ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2015 р.Справа № 922/518/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за первіснимпозовом Приватного акціонерного товариства "УВК Україна", м.Вишневе Київської області
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с.Комінтерн Харківської області
про та за зустрічним позовом до /про стягнення збитків у розмірі 133284,10 гривень Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с.Комінтерн Харківської області Приватного акціонерного товариства "УВК Україна", м.Вишневе Київської області стягнення 44061,60 гривень
за участю представників:

первісного позивача - Левтерової Т.М. (довіреність від 01 жовтня 2014 року),

первісного відповідача - ОСОБА_3 (довіреність б/н від 02 березня 2015 року)

ВСТАНОВИВ:

26 січня 2015 року первісний позивач, приватне акціонерне товариство "УВК Україна", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (первісного відповідача) збитків у розмірі 133284,10 гривень. Заявлену вимогу обґрунтував неналежним виконанням первісним відповідачем умов договору перевезення №95-В/П, укладеного між сторонами 21 травня 2013 року. Крім того, первісний позивач просив суд стягнути з первісного відповідача 2665,68 гривень судового збору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28 січня 2015 року було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 03 березня 2015 року.

03 березня 2015 року представник первісного відповідача надав через канцелярію суду відзив (вх.№8078) на позовну заяву, в якому просив суд відмовити повністю у задоволенні позову. Судом було досліджено наданий відзив та долучено до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03 березня 2015 року було відкладено розгляд справи на 17 березня 2015 року.

03 березня 2015 року представник відповідача за первісним позовом надав через канцелярію суду зустрічний позов (вх.№8079), в якому просив суд прийняти до розгляду зустрічний позов для спільного розгляду з первісним, та стягнути з позивача за первісним позовом 44061,60 гривень, у тому числі, 33800,00 гривень основної заборгованості, суму нарахованої пені у розмірі 4915,23 гривень, 4814,77 гривень суми інфляційних нарахувань та 531,60 гривень суми 3% річних. Заявлену вимогу обґрунтовує неналежним виконанням зустрічним відповідачем умов договору перевезення №95-В/П, укладеного між сторонами 21 травня 2013 року. Крім того, відповідач за первісним позовом просив суд стягнути з позивача за первісним позовом 1827,00 гривень судового збору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03 березня 2015 року було прийнято вищевказану зустрічну позовну заяву та призначено до спільного розгляду разом із первісним позовом.

У судовому засіданні 17 березня 2015 року було оголошено перерву до 25 березня 2015 року.

25 березня 2015 року представник первісного позивача надав через канцелярію суду відзив на зустрічний позов (вх.№11730), в якому повністю заперечував проти зустрічних вимог та просив суд відмовити в їх задоволенні. Судом було досліджено наданий відзив та долучено до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25 березня 2015 року було відкладено розгляд справи на 09 квітня 2015 року. Також, відповідною ухвалою було задоволено клопотання позивача та витребувано у Сумського міського відділу УМВС України в Сумській області наступні документи:

- копію заяви ОСОБА_1 від 17 вересня 2014 року про викрадення вантажу, та доданих останнім до заяви документів (або іншу інформацію щодо відповідного звернення);

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 17 вересня 2014 року про викрадення вантажу.

Витребувані документи суд просив надати в строк до 08 квітня 2015 року, але, на час винесення рішення по справі, витребувані документи до суду не надійшли.

09 квітня 2015 року представник первісного відповідача надав через канцелярію суду додаткові письмові пояснення (вх.№14114) на підтвердження заявлених зустрічних позовних вимог. Судом було досліджено надані документи та долучено до матеріалів справи.

Представник первісного позивача у відкритому судовому засіданні 09 квітня 2015 року підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Проти зустрічних позовних вимог заперечував.

Представник первісного відповідача у відкритому судовому засіданні 09 квітня 2015 року проти первісних позовних вимог заперечував. Наполягав на задоволенні зустрічних позовних вимог.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються первісні позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

21 травня 2013 року між приватним акціонерним товариством «УВК Україна» (первісний позивач, замовник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (первісний відповідач, перевізник) було укладено договір перевезення № 95-В/П (надалі - спірний договір). Даний договір було підписано повноважними представниками з обох сторін та скріплено печатками.

Відповідно до умов спірного договору, перевізник зобов'язується доставити довірений йому замовником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (вантажоодержувачеві), а замовник, в свою чергу, зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з п.4.1 спірного договору, перевезення вантажу здійснюється відповідно до заявки, яка оформлюється замовником.

Так, замовником була надана заявка перевізнику для здійснення перевезення вантажу за маршрутом Бровари - Суми - Харків, відповідно до якої, була оформлена товарно-транспортна накладна (ТТН) №442-004536 від 17 вересня 2014 року. Перелік вантажу, переданого для перевезення за вказаною накладною міститься у картці завантаження автомобіля №442-004536. Перевезення здійснювалося транспортним засобом перевізника "Вольво", держ.номер НОМЕР_2. Вантаж, який був наданий замовником перевізнику, не був власністю замовника, а організація його перевезення здійснювалася на підставі договорів, укладених замовником з його контрагентами.

При прийомі вантажу в місті Суми було виявлено, що автомобіль перевізника прибув зі зламаною пломбою. При цьому частина вантажу була відсутня, а частина пошкоджена.

Згідно із п.8.9 та 6.1.10 спірного договору, у випадку виявлення втрати або ушкодження вантажних місць або вантажу під час передачі вантажоодержувачу, повинен бути складений відповідний акт. Обидві сторони, перевізник і замовник (або представник вантажоодержувача), зобов'язані засвідчити власними підписами складений акт.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з втратою (пошкодженням) вантажу, сторонами були складені внутрішні акти/акти контрольної перевірки при прийомі вантажу у мсті Суми №№1488011, 1488012, 1488013, 1488014, 1488015, 1488016, 1488017, 1488018, 1488019, 1488021 від 18 вересня 2014 року. Відмітка про складання цих актів міститься у ТТН №442-004536 від 17 вересня 2014 року. Так само, були складені внутрішні акти/акти контрольної перевірки при прийомі вантажу у місті Харкові №№2344120, 2344122, 2344123, 2344124, 2344125, 2344126, 2344127, 2344128, 2344129, 2344130 від 18 вересня 2014 року, в яких також було зафіксовано факт втрати та пошкодження вантажу.

Внаслідок вищевикладеного, вантажоодержувачі не отримали вантаж або отримали вантаж не у повному обсязі, та контрагенти замовника (власники вантажу) змушені були виставити первісному позивачу претензії щодо відшкодування збитків за втрачений (пошкоджений) вантаж на загальну суму 133284,10 гривень. Відповідні претензії містяться у матеріалах справи.

Позивач за первісним позовом розглянув вищезазначені претензії своїх контрагентів та задовольнив їх у повному обсязі на загальну суму 133284,10 гривень, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями.

Згідно із п.8.8 спірного договору, перевізник відповідає за схоронність усього вантажу, переданого йому для перевезення за договором, і несе за нього матеріальну відповідальність у таких розмірах: у разі втрати (нестачі) вантажу - у розмірі дійсної вартості втраченого (відсутнього) вантажу, за псування або ушкодження вантажу - у розмірі вартості ушкодженого вантажу з поверненням ушкодженого товару (за домовленістю сторін).

З метою досудового врегулювання спору, первісний позивач направив лист - повідомлення №532 від 30 вересня 2014 року на адресу первісного відповідача про сплату виниклої суми збитків, але відповіді не отримав.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов висновку про повне задоволення первісного позову, виходячи з наступного.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 6.1.7 договору, перевізник зобов'язується забезпечити схоронність вантажу з моменту завантаження у транспортний засіб у пункті навантаження до моменту передачі в пункті приймання уповноваженій особі вантажоодержувача. У випадку незабезпечення схоронності вантажу, перевізник відшкодовує замовнику збитки згідно договору.

Стаття 929 Цивільного кодексу України визначає, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Згідно із ст.924 Цивільного кодексу України, перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

В розумінні статті 224 Господарського кодексу України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно із ст.225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

У відповідності до ст.9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Відповідні докази містяться у матеріалах справи, зокрема, товарно-транспортна накладна (ТТН) №442-004536 від 17 вересня 2014 року.

Відповідно до ч.1 ст.623 Цивільного кодексу України, відшкодуванню підлягають збитки, що завдані правопорушенням. Тобто відшкодуванню підлягають збитки, які знаходяться у причинному зв'язку з правопорушенням.

В даному разі, причинний зв'язок між протиправною поведінкою первісного відповідача і збитками полягає у тому, що належний первісному позивачу на праві власності вантаж не був доставлений перевізником у визначене спірним договором місце, та не був вручений зазначеній позивачем особі у відповідній кількості, у зв'язку з втратою перевізником частини зазначеного вантажу під час його транспортування.

Відповідно до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, укладеної в Женеві 19 травня 1956 року, той факт, що вантаж не був доставлений протягом тридцяти днів після закінчення узгодженого терміну із дня прийняття вантажу перевізником, є безперечним доказом втрати вантажу і особа, яка має право пред'явити претензію, може на цій підставі вважати його загубленим.

Таким чином, втрата вантажу стала наслідком невжиття експедитором (первісним відповідачем) всіх залежних від нього дій по забезпеченню схоронності та цілісності вантажу.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З урахуванням викладеного, дослідивши матеріали первісного позову, докази надані в обґрунтування первісних позовних вимог та заперечень проти них, суд приходить до висновку про те, що первісним позивачем належним чином обґрунтовано розмір збитків та надано належні докази протиправної бездіяльності відповідача за первісним позовом, доказів наявності причинно-наслідкового зв'язку між протиправною бездіяльністю первісного відповідача та спричиненням первісному позивачу матеріальної шкоди у розмірі 133284,10 гривень, доведено наявність передбачених Законом умов для стягнення шкоди, у зв'язку з чим, первісні позовні вимоги про стягнення шкоди є законними та такими, що ґрунтуються на Законі, а отже підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо посилань первісного відповідача на відсутність підпису водія ОСОБА_1 про отримання спірного вантажу для перевезення у товарно-транспортній накладній (ТТН) №442-004536 від 17 вересня 2014 року, суд відхиляє дані доводи, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Так, 18 вересня 2014 року, водієм ОСОБА_1 було підписано вищевказану накладну, однак підпис міститься не у передбаченій колонці, а нижче, поруч із підписом вантажовідправника. Крім того, водієм було підписано карту завантаження автомобіля (т.1 а.с.23-24) та всі внутрішні акти контрольної перевірки при отриманні вантажу (т.1 а.с.25-44), що первісним відповідачем не оспорюється.

До того ж, суд звертає увагу первісного відповідача, що у відповідності до інструкції водія при русі по Україні з вантажем (додаток №1 до спірного договору), водій зобов'язаний отримати під підпис ТТН, карту завантаження та пакет документів на вантаж. Про відповідальність за порушення положень відповідної інструкції ОСОБА_1 був ознайомлений, що підтверджується його підписом на відтиском печатки (т.1 а.с.20).

Також, суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються зустрічні позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

Як вже було зазначено, 21 травня 2013 року між приватним акціонерним товариством «УВК Україна» (зустрічний відповідач, замовник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (зустрічний позивач, перевізник) було укладено договір перевезення №95-В/П (надалі - спірний договір). Даний договір було підписано повноважними представниками з обох сторін та скріплено печатками.

На виконання умов спірного договору, перевізник (зустрічний позивач) прийняв до перевезення товар та доставив його до пункту призначення, що підтверджується наявними у матеріалах справи товарно-транспортними накладними. Вказані накладні було підписано з обох сторін.

Як встановлено судом, за період з 17 липня 2014 року по 25 жовтня 2014 року, на виконання умов спірного договору зустрічним позивачем було надано зустрічному відповідачу послуги на загальну суму 39800,00 гривень, що підтверджується відповідними товарно-транспортними накладними, які є основними документами на перевезення вантажів та актами здачі прийняття робіт, наявними у матеріалах справи.

Зустрічний відповідач, в свою чергу, за надані послуги розрахувався частково на суму 6000,00 гривень, у зв'язку з чим, утворилась заборгованість перед позивачем за зустрічним позовом у розмірі 33800,00 гривень.

Суд, проаналізувавши обставини, вказані у зустрічній позовній заяві, дійшов висновку про те, що зустрічний позивач виконав свої зобов'язання за спірним договором щодо перевезення вантажу належним чином. Проте, зустрічний відповідач, в свою чергу, зобов'язання за спірним договором не виконав, у зв'язку з чим, утворилась заборгованість перед зустрічним позивачем у розмірі 33800,00 гривень, яка до цього часу залишається непогашеною.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав зустрічних позовних вимог, суд дійшов висновку про повне задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До того ж, частина 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлює те, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи викладене, та те, що на момент прийняття рішення по справі, у матеріалах справи відсутні будь-які докази повного погашення зустрічним відповідачем заборгованості в добровільному порядку, суд вважає заявлену вимогу зустрічного позивача щодо стягнення з відповідача за зустрічним позовом суми основної заборгованості у розмірі 33800,00 гривень нормативно та документально обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Щодо заявленої вимоги зустрічного позивача про стягнення із зустрічного відповідача 4915,23 гривень пені, суд зазначає наступне.

Згідно із ст.548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ст.546 ЦКУ).

Відповідно до п.8.3 спірного договору, у випадку порушення терміну оплати, замовник сплачує перевізнику пеню в розмірі 0,5 % від суми, що підлягає сплаті, за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України.

Зустрічний позивач нарахував суму пені, з урахуванням Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" №543/96-ВР від 22 листопада 1996 року та в порядку ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

З урахуванням викладеного, суд, перевіривши розрахунок пені, нарахованої зустрічним позивачем, перевіривши період нарахування останнім вказаної суми, дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок є вірним, та таким, що відповідає нормам чинного законодавства, а тому нарахована сума підлягає стягненню з відповідача за зустрічним позовом у повному обсязі.

Щодо заявленої вимоги зустрічного позивача про стягнення із зустрічного відповідача 4814,77 гривень суми інфляційних втрат та 531,60 гривень суми 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши розрахунки зустрічного позивача щодо кожної із нарахованих санкцій, перевіривши періоди нарахування останнім вказаних сум інфляційних втрат та 3% річних, дійшов висновку про те, що відповідні розрахунки є вірними, та відповідають нормам чинного законодавства, а тому нараховані суми підлягають стягненню з відповідача за зустрічним позовом у повному обсязі.

Крім того, суд звертає увагу, сторін, що підставою задоволення первісного позову стало неналежне виконання зобов'язань первісного відповідача щодо схоронності вантажу, а підставою задоволення зустрічного позову стало неналежне виконання зобов'язань зустрічного відповідача щодо оплати послуг перевезення вантажу, хоча й не у повному обсязі. До того ж, сторонами не було використано право зменшення розміру своїх зобов'язань на суму обґрунтованих власних претензій/вимог/позовів, передбачене п.8.10 спірного договору.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких, судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити повністю.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (63235, Харківська область, Нововодолазький район, с.Комінтерн, код ЄДРПОУ НОМЕР_1, п/р НОМЕР_3 в АТ "Райффайзен Банк Аваль", МФО 380805) на користь приватного акціонерного товариства "УВК Україна" (08132, Київська область, м.Вишневе, вул.Промислова, буд.5, , п/р 9 в АТ "Райффайзен Банк Аваль" у м.Києві, МФО 380805) 133284,10 гривень збитків та 2665,68 гривень судового збору.

Видати відповідний наказ після набрання рішенням законної сили.

Зустрічний позов задовольнити повністю.

Стягнути з приватного акціонерного товариства "УВК Україна" (08132, Київська область, м.Вишневе, вул.Промислова, буд.5, , п/р 9 в АТ "Райффайзен Банк Аваль" у м.Києві, МФО 380805) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (63235, Харківська область, Нововодолазький район, с.Комінтерн, код ЄДРПОУ НОМЕР_1, п/р НОМЕР_3 в АТ "Райффайзен Банк Аваль", МФО 380805) 33800,00 гривень основної заборгованості, 4915,23 гривень пені, 531,60 гривень суми 3% річних, 4814,77 гривень інфляційних втрат та 1827,00 гривень судового збору.

Видати відповідний наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 14 квітня 2015 року.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/518/15