому засіданні 10.03.2015 року оголошена перерва до 31.03.2015 року.

Представники сторін у судовому засіданні 31.03.2015 року підтримали свої правові позиції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 24.05.2013 між Державною іпотечною установою як кредитором та Публічним акціонерним банком «Банк Камбіо» як позичальником укладено кредитний договір № 26/3 (надалі - договір), відповідно до умов пункту 1.1 якого кредитор надав на умовах договору, а позичальник зобов'язався прийняти, використати за цільовим призначенням та повернути кредитору грошові кошти у розмірі 19 000 000,00 грн. (дев'ятнадцять мільйонів гривень) (фінансовий кредит) та сплатити відсотки за користування фінансовим кредитом в порядку та на умовах, визначених договором.

Відповідно до пункту 1.3.1 договору цільовим призначенням фінансового кредиту є здійснення Позичальником кредитування забудовника - ПП "Фірма "Базальт", для завершення будівництва об'єкту житлового призначення за адресою: м. Гостомель, вул. Леніна, буд. 73.

Відповідно до пункту 1.5 договору за користування фінансовим кредитом позичальник сплачує кредитору відсотки:

- відсотки за користування фінансовим кредитом розраховуються у розмірі 15,3% річних;

- відсотки нараховуються за методом "факт/факт" на фактичний залишок заборгованості Позичальника за фінансовим кредитом за фактичний час користування ним, починаючи з першого дня видачі фінансового кредиту. При нарахуванні відсотків день видачі фінансового кредиту приймається до розрахунку як 1(один) повний день користування фінансовим кредитом, а день повернення фінансового кредиту до розрахунку відсотків не включається;

- відсотки за користування кредитом сплачуються позичальником щомісячно, не пізніше останнього банківського дня кожного місяця.

Згідно із п. 1.2 договору фінансовий кредит надається позичальнику на строк до 23.05.2014.

27.05.2013 року позивачем на користь відповідача в рахунок виконання зобов'язань за договором, платіжним дорученням № 2242 перераховано 14000000,00 грн.

Факт отримання фінансового кредиту у сумі 14000000,00 грн. відповідачем у справі не заперечується.

Додатковою угодою від 30.12.2013 № 1 до договору сторони змінили редакцію пунктів 1.1 та 2.1.1 договору щодо суми фінансового кредиту і визначили його розмір у сумі 14000000,00 грн. (чотирнадцять мільйонів гривень).

Додатковою угодою від 18.02.2014 до договору сторони визначили, що частину фінансового кредиту - грошові кошти у сумі 1000000,00 грн., позичальник зобов'язується перерахувати протягом трьох робочих днів з моменту підписання вказаної додаткової угоди на рахунок кредитора і з моменту сплати вказаної грошової суми сума фінансового кредиту, яку позичальник зобов'язується повернути кредитору, складає 13000000,00 грн. (тринадцять мільйонів гривень).

Додатковою угодою від 23.05.2014 № 3 сторони дійшли згоди щодо нової редакції пункту 1.1 договору та встановили, що сумою фінансового кредиту є 11000000,00 грн. (одинадцять мільйонів гривень). Кінцевий строк сплати суми фінансового кредиту відповідно до вказаної додаткової угоди - 21.11.2014.

Пунктом 2.2.4 договору встановлено обов'язок відповідача своєчасно, у визначені договором строки сплачувати відсотки за користування фінансовим кредитом. У випадку неналежного виконання взятих на себе за договором зобов'язань відповідач зобов'язаний за першою вимогою позивача сплатити у повному обсязі штрафні санкції, а також усі інші передбачені договором платежі.

За доводами позивача з 01.11.2014 року відповідач припинив сплату відсотків за договором, а також не повернув суму фінансового кредиту у розмірі 11000000,00 грн., а тому позивач звернувся до суду першої інстанції із вимогою про стягнення з відповідача 11000000,00 грн. заборгованості за укладеним сторонами у справі договором, нарахованих відсотків у розмірі 253602,75 грн. за період з 01.10.2014 по 24.11.2014, пені на нараховані і несплачені відсотки у розмірі 2734,67 грн. за період з 01.10.2014 по 24.11.2014, пені у розмірі 25315,08 грн. за період з 01.10.2014 по 24.11.2014 за несплату суми кредиту, 3% річних, нарахованих на несплачені відсотки, за період з 01.10.2014 по 24.11.2014, у розмірі 308,15 грн., 3% річних у розмірі 2712,33 грн., нарахованих на несплачену суму боргу, за період з 01.10.2014 по 24.11.2014.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 345 Цивільного кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Колегією суддів встановлено, що сторонами у справі укладено кредитний договір із подальшим укладенням додаткових угод до договору, на виконання яких позивачем на користь відповідача у справі перераховано кошти фінансового кредиту у розмірі 14000000,00 грн. Факт виконання позивачем зобов'язань за кредитним договором підтверджений наявним у матеріалах справи платіжним дорученням від 27.05.2013 № 2242 на суму 14000000,00 грн., випискою з банківського рахунку установи відповідача від 25.12.2014 та не спростовується відповідачем у справі.

Згідно ч. 3 ст. 346 Цивільного кодексу України кредити надаються банком під відсоток, ставка якого, як правило, не може бути нижчою від відсоткової ставки за кредитами, які бере сам банк, і відсоткової ставки, що виплачується ним по депозитах.

Статтею 1048 Цивільного кодексу України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до пункту 1.5 договору за користування фінансовим кредитом позичальник сплачує кредитору відсотки у розмірі 15,3% річних. Відсотки сплачуються позичальником щомісячно, не пізніше останнього банківського дня кожного місяця.

В силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Пунктом 2.2.4 договору встановлено, що у випадку неналежного виконання взятих на себе за договором зобов'язань відповідач зобов'язаний за першою вимогою позивача сплатити у повному обсязі штрафні санкції, а також усі інші передбачені договором платежі.

Як вбачається із матеріалів справи, з 01.11.2014 позивач припинив сплату відсотків за договором, а також не повернув суму фінансового кредиту у розмірі 11000000,00 грн. у встановлений додатковою угодою № 3 до договору строк - до 21.11.2014.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до правильних висновків, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості з фінансового кредиту у розмірі 11000000,00 грн. та процентів за користуванн кредитом у сумі 253602, 75 грн. є обгрунтованою.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних наданий позивачем, колегія суддів приходить до висновку, що він є арифметично вірним, а тому суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних, нарахованих на несплачені відсотки за період прострочення з 01.10.2014 по 24.11.2014, у розмірі 308,15 грн. та 3% річних у розмірі 2712,33 грн., нарахованих на несплачену суму боргу за період прострочення з 01.10.2014 по 24.11.2014.

Згідно із п. 3.2 договору за порушення взятих на себе зобов'язань з повернення суми фінансового кредиту та/або сплати відсотків за користування фінансовим кредитом Позичальник на вимогу Кредитора сплачує на користь Кредитора пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня, від суми несплаченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання. Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" вiд 22.11.1996 № 543/96-ВР визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Крім того, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Зважаючи на вищевикладені вимоги законодавства, умови договору та обставини справи, перевіривши розрахунок пені наданий позивачем, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до вірних висновків, що позовні вимоги в частині стягнення пені на нараховані і несплачені відсотки у розмірі 2734,67 грн. за період з 01.10.2014 по 24.11.2014, пені у розмірі 25315,08 грн. за період з 01.10.2014 по 24.11.2014 за несплату суми кредиту у розмірі 11000000,00 грн. є обґрунтованими.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 04.12.2014 № 140 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Камбіо» з 05.12.2014 розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк Камбіо» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації з 05.12.2014 по 04.03.2015 року.

При цьому, відповідач посилається на на положення ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відповідно до якої під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку;

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку;

4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом;

5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Так, відповідач зазначає, що позовні вимоги у даній справі не можуть бути задоволенні в силу п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки вимоги позивача є вимогами кредитора.

Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідно до. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового парва та інтересу.

Згідно із ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 1 Закону Україну «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно із ст. 34 Закону Україну «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду. Уповноважена особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно.

Тимчасова адміністрація запроваджується на строк, що не перевищує три місяці, а для системно важливих банків - шість місяців. За обґрунтованих підстав зазначені строки можуть бути одноразово продовжені на строк до одного місяця. Тимчасова адміністрація припиняється після виконання плану врегулювання або в інших випадках за рішенням виконавчої дирекції Фонду.

Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до ст. 36 Закону Україну «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до п. 4.27 Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 року № 2 "Про затвердження Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку", уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за винятком погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують здійснення процедури ліквідації.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що встановленні п .1 ч. 5 ст. 36 Закону Україну «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження розповсюджуються саме на уповноважену особу Фонду, як особу, яка здійснює повне управління банком під час тимчасової адміністрації.

Відмова ж у задоволенні в судовому порядку обґрунтованих вимог кредиторів до боржника на підставі п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону Україну «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», позбавляє кредиторів відновити свої порушенні права та позбавляє можливості вподальшому, у разі зникнення обставин, які стали підставою для відмови в позові, а саме припинення дії тимчасової адміністрації та відновлення платоспроможності банку, звернутися до суду за захистом свого порушеного права, оскільки буде наявне рішення суду між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Крім того, колегія суддів зазначає, що позивач звертався до відповідача із вимогою погасити заборгованість та до суду із позовними вимогами до введення в банку тимчасової адміністрації, тому на день звернення сторони до суду з даними вимогами, норма п. 1 ч. 5 ст. Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не розповсюджувалася та відповідно позивач не мав обмеження в захисті свого права та підтвердження існуючої заборгованості.

Також, колегія суддів зазначає, що задоволення у судовому порядку обґрунтованих вимог кредиторів банку, у якому введено тимчасову адміністрацію, не порушить черговість задоволення вимог кредиторів банку, оскільки уповноважена особа Фонду, на підставі п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону Україну «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не може здійснити задоволення вимог кредиторів у добровільному порядку, а примусове стягнення коштів та майна банку не здійснюється на підставі п. 2 ч. 5 ст. 36 Закону Україну «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та підлягає обов'язковому зупиненню в силу п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Беручи до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2015 року у справі № 910/26386/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Камбіо» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2015 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2015 року у справі № 910/26386/14 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/26386/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко