РІШЕННЯ

"08" квітня 2015 р.Справа № 921/127/15-г/15

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Галамай О.З. при секретарі Сиротюк К.В.

розглянув справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Весма", вул. Грушевського, 28/2 , н/п №43, м. Київ, 01021 (поштова адреса: вул. Архітектора Вербицького, 1-Л, м. Київ, 02091)

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Козівзький цукровий завод", вул. Заводська, 1, смт. Козова, Козівський район, Тернопільська область, 47600

про стягнення заборгованості в розмірі 36 200,51 грн (з врахуванням заяв про зменшення позовних вимог та збільшення позовних вимог)

В судове засідання з'явились:

від позивача: не з"явився

від відповідача: Пукало В.І. - представник, довіреність б/н від 01.03.2015р.

Представникам сторін в судовому засіданні роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Фіксація судового процесу технічними засобами в порядку ст. 81-1 ГПК України не здійснювалася через відсутність відповідного клопотання.

Суть спору: На розгляд господарського суду Тернопільської області Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Весма" подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Козівзький цукровий завод" про cтягнення заборгованості в розмірі 353 361, 69 грн.

Ухвалою суду від 09.02.2015р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 18.02.2015р.

Ухвалою суду від 23.02.2015р. розгляд справи відкладено на 11.03.2015 р. з підстав, викладених у ній.

В судовому засіданні 11.03.2015р. суд перейшов до розгляду справи по суті та оглянув оригінали документів, доданих до позовної заяви. В зв"язку з неявкою представника відповідача у судове засідання розгляд справи відкладено на 01.04.2015р.

Ухвалою суду від 01.04.2015 р. на задоволення клопотання представника відповідача ( вх. №9347 від 01.04.2015р.) розгляд справи продовжено в порядку статті 69 ГПК України на 15 днів та відкладено її розгляд на 08.04.2015р.

Представник позивача в судове засідання 08.04.2015р. не з"явився. Однак подав заяву про зменшення позовних вимог в частині основного боргу в розмірі 332 076,12 грн. та збільшення позовних вимог (вх. №9910 е) в частині пені в розмірі 11 758,65 грн, 1 932,94 грн. - 3% річних та 22 508,92 грн. інфляційних втрат .

Розглянувши заяву позивача про зменшення та збільшення позовних вимог, судом встановлено, що вони подані до закінчення двохмісячного строку розгляду справи.

Передбачені частиною 4 статті 22 ГПК України, права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Відповідно до ч.3 ст.55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. (п.3.10 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції).

Враховуючи викладене, суд приймає їх до розгляду.

Отже, предметом розгляду даної справи є стягнення 3% річних у розмірі 1 932,94 грн., інфляційних втрат у розмірі 22 508,92 грн. та пені в розмірі 11 758,65 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні 08.04.2015р. зазначив, що основний борг у розмірі 332 076,12 грн. сплачено повністю, про що свідчить платіжне доручення №25. Також через канцелярію суду подав клопотання про зменшення розміру пені в зв"язку із добровільною сплатою суми боргу та важким фінансовим становищем підприємства (вх. №9889).

В судовому засіданні 08.04.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

12 серпня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Весма" (надалі, Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Козівзький цукровий завод" (надалі, Покупець) укладено договір поставки мастила до автомобільної техніки №12/08/2014-3, відповідно до умов якого Постачальник зобов'язується поставити та передати у власність Покупцеві редукторне мастило в асортименті, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар (п.1.1 договору).

Згідно п.1.2 договору визначено, що найменування, одиниці виміру та загальна кількість товару, що підлягає поставці за договором, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура тощо) визначаються первинними документами (видатковими накладними та/або товарно-транспортними накладними.

Пунктом 2.7 договору встановлено, що дата поставки - дата фактичного отримання товару та підписання уповноваженими представниками сторін первинних документів передачі товару (накладних, товарно-транспортних накладних).

Відповідно до п.3.3, п.3.4 договору розрахунки за цим договором здійснюються шляхом перерахування Покупцем грошових коштів в національній валюті України на розрахунковий рахунок Постачальника. Оплата товару, що поставляється здійснюється наступним чином: 100 % вартості отриманого товару оплачується на протязі 60 календарних днів від дати поставки кожної окремої партії товару.

На виконання умов договору поставки мастила до автомобільної техніки №12/08/2014-3 від 12.08.2014р. позивач передав відповідачу товар, що підтверджується видатковими накладними, які скріплені підписами та печатками обох сторін (належно завірені копії містяться в матеріалах справи).

Як свідчать матеріали справи відповідачем погашено основний борг у розмірі 332 076,12 грн. повністю, що підтверджується банківською випискою та платіжним дорученням №25, які містяться в матеріалах справи.

Позивачем відповідно до п.5.4 договору нараховано відповідачу пеню, яка становить 11 758,65 грн., яку просить стягнути з відповідача.

Згідно до ст. 625 ЦК України, позивачем нараховано три відсотки річних в розмірі 1 932,94 грн та інфляційні втрати в розмірі 22 508,82 грн, які просить стягнути з відповідача.

Також позивач просить судові витрати покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог та повернути зайво сплачений судовий збір.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Аналогічне положення містить ст. 193 ГК України, де зазначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до укладеного між сторонами договору поставки мастила до автомобільної техніки №12/08/2014-3 від 12.08.2014р., позивач поставив відповідачеві товар, що підтверджується видатковими накладними, які скріплені підписами та печатками обох сторін (належно завірені копії містяться в матеріалах справи).

Згідно п.1.2 договору визначено, що найменування, одиниці виміру та загальна кількість товару, що підлягає поставці за договором, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура тощо) визначаються первинними документами (видатковими накладними та/або товарно-транспортними накладними).

Відповідно до п.3.3, п.3.4 договору розрахунки за цим договором здійснюються шляхом перерахування Покупцем грошових коштів в національній валюті України на розрахунковий рахунок Постачальника. Оплата товару, що поставляється здійснюється наступним чином: 100 % вартості отриманого товару оплачується на протязі 60 календарних днів від дати поставки кожної окремої партії товару.

Однак, як вбачається із позовних вимог та матеріалів справи, відповідач свої договірні зобов'язання щодо оплати за отриманий товар виконав неналежним чином, оплативши заборгованість з порушенням строків її оплати.

Положенням ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 5.4 договору у разі, якщо прострочення платежу триватиме більше 30 днів з дати закінчення відстрочки, визначеної в п.3.4 договору, Постачальник матиме право додатково стягнути з Покупця неустойку у розмірі 0,05% від вартості несвоєчасно оплаченого товару за кожен день прострочення оплати товару, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Однак, відповідно до ст. 3 даного Закону, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Тому за загальним правилом період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в якій зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п.5 ст.254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України. Таку позицію підтримує Верховний суд України (постанова ВСУ від 24.10.2011р. у справі № 25/187).

Постановою Правління НБУ від 15.07.2014р. № 417 "Про регулювання грошово-кредитного ринку" облікова ставка НБУ з 17.07.2014р. встановлена в розмірі 12,5% (тобто подвійна облікова ставка НБУ в день становить 0,068%), Постановою Правління НБУ від 12.11.2014р. № 719 "Про регулювання грошово-кредитного ринку" облікова ставка НБУ 13.11.2014р. встановлена в розмірі 14,0% (тобто подвійна облікова ставка в день становить 0,077%).

Умовами Договору передбачено сплату пені в розмірі 0,05% в день, що менше, ніж подвійна облікова ставка НБУ за відповідний період. За таких обставин, розрахунок пені позивачем виконаний вірно, оскільки ставку пені застосовував передбачену договором - 0,05% на день, меншу, яка не перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня та не суперечить нормам чинного законодавства України.

Враховуючи порушення Покупцем термінів оплати за отриманий товар, позивачем нараховано відповідачеві пеню у розмірі 11 758,65 грн.

При здійсненні перерахунку судом за допомогою програми ЛІГА ЗАКОН ЕЛІТ встановлено, що пеня складає 11 633,42 грн. (розрахунок містяться в матеріалах справи).

Розглянувши заявлене відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій - пені, суд відзначає наступне:

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України.

Ст. 551 Цивільного кодексу України вказує, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Представником відповідача до клопотання про зменшення штрафних санкцій (пені) (вх.№9889 від 08.04.2015р.) долучено баланс станом на 31.12.2014р. з якого вбачається, що сукупний дохід ТзОВ "Козівзький цукровий завод" за звітний період становить "- 172 638 грн".

Враховуючи викладені обставини, суд, користуючись правом, наданим йому статтею 551 ЦК України, статтею 233 ГК України та статтею 83 ГПК України, беручи до уваги повну сплату відповідачем основного боргу в добровільному порядку та звіт про фінансовий стан підприємства зменшує розмір пені до 5 816,71 грн., яку слід стягнути з відповідача на користь позивача.

В іншій частині нарахована позивачем пеня стягненню не підлягає.

Нормами ст. 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а саме: сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

За несвоєчасне виконання договірних зобов'язань позивачем нараховано три відсотки річних в розмірі 1 932,94 грн та інфляційні втрати в розмірі 22 508,92 грн.

При перевірці правильності нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат судом встановлено, що вони нараховані з порушенням норм чинного законодавства України.

Судом здійснено перерахунки за допомогою програми ЛІГА ЗАКОН : ЕЛІТ 3% річних та інфляційних втрат та визначено, що розмір 3% річних становить 1 912,34 грн., а розмір інфляційних втрат становить 16 532,78 грн. (розрахунки додаються).

За таких обставин, до задоволення підлягає 3% річних в розмірі 1 912,34 грн. та інфляційні втрати в розмірі 16 532,78 грн. В іншій частині нараховані позивачем 3% річних на суму 20,60 грн. та інфляційні втрати на суму 5 976,14 грн. є необґрунтованими й стягненню не підлягають.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ст. 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу вимог ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

У відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, суд зазначає наступне:

Частиною 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір, встановлені ставки судового збору, зокрема, за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 2% ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати - 1 827,00 грн.

Позивачем заявлено позовні вимоги в розмірі 353 361,69 грн. та сплачено судовий збір в розмірі 7 067,24 грн. Однак 2% від ціни заявленого позову становить 7 067,23 грн.

Частиною 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом (п.1.).

Отже 0,01 грн. зайво сплаченого судового збору позивачем підлягає поверненню з Державного бюджету України.

В процесі розгляду справи позивачем подано суду заяву про зменшення позовних вимог та збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивачем доплачено судовий збір у розмірі 298,29 грн. (вх. №9910е від 08.04.2015р.) та які прийняті судом до розгляду.

Таким чином, предметом позову є стягнення заборгованості в розмірі 36 200,51 грн., отже судовий збір становить 1 827,00 грн. (2% від ціни позову але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати - 1 827,00 грн.).

Як вбачається із платіжних доручень №371 від 15.01.2015р. та № 544 від 17.03.2015р. позивачем сплачено 7 365,53 грн. судового збору.

Частиною 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом (п.1.).

Враховуючи викладене, суд повертає позивачу з державного бюджету України судовий збір у розмірі 5 538,53 грн. на підставі п.1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" в зв'язку із зменшенням розміру позовних вимог (5 538,52 грн.) та внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом (0,01 грн.) .

Пленум Вищого господарського суду України у п. 4.6 Постанови від 21.02.2013р. №7 "Про деякі питання практики застосування розподілу VI Господарського процесуального кодексу України" зазначив, що у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Керуючись статтями 3, 4, 41, 42, 43,44, 45,46,12, 22, 32, 33, 34, 35, 36, 43, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Козівзький цукровий завод" (47600, вул. Заводська, 1, смт. Козова, Козівський район, Тернопільська область, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Весма" (01021, вул. Грушевського, 28/2 , н/п №43, м. Київ, ):

- 5 816 (п"ять тисяч вісімсот шістнадцять) грн. 71 коп. пені,

- 16 532 (шістнадцять тисяч п"ятсот тридцять дві) грн 78 коп. інфляційних втрат,

- 1 912 (одну тисячу дев"ятсот дванадцять) грн. 34 коп. 3% річних,

- 1 518 (одну тисячу п'ятсот вісімнадцять) грн. 03 коп. судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Весма" (01021, вул. Грушевського, 28/2 , н/п №43, м. Київ, ) з Державного бюджету України - 5 538 (п"ять тисяч п"ятсот тридцять вісім) грн. 53 коп. зайво сплаченого судового збору згідно платіжного доручення №371 від 15.01.2015 р.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Наказ видати у відповідності до ст. 116 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 10.04.2015р.

Суддя Галамай О.З.