КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2015 р. Справа№ 910/22135/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Отрюха Б.В.

За участю представників:

від позивача: Локшин А.В. - за дов.

від відповідача: Приходько Я.М. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2015

у справі № 910/22135/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг»

до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною

про стягнення заборгованості в розмірі 214 559,66 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (далі, відповідач або ДП «Укрекоресурси») про стягнення заборгованості в розмірі 214 559,66 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання за Договором фінансового лізингу № 854-FL від 30.04.2013 щодо сплати лізингових та інших платежів, у зв'язку з чим у останнього станом на 07.10.2014 виникла заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» в розмірі 214 559,66 грн., з яких 185 390,97 грн. - заборгованість по сплаті лізингових платежів, за прострочення сплати якої позивачем також нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 16 992 грн. пені, 9 821,56 грн. інфляційних втрат та 2 354,46 грн. 3% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.02.2015 у справі № 910/22135/14 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» 79 204,88 грн. заборгованості по сплаті лізингових платежів, 1 450,30 грн. пені, 3 267,78 грн. інфляційних втрат, 1 077,31 грн. 3% річних, 1 700,01 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2015 у справі № 910/22135/14 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

За твердженнями скаржника, наслідком відмови (розірвання) позивача (що підтверджується листом позивача та матеріалами виконавчого провадження, які підтверджують вилучення предмета лізингу) від Договору фінансового лізингу № 854-FL від 30.04.2013 є відсутність у позивача обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідачу і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б, судді: Отрюх Б.В., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2015 апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 26.03.2015.

У зв'язку із виходом судді Тищенко А.І. з відпустки, яка входить до постійного складу судової колегії, враховуючи формування постійного складу судових колегій Київського апеляційного господарського суду, розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу у справі № 910/22135/14 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Отрюх Б.В.

У судовому засіданні, призначеному на 26.03.2015, було оголошено перерву до 16.04.2015.

Представник позивача письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, у судових засіданнях проти її задоволення заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача підтримав доводи, викладені ним у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2015 у справі № 910/22135/14 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» відмовити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для скасування чи зміни судового рішення з огляду на наступне.

Згідно частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

30.04.2013 між ТОВ «ОТП Лізинг» (лізингодавець) та ДП «Укрекоресурси» (лізингоодержувач) було укладено Договір фінансового лізингу № 854-FL (далі, Договір; том 1, а.с. 7-23), відповідно до умов якого лізингодавець на підставі договору купівлі-продажу (поставки) зобов'язується набути у власність лізингодавця і передати на умовах фінансового лізингу у тимчасове володіння та користування майно (предмет лізингу), наведене у специфікації (додаток № 1 до договору), а лізингоодержувач - прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до пункту 1.2. Договору, строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу складається з періодів (місяців) лізингу згідно з графіком сплати лізингових платежів (додаток 2 до договору) та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмета лізингу за формою, встановленою лізингодавцем.

Згідно з пунктом 1.3 Договору, в разі дострокового розірвання (припинення) договору у зв'язку з порушенням зобов'язань лізингоодержувачем за договором, лізингоодержувач зобов'язаний повернути предмет лізингу лізингодавцю, а лізингодавець зобов'язаний прийняти предмет лізингу у лізингоодержувача на умовах, передбачених Договором.

Відповідно до пункту 1.7 Договору, загальна вартість предмета лізингу на момент укладення договору зазначається в специфікації (додаток 1 до договору).

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що приймання лізингоодержувачем предмета лізингу в лізинг оформляється шляхом складання акту приймання-передачі, що підтверджує якість, комплектність, справність, належний стан предмета лізингу і відповідність предмета лізингу техніко-економічним показникам, встановленим лізингоодержувачем умовам і специфікаціям, та умовам договору. Акт приймання-передачі підписується повноважними представниками сторін і скріплюється печатками сторін згідно з вимогами законодавства України.

Сторони відповідно до пункту 3.3 Договору узгодили, що з моменту підписання сторонами акту приймання - передачі предмета лізингу до лізингоодержувача переходять усі ризики, пов'язані з користуванням та володінням предметом лізингу.

Розділом 6 Договору сторони визначили порядок, умови та розмір здійснення лізингових платежів. Зокрема, відповідно до пункту 6.1 Договору, лізингоодержувач сплачує лізингодавцю лізингові платежі відповідно до договору.

Додатковими угодами № 1 від 24.07.2013, № 2 від 20.08.2013, № 3 від 14.10.2013, № 4 від 31.03.2014, № 5 від 30.04.2014 (том 1, а.с. 27-40) сторонами було внесено зміни до графіку сплати лізингових платежів.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу.

Відповідно до норм статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Нормами частини 2 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний: прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов'язання щодо утримання предмета лізингу, підтримувати його у справному стані; своєчасно сплачувати лізингові платежі; надавати лізингодавцеві доступ до предмета лізингу і забезпечувати можливість здійснення перевірки умов його використання та утримання; письмово повідомляти лізингодавця, а в гарантійний строк і продавця предмета, про всі випадки виявлення несправностей предмета лізингу, його поломок або збоїв у роботі; письмово повідомляти про порушення строків проведення або непроведення поточного чи сезонного технічного обслуговування та про будь-які інші обставини, що можуть негативно позначитися на стані предмета лізингу, - негайно, але у будь-якому разі не пізніше другого робочого дня після дня настання вищезазначених подій чи фактів, якщо інше не встановлено договором; у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що на виконання умов Договору ТОВ «ОТП Лізинг» передало ДП «Укрекоресурси» предмет лізингу, а саме: автомобіль «Isuzu NQR 71R» з контейнером для роздільного збору сміття (габаритні розміри 5200-2500-2400), обладнаний краном маніпулятором FASSI F65A.0.22. та захватом для контейнерів типу «грибковий», 2012 року випуску, VIN: Y7BN1R71RCB000080, VIN: Y7BN1R71RCB000081, VIN: Y7BN1R71RCB000092 загальною вартістю 2 541 270,84 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи актом приймання-передачі до Договору фінансового лізингу № 854-FL від 07.05.2013 (том 1, а.с. 41).

Згідно з пунктом 6.2 Договору лізингові платежі складаються з авансового лізингового платежу, який включає суму, яка відшкодовує (компенсує) частину вартості предмета лізингу, а також чергових лізингових платежів, кожен з яких включає: суму, яка відшкодовує (компенсує) частину вартості предмета лізингу; винагороду лізингодавця у зв'язку з передачею у лізинг предмет лізингу.

Складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів визначені в графіку згідно з додатком 2 до договору, який є невід'ємною його частиною (пункт 6.3 Договору).

Відповідно до пункту 6.4 Договору, до складу лізингових платежів входить перший лізинговий платіж, який складається з комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору та авансу вартості предмета лізингу, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу, та періодичні лізингові платежі.

Розрахунки за договором здійснюються на базі місяця, що складається з 30 днів, та року, що складається з 360 днів (пункт 6.8 Договору).

Пунктом 6.14 Договору встановлено, що всі суми, одержані лізингодавцем від лізингоодержувача або третьої особи за лізингоодержувача, будуть зараховуватись в наступному порядку: погашення неустойки (пені, штрафів); сплата прострочених платежів за договором; погашення прострочених лізингових платежів (починаючи з суми найдавнішої несплати); сплата поточних лізингових платежів. Лізингодавець має право змінювати порядок погашення заборгованості, якщо останній вважає це за необхідне.

При цьому, згідно з пунктом 7.2 Договору, у випадку виникнення будь - якої події невиконання зобов'язань, лізингодавець має право на свій власний розсуд: розірвати договір та вимагати погашення всієї заборгованості по будь-яким платежам за договором та повернення предмета лізингу; застосувати штрафні санкції, передбачені договором; вилучити предмет лізингу, у порядку, передбаченому договором та/або законодавством України. При цьому, всі раніше сплачені лізингоодержувачем лізингові платежі поверненню не підлягають. У випадку, якщо зазначені платежі не покривають заподіяних лізингодавцеві збитків, він має право вимагати відшкодування таких збитків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов'язків зі сплати періодичних лізингових платежів за Договором, позивач звернувся до останнього з повідомленням № 1699/06 від 11.06.2014 (яке було одержано відповідачем 16.06.2014), в якому повідомив про розірвання Договору фінансового лізингу.

Так, у зв'язку з наявністю заборгованості по лізинговим платежам в розмірі 185 390,97 грн. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. 07.07.2014 вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 4119 про вилучення та повернення лізингоодержувачем (відповідачем) на користь лізингодавця (позивача) предмету лізингу.

На підставі зазначеного напису Відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 14.07.2014 винесено постанову ВП № 44015151 про відкриття виконавчого провадження.

Тобто, як вбачається із матеріалів справи, предмет лізингу був вилучений у лізингоодержувача та переданий лізингодавцю в ході виконавчого провадження, а не переданий в добровільному порядку.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що стягненню з відповідача підлягає сума основного боргу, що є частиною лізингового платежу, яка складає винагороду лізингодавцю та відмовив в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 104 858,52 грн., оскільки зазначена сума є відшкодуванням (компенсацією) частини вартості предмету лізингу.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до пункту 11.2 Договору, цей договір може бути достроково розірваний лізингодавцвм в односторонньому порядку шляхом направлення відповідного письмового повідомлення лізингоодержувачу у випадку, коли лізингоодержувач, зокрема, не сплатив лізинговий платіж (частково або в повному обсязі) та прострочення сплати становить більше 30 (тридцяти) календарних днів з дня настання строку платежу, встановленого в договорі.

У випадку одностороннього розірвання (дострокового припинення) цього договору, з причин, зазначених у цьому договорі та/або законодавстві України, раніше сплачені лізингоодержувачем лізингові платежі поверненню не підлягають. Лізингодавець надсилає рекомендований або цінний лист з повідомленням про розірвання договору. Договір вважається розірваним з дати, зазначеною в такому листі (повідомленні) лізингодавця. Лізингоодержувач зобов'язаний сплатити несплачені платежі за договором до дня розірвання договору (включно) або до дня фактичного вилучення або повернення предмета лізингу протягом 3 (трьох) робочих днів з дня такого розірвання договору або вилучення (повернення) предмета лізингу (пункт 11.4. договору).

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач зазначав, що після розірвання договору, а також після фактичного вилучення предмета лізингу органам ДВС, нарахування будь-яких платежів за договором, в тому числі стягнення раніше нарахованої заборгованості, на думку відповідача, є неправомірним. Зазначену позицію сторона мотивує, посилаючись на положення статті 653 Цивільного кодексу України, а також на відповідні правові висновки Верховного Суду України в цій частині.

З приводу зазначених доводів апелянта колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Згідно із частиною 4 статті 653 Цивільного кодексу України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як було зазначено, у пункті 11.2. Договору сторони встановили право лізингодавця у разі розірвання договору в односторонньому порядку вимагати повернення предмета лізингу в безспірному порядку та право утримувати всі суми, що вже були сплачені лізингоодержувачем за договором.

З урахуванням зазначених приписів законодавства, наслідком розірвання договору є відсутність у позивача обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції зазначає про безпідставність доводів апелянта в частині того, що суд першої інстанції не врахував зазначені положення законодавства та правові висновки ВСУ, оскільки з матеріалів справи вбачається, що місцевий господарський суд (керуючись саме приписами статті 653 Цивільного кодексу України) правомірно відмовив в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 104 858,52 грн., оскільки зазначена сума є відшкодуванням (компенсацією) частини вартості предмету лізингу.

Разом з цим, апелянтом не були враховані положення пункту 7.4. Договору, якими, зокрема, встановлено, що несплачені лізингові платежі, та інші платежі згідно з договором, підлягають сплаті лізингодавцю протягом трьох робочих днів з дня вилучення предмета лізингу. Вилучення предмета лізингу не звільняє лізингоодержувача від сплати всіх несплачених платежів до дати вилучення предмета лізингу, передбачених договором, в тому числі несплаченої суми комісій, штрафних санкцій і відшкодування заподіяної шкоди.

Так, відповідно до розрахунку позивача, доданого до позовної заяви, заборгованість відповідача по сплаті лізингових платежів в частині винагороди лізингодавця за період з 25.03.2014 по 25.05.2014 складає 119 343,55 грн., при цьому, у вказаному розрахунку відображено сплату відповідачем 14.04.2014 лізингового платежу в розмірі 38 811,10 грн.

Однак, відповідачем була надана суду копія платіжного доручення № 821149 від 11.04.2014 р. на суму 40 138,67 грн., з якої вбачається, що відповідачем було здійснено оплату лізингового платежу згідно рахунку № 23337 від 20.03.2014.

В свою чергу, позивачем не було надано суду належних доказів на підтвердження існування у відповідача простроченої заборгованості за Договором до 25.03.2014, або несплаченої неустойки, нарахованої до 25.03.2014 за неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором, в розмірі 1 327,57 грн., що надавало би право позивачу змінювати в односторонньому порядку призначення платежу відповідно до пункту 6.14 Договору.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем було повністю оплачено рахунок № 23337 від 20.03.2014 на суму 40 138,67 грн.

З огляду на вищенаведене, враховуючи відсутність правових підстав для стягнення з відповідача складової частини лізингового платежу - відшкодування вартості предмета лізингу, у зв'язку із розірванням Договору та враховуючи часткову оплату відповідачем лізингових платежів за період з 25.03.2014 по 25.05.2014, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача заборгованість за Договором за несплату лізингових платежів в частині винагороди лізингодавця в розмірі 79 204,88 грн., оскільки зазначена сума не є складовою вартості предмету лізингу (яка не повертається у випадку розірвання договору), а складається виключно з нарахування винагороди лізингодавцю за період з 25.03.2014 по 25.05.2014, обов'язок по сплаті якої не припиняється розірванням договору, враховуючи умови договору в цій частині, а також приписи законодавства (частина 4 статті 653 Цивільного кодексу України).

Крім того, згідно з пунктом 7.4. Договору обов'язок відповідача щодо виплати штрафних санкцій і відшкодування заподіяної шкоди також не припиняється з розірванням договору та вилученням предмету лізингу. Таким чином, посилання апелянта на положення статті 653 Цивільного кодексу України також є безпідставними в цій частині.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача у зв'язку з неналежним виконанням останнім своїх зобов'язань з оплати лізингових платежів за Договором пеню в розмірі 16 992 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Пунктом 9.2.1 Договору сторони встановили, що за порушення обов'язку зі своєчасної сплати лізингових та інших платежів, передбачених договором, лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ річних, що діяла у період такого порушення зобов'язань лізингоодержувачем за договором, нарахованої на суму непогашеної заборгованості за кожен день прострочення, та відшкодовує всі збитки, завдані лізингоодержувачем лізингодавцеві, понад вказану пеню.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що вказаний розрахунок є частково необґрунтованим, оскільки, як було встановлено у даній постанові, з 16.06.2014 укладений між сторонами Договір є розірваним, відтак у відповідача відсутній обов'язок сплачувати позивачу вартість предмета лізингу, а тому позивач має право нараховувати пеню лише на частину лізингового платежу (суму винагороди) у загальному розмірі 1 450,30 грн.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції правомірно частково задовольнив позовні вимоги про стягнення пені та обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 1 450,30 грн.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 9 821,56 грн. інфляційних втрат та 2 354,46 грн. 3% річних.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок ціни позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню, а саме: інфляційні втрати в розмірі 3 267,78 грн. та 3% річних в розмірі 1 077,31 грн. за заявлені позивачем періоди. Саме зазначені суми були стягнуті з відповідача на користь позивача судом першої інстанції.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» та стягнення з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною 79 204,88 грн. заборгованості по сплаті лізингових платежів, 1 450,30 грн. пені, 3 267,78 грн. інфляційних втрат та 1 077,31 грн. 3% річних. В решті позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» судом обґрунтовано відмовлено.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у зазначеному у рішенні суду розмірі, а заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймає до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2015 у справі № 910/22135/14 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2015 у справі № 910/22135/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/22135/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

Б.В. Отрюх