РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2015Справа №910/5645/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Даймекс-Київ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гюнсел»

про зобов'язання вчинити дії

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Ткаченко С.В.

від відповідача: Ніколаєв О..С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Даймекс-Київ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гюнсел» про стягнення збитків, завданих неналежним виконанням договору перевезення у сумі 14 975, 70 грн. Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором про надання послуг з перевезення вантажу від 08.11.2013 р., у зв'язку з чим позивачем понесено збитки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2015 р. порушено провадження у справі № 910/5645/15-г та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 06.04.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив позов задовольнити.

Представник відповідача в усному порядку заперечив факт одержання товару від позивача, однак письмових заперечень по суті спору не надав.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 06.04.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08.11.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Даймекс-Київ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гюнсел» укладено договір про надання послуг з перевезення багажу (вантажу) за умовами якого відповідач зобов'язався доставити автомобільним транспортом довірений йому позивачем багаж до пункту призначення та видати йог особі, яка має право на одержання вантажу, а позивач - сплатити встановлену відповідачем плату за перевезення вантажу.

Відповідно до п.п. 3.2., 3.3. договору у разі розрахунків між сторонами у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок відповідача, позивач здійснює 100 % оплату послуг не пізніше 26-го числа м'ясця включно, наступного за звітним. Належним підтвердженням виконання послуг по договору є підписаний сторонами акт виконаних робіт з копією реєстру багажної відомості.

Відповідно до п. 4.3. договору відповідач у разі втрати або знищення багажу зі своєї вини відшкодовує клієнту його вартість та суму, сплачену за послуги.

Договір, відповідно до п. 6.1., вступає в силу з 08.11.2013 р. до 07.11.2014 р. та вважається продовженим на наступний рік у разі відсутності заперечень стоні за місяць до закінчення терміну дії договору.

Обґрунтовуючи зв'ялені вимоги, позивач стверджує, що 25.09.2014 р. ним було передано ля перевезення відповідачу 3 одиниці вантажу на загальну суму 14 838, 60 грн. для доставки в місто Хмельницький згідно декларації № 22, маніфесту № 25137064 та накладних №№ 25137064, 25136276, 25113669 Фізичний особі - підприємцю Зозулі Івану Петровичу, однак до місця призначення вказаний вантаж не прибув та відомості про його фактичне місцеперебування відсутні.

При цьому, позивач зазначає про отримання ним претензій від клієнтів, у зв'язку з неотриманням вантажу, у зв'язку з чим вимушений був за власний рахунок компенсувати збитки клієнтів, завдані внаслідок втрати їх відправлень та виплатити повну вартість втрачених речей, що становить 14 975, 70 грн.

Таким чином, позивач відзначає, що ним були понесені збитки на суму 14 975, 70 грн., які підлягають відшкодуванню в судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Статтею 929 Цивільного кодексу України визначено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Згідно зі ст. 931 Цивільного кодексу України розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язань. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Так, за змістом ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

В той же час, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Тож, для відшкодування збитків слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії, в той час як відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Стверджуючи про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Гюнсел» вантажу для відправлення, позивач посилається на декларацію № 22, маніфест № 25137064 та накладні №№ 25137064, 25136276, 25113669.

В той же час, вищеперелічені документи не містять відомостей про товар, прийняття його відповідачем, вартість такого товару та інших реквізитів, за наявності яких можливо було б ідентифікувати товар, що підлягає перевезенню, встановити факт передачі позивачем для перевезення відповідачу товару, а також його вартість.

При цьому, присутній у судовому засіданні представник відповідача, заперечив факт отримання від позивача товару для перевезення.

Тож, враховуючи недоведеність позивачем передачі відповідачу товару в порядку ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, у даному випадку не вбачається можливим встановлення обставин щодо отримання відповідачем від позивача товару та, відповідно, втрати такого товару відповідачем та, як наслідок, порушення ним умов договору про надання послуг з перевезення багажу (вантажу) від 08.11.2013 р.

Варто також відзначити, що позивачем не надано суду доказів будь-якої протиправної поведінки відповідача, що зумовила б порушення останнім умов, укладеного між сторонами договору та понесення позивачем фінансових витрат внаслідок такого порушення.

Отже, здійснивши оцінку наявних у справі доказів та пояснень сторін за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку що у даному випадку позивачем не доведено наявності у нього збитків, які б стали наслідком протиправної поведінки відповідача та не підтверджено жодного з елементів цивільного правопорушення, що зумовлюють стягнення збитків.

озглядаючи даний спір, судом досліджено обставини, якими позивач обґрунтовував заявлені вимоги та надано оцінку усім зібраним у справі доказам та доводам сторін, з урахуванням приписів чинного законодавства, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та є суттєвими для правильного вирішення даного спору.

Інших обґрунтувань своїх вимог позивачем суду не надано.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених обґрунтувань, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову та відмовляє у його задоволенні

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 14.04.2015 р.

Суддя Пригунова А.Б.