КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2015 р. Справа№ 910/22443/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участі представників:

від позивача: Лесюк Н.Д. - за дов.

від відповідача: Бодян К.М. - за дов.

Маліченко О.М. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТЕЛІТ»

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2014

у справі № 910/22443/14 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТЕЛІТ»

про визнання договору про встановлення сервітуту недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТЕЛІТ» (далі, відповідач) про визнання Договору про встановлення сервітуту № КІ0531 від 01.04.2013 недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що до Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» надійшло колективне звернення власників квартир житлового будинку № 18 по вул. Липківського Василя Митрополита (стара назва - Урицького) з приводу встановлення антен мобільного зв'язку Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТЕЛІТ» без їх згоди, як власників квартир та співвласників даху будинку, що є суттєвим порушенням законодавства.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.11.2014 у справі № 910/22443/14 позов задоволено повністю.

Визнано недійсним Договір про встановлення сервітуту № КІ0531 від 01 квітня 2013 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АСТЕЛІТ».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТЕЛІТ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» 1 218,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «АСТЕЛІТ» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2014 року по справі № 910/22443/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Судові витрати покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ».

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач, посилаючись на положення частини 6 статті 403 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 402 Цивільного кодексу України, зазначив, що сервітут, як право користування чужим майном, за своєю правовою природою не потребує згоди власників даного майна на отримання даного права. На думку скаржника, спірний договір не обмежував мешканців даного будинку у їх праві володіти, користуватись та розпоряджатись дахом спірного будинку.

За твердженнями апелянта, задоволення вимог позивача прямо суперечить інтересам держави та суспільства, в тому числі жителів будинку, частина даху якого є об'єктом сервітуту, оскільки неодмінно призведе до порушення прав споживачів, які постійно користуються послугами, які надає відповідач, як оператор рухомого (мобільного) телефонного зв'язку.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2014 (головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Зеленін В.О., Синиця О.Ф.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 21.01.2015.

16.01.2015 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду заперечення на апеляційну скаргу, у яких просив залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні 21.01.2015 оголошено перерву до 11.02.2015.

У зв'язку із перебуванням судді Синиці О.Ф. на лікарняному розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 11.02.2015 вирішено здійснити розгляд справи № 910/22443/14 у складі: головуючий суддя Ткаченко Б.О., Зеленін В.О., Шевченко Е.О.

У судовому засіданні 11.02.2015 оголошено перерву до 18.02.2015.

У зв'язку із перебуванням головуючого судді Ткаченка Б.О. на лікарняному, розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 18.02.2015 № 09-52/181/15 призначено повторний автоматичний розподіл справи.

Відповідно до повторного автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТЕЛІТ» передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.02.2015 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТЕЛІТ» прийнято до провадження у наступному складі колегії суддів: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.; розгляд апеляційної скарги призначено на 24.03.2015.

24.03.2014 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду додаткові письмові пояснення, у яких зазначив, що судом першої інстанції не було досліджене колективне звернення та не з'ясовано, чи дійсно вказаним особам належать права власності на квартири чи нежитлові приміщення будинку № 18 по вул. Липківського Василя Митрополита у м. Києві. Також, скаржник зазначив, що встановлений судом факт наявності у позивача повноважень володіння жодним чином не виключає наявності у нього повноважень власника, а навпаки, може свідчити про їх наявність.

У судовому засіданні, призначеному на 24.03.2015, було оголошено перерву до 09.04.2015.

09.04.2015 позивач надав суду додаткові пояснення, у яких наголосив на тому, що позивач не є власником майна щодо якого встановлений сервітут, а є експлуатуючою організацією спірного житлового будинку. До вказаних додаткових пояснень позивач долучив документи на підтвердження своєї правової позиції.

Вказані документи були оглянуті колегією суддів у судовому засіданні та долучені до матеріалів справи.

Представник позивача у судових засіданнях проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, заперечував, просив суд у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники відповідача у судових засіданнях підтримали доводи, викладені у апеляційній скарзі, просили її задовольнити, рішення суду скасувати, у задоволенні позову відмовити повністю.

Розглянувши у судових засіданнях апеляційну скаргу, заперечення на неї, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія встановила наступне.

Відповідно до частини 1 статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно частини 1 статті 401 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Так, 01.04.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» (володілець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АСТЕЛІТ» (сервітуарій) укладено Договір № КІ0531 про встановлення сервітуту (далі, Договір), в якому зазначено, що з підписанням договору володілець надає сервітуарію право обмеженого строкового оплатного користування - частину даху будинку (сервітут), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Урицького, буд. 18.

Пунктом 2.3. Договору визначено, що цільове призначення сервітуту: встановлення (прокладка) та використання лінійного телекомунікаційного обладнання сервітуарія.

Як зазначає позивач у позовній заяві та вбачається із матеріалів справи, до Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» надійшло колективне звернення власників квартир житлового будинку № 18 по вул. Липківського Василя Митрополита (стара назва - Урицького) з приводу встановлення антен мобільного зв'язку Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТЕЛІТ» без їх згоди, як власників квартир та співвласників даху будинку, що є суттєвим порушенням законодавства.

Звертаючись до суду із позовною заявою, позивач зазначив, що його правова позиція в момент укладення Договору про встановлення сервітуту, яка ґрунтувалася на тому, що договір про встановлення сервітуту не є способом розпорядження майном, була помилковою, оскільки за змістом статті 317 Цивільного кодексу України під розпорядженням майном мається на увазі можливість визначення його юридичної долі, в тому числі і встановлення обтяжень, яким, зокрема, є сервітут.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача та вважає, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Частиною 2 статті 382 Цивільного кодексу України визначено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Вказана норма Цивільного кодексу України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.

Відповідно до статті 369 Цивільного кодексу України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно).

Таким чином, за змістом статті 317 Цивільного кодексу України під розпорядженням майном мається на увазі можливість визначення його юридичної долі, в тому числі і встановлення обтяжень, яким, зокрема, є сервітут.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 10 березня 2011 року у справі № 6-37666св10.

Відповідно до частини 6 статті 31 Закону України «Про телекомунікації» суб'єкти господарювання, які здійснюють будівництво телекомунікаційних мереж загального користування, можуть установлювати в приміщеннях, що їм належать на правах найму, телекомунікаційне обладнання, використовувати дахи будинків і технічні приміщення для встановлення антен та необхідного обладнання на підставі договору з власником приміщення.

З огляду на вищезазначені норми права колегія суддів приходить до висновку, що право розпорядження (у тому числі встановлення сервітуту) спірним майном (частиною даху будинку, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Липківського Василя Митрополита (колишня Урицького, 18) належить співвласникам спірного житлового будинку або особі, уповноваженій на це співвласниками.

У апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на положення частини 1 статті 402 Цивільного кодексу України та частини 6 статті 403 Цивільного кодексу України, зазначає, що сервітут, як право користування чужим майном, не потребує згоди власників даного майна на отримання даного права.

Колегія суддів не приймає до уваги зазначені доводи апелянта з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Тобто, виділяють два способи встановлення сервітуту: добровільний та примусовий. Добровільний спосіб встановлення опосередковує встановлення сервітутного права на підставі договору, а також заповіту.

Встановлення сервітуту на підставі договору означає, що сторони висловлюють свою згоду на встановлення права користування чужим майном шляхом погодження його умов. Згода обох сторін має бути повною і безумовною.

Сторонами договору сервітуту є, з одного боку, особа, майно якої обтяжене сервітутом - власник або володілець такого майна за договором чи іншою підставою відповідно до цивільного законодавства. Права власника мають бути підтверджені відповідними документами (договором, актом про право власності, свідоцтвом тощо), а володілець має бути, як мінімум добросовісним для того, аби виступати стороною такого договору. Таким володільцем, з іншого боку, виступає сервітуарій - особа, на користь якої встановлено речове право користування чужим майном.

На підтвердження того, що особи, які звернулись до позивача із колективною заявою, є співвласниками спірного будинку позивач надав суду, зокрема, договори про участь у фонді фінансування будівництва, укладені між окремими заявниками (скаржниками) та забудовником спірного будинку (Комунальним комерційним унітарним підприємством «Фінансова компанія «Житло-інвест»).

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, при укладенні 01 квітня 2013 року спірного Договору № КІ0531 про встановлення сервітуту, Товариство з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» виступило як «володілець» відносно до предмету вказаного Договору, хоча таким не являлось.

Натомість, як підтверджується матеріалами справи, відповідно до Акту приймання-передачі об'єкту в експлуатацію (вул. Урицького, 18) від 17 липня 2012 року та Авізо № 39, Товариство з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» є лише експлуатуючою організацією будинку по вул. Урицького, 18 в Солом'янському районі міста Києва.

Доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження наділення Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» повноваженнями співвласників будинку по вул. Урицького, 18 в Солом'янському районі міста Києва на укладення Договору № КІ0531 про встановлення сервітуту.

Таким чином, укладаючи спірний Договір сервітуту, сторонами було порушене закріплене за співвласниками будинку право на розпоряджання майном, що є у їх спільній сумісній власності, передбачене статтею 369 Цивільного кодексу України, а відтак, вказаний Договір не відповідає вимогам закону та підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений без згоди власників спірного майна.

Відповідно до частини 6 статті 403 Цивільного кодексу України, на яку посилається відповідач в обґрунтування своїх заперечень на позов, сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

Колегія суддів вважає некоректними посилання скаржника на положення частини 6 статті 403 Цивільного кодексу України, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, у даному спорі не відбувався перехід права власності на майно, щодо якого встановлений сервітут, до інших осіб.

Також, колегією суддів не приймаються до уваги твердженнями апелянта стосовно того, що задоволення вимог позивача прямо суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки згідно чинного законодавства України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні за виключенням випадків і в порядку, встановленому законом.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТЕЛІТ» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТЕЛІТ» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2014 у справі № 910/22443/14 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2014 у справі № 910/22443/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/22443/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко