ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2015 р. Справа № 922/5706/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя Білецька А.М.

при секретарі Зізіній Ю.О.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

1-го відповідача - не з'явився

2-го відповідача - Гримайло Н.Р. (дов. № 4564 від 30.12.2014р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредо Солюшнс", м. Київ (вх. №1497 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 19.02.2015р. у справі № 922/5706/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредо Солюшнс", м. Київ

до 1) Корпорації "Співдружність Комп" (правонаступник Корпорації "АИС"), Харківська область, село Комунар

2) Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", м. Харків

про визнання недійсним договору, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредо Солюшнс" звернувся до господарського суду з позовною заявою до Корпорації "Співдружність Комп" та до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання недійсним з моменту його вчинення договору іпотеки, укладеного між АКІБ "УкрСиббанк" (правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк") та Корпорацією "АИС" (правонаступником якого є Корпорація "Співдружність КОМП"), посвідченого 31.05.2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Наталією Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за №1-1616. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір не містить всіх істотних умов, які є обов'язковими для такого виду договорів. Зокрема, забезпечення спірним договором чотирьох зобов'язань замість одного, укладення спірного договору з порушенням переважного права орендаря іпотечного майна, укладення спірного договору без необхідного дозволу (реєстрації відповідача-1 як фінансової установи).

Рішенням господарського суду Харківської області від 19.02.2015р. по справі № 922/5706/14 (суддя Макаренко О.В.) в позові відмовлено повністю.

Позивач з даним рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 19.02.2015р. по справі № 922/5706/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити і всі судові витрати по справі покласти на відповідачів.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 05.03.2015р. по справі № 922/5706/14 апеляційну скаргу позивача призначено до розгляду на 16.04.2015р. об 11:30 год.

ПуАТ "УкрСиббанк", м. Харків надав заперечення на апеляційну скаргу, відповідно до яких просить рішення суду першої інстанції у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що судом повно та всебічно з'ясовані всі обставини, які мають значення для справи, при правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права.

Позивач та перший відповідач своїх представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили.

Оскільки всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, до початку розгляду справи по суті від сторін ніяких клопотань або заяв не надходило, позивач та перший відповідач не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, позицію позивача викладено в апеляційній скарзі, 2-го відповідача у відзиві на апеляційну скаргу та нових доказів сторонами не надано, колегія суддів вважає можливим розглянути апеляційну скаргу по суті в судовому засіданні 16.04.2015 року за відсутності представників позивача та 1-го відповідача за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши повноту встановлених судом обставин справи та наданих сторонами в підтвердження обставин справи доказів, надану в рішенні суду їх юридичну оцінку, дослідивши матеріали справи та правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення уповноваженого представника 2-го відповідача, який просить рішення господарського суду першої інстанції у даній справі залишити без змін, розглянувши доводи апеляційної скарги та надані на їх підтвердження обґрунтування, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, виходячи з наступних обставин.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.05.2007 року між другим відповідачем - Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", яке змінило найменування на ПАТ "УкрСиббанк" (Банк) та ТОВ "Авто-Холдінг" (Позичальник-1) було укладено Кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 0 (далі Кредитний договір-1), згідно пункту 1.1. якого банк зобов'язався надати Позичальнику-1, а Позичальник-1 зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит у валютах, вказаних у цьому Договорі, у формі кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим у базовій валюті, що дорівнює 2 500 000,00 доларів США у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі. Вказана сума ліміту дорівнює еквіваленту 12 625 000,00 гривень по курсу НБУ на день укладання цього Договору.

03.05.2007 року між Банком та ТОВ "Кременчуцький автоскладальний завод" (далі - Позичальник-2) було укладено Кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 0 (далі Кредитний договір-2), згідно з пунктом 1.1. якого (з урахуванням змін та доповнень) банк зобов'язався надати Позичальнику-2, а Позичальник-2 зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит у валютах, вказаних у цьому Договорі, у формі поновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим у базовій валюті, що дорівнює:

- з 03.05.2007 року - 7 500 000,00 доларів США у порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 37 875 000,00 гривень за курсом Національного банку України на день укладання цього Договору;

- з 24.04.2008 року - 17 500 000,00 доларів США у порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 88 375 000,00 гривень за курсом Національного банку України на 24.04.2008 року.

03.05.2007 року між Банком та ТОВ Інтер-Авто" (далі - Позичальник-3) було укладено Кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 0 (далі - Кредитний договір-3), відповідно до пункту 1.1. якого (з урахуванням змін та доповнень) банк зобов'язався надати Позичальнику-3, а Позичальник-3 зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит у валютах, вказаних у цьому Договорі, у формі поновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим у базовій валюті, що дорівнює:

-з 03.05.2007 року - 10 000 000,00 доларів США у порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 50 500 000,00 гривень за курсом Національного банку України на день укладання цього Договору;

- з 24.04.2008 року - 11 800 000,00 доларів США у порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 59 590 000,00 гривень за курсом Національного банку України на 24.04.2008 року.

03.05.2007 року між Банком та ТОВ Автосервіс-Т" (далі - Позичальник-4) було укладено Кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 0 (далі - Кредитний договір-4), за умовами якого (пункт 1.1.) банк зобов'язався надати Позичальнику-4, а Позичальник-4 зобов'язався прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредит у валютах, вказаних у цьому Договорі, у формі кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим у базовій валюті, що дорівнює 18 000 000,00 доларів США у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі. Вказана сума ліміту дорівнює еквіваленту 90 900 000,00 гривень по курсу НБУ на день укладання цього Договору.

На забезпечення виконання зобов'язань вищезазначених Позичальників за Кредитними договорами серед інших було укладено і Договір іпотеки, який є предметом даного судового розгляду. Банком виконані умови Кредитних договорів в повному обсязі, шляхом надання кредитних коштів, в обумовлених Кредитними договорами сумах.

Так, 31.05.2007 року між другим відповідачем - АКІБ "УкрСиббанк" (правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк") (іпотекодержатель) та першим відповідачем - Корпорацією "АИС" (правонаступником якого є Корпорація "Співдружність КОМП") (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки (нерухомого майна), посвідченого 31.05.2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Наталією Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за №1-1616 (далі - договір Іпотеки).

За умовами даного Договору іпотеки перший відповідач з метою забезпечення зобов'язань передає в іпотеку другому відповідачу нерухоме майно, а саме:

- станцію технічного обслуговування автомобілів і автосалону (перша черга) з вхідним ганком літ. "1-1, 1) площею 1341,90 кв.м.,

- будівлю з мийкою "Комфорт" літ. "2-1", площею 261, 1 кв.м., туалет літ. "8",

- огорожі 9, 10, 11, замощення 12, за адресою: Луганська область, м. Луганськ, вул. Бакінськіх Комісарів, 26, б. 162 а, що належать першому відповідачеві на праві власності (пункт 1.1. Договору).

Ринкова вартість предмету іпотеки за домовленістю сторін становить 1696800,00 грн.

Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання всіх грошових зобов'язань ТОВ "Автосервіс-Т" за кредитним договором № 0 від 03.05.2007 р., ТОВ "Авто-Холдінг" за кредитним договором № 0 від 03.05.2007 р., ТОВ "Інтер-Авто" за кредитним договором № 0 від 03.05.2007 р. та ТОВ "Кременчуцький автоскладальний завод" за кредитним договором № 0 від 03.05.2007р.

Господарським судом також з'ясовано, що постановою господарського суду Харківської області від 14.05.2012 року у справі № 5023/7064/11 було визнано юридичну особу - Корпорацію "Співдружність КОМП" банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Питання правомірності та обґрунтованості кредиторських вимог ПАТ "УкрСиббанк" у справі №5023/7064/11 про банкрутство Корпорації "Співдружність КОМП" досліджено та підтверджено господарським судом Харківської області шляхом затвердження ухвалою господарського суду Харківської області від 05.03.2012 року (з урахуванням постанови Харківського апеляційного господарського суду від 17.12.2013 року) реєстру вимог кредиторів.

Матеріали справи свідчать також про те, що позивач став кредитором Корпорації "Співдружність КОМП" внаслідок заміни кредиторів - ПАТ "Альфа Банк" та ПАТ "Сведбанк" на підставі договорів факторингу №39Ф-Н від 04.12.2012 року, №20-У/13 від 30.07.2013 року, №21-У/13 від 22.10.2013 року, що підтверджується ухвалами господарського суду Харківської області від 22.04.2013 року та від 09.04.2014 року по справі № 5023/7064/11.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), ….. мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 13 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом".

Згідно частини 3 статті 16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу".

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до вимог статті 54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Позивач у даній справі просить визнати недійсним Договір іпотеки нерухомого майна, укладений 31.05.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (повним правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк") та Корпорацією "АИС" (повним правонаступником якого є Корпорація "Співдружність КОМП"), посвідчений 31.05.2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Наталією Володимирівною за реєстровим номером 1-1612 (далі - Договір іпотеки).

У своїй позовній заяві позивач посилається на те, що зобов'язання другого відповідача - ПАТ "УкрСиббанк" та їх обсяг безпосередньо впливає на обсяг кредиторських вимог, що були внесені до відповідного реєстру в межах провадження про визнання корпорації "Співдружність КОМП" банкрутом та визнання договору іпотеки недійсним безпосередньо впливає на обсяг майна корпорації "Співдружність КОМП" та кредиторських вимог до нього, тобто, вплине на черговість задоволення вимог кредиторів і сприятиме захисту прав та забезпеченню охоронюваних законом інтересів позивача. Таким чином, правовою підставою для подання даного позову стало те, що договір іпотеки порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, як кредитора у справі №5023/7064/11 про банкрутство Корпорації "Співдружність КОМП". Крім того, обґрунтовуючи свої вимоги позивач вважає, що договір іпотеки не відповідає вимогам чинного законодавства, в зв'язку з чим його слід визнати в судовому порядку недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України, а саме:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу".

Господарським судом обґрунтовано встановлено, що в даному випадку права та охоронювані законом інтереси позивача оскаржуваним договором іпотеки не були та не могли бути порушені, адже правочин було укладено до отримання позивачем статусу кредитора по справі, а також до моменту створення самого позивача як юридичної особи.

Так, частиною 4 статті 87 Цивільного кодексу України унормовано, що юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації.

Згідно частини 4 статті 91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення.

В матеріалах справи містяться відомості щодо підприємства позивача, зокрема в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, з яких вбачається, що позивач був зареєстрований в даному Реєстрі лише 03.05.2012 року, тобто майже через п'ять років після укладення (посвідчення, реєстрації) Договору іпотеки, який є предметом даного судового провадження та оскаржується позивачем.

В апеляційній скарзі позивач також зазначає, що Договір іпотеки порушує його права та охоронювані законом інтереси як кредитора у справі № 5023/7064/11 про банкрутство Корпорації "Співдружність КОМП".

Так, ухвалою господарського суду Харківської області від 19.08.2011 року прийнято заяву ПАТ "ВТБ Банк" про порушення справи №5023/7064/11 про банкрутство Корпорації "Співдружність КОМП", введено процедуру розпорядження майном боржника та призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Севостьянова Євгена Вікторовича.

27.10.2011 року ухвалою господарського суду Харківської області про прийняття заяви з грошовими вимогами кредитора, прийнято заяву ПАТ "Сведбанк" (вх. № 4532 від 25.10.2011 року) з грошовими вимогами до Корпорації "Співдружність КОМП". Ухвалою господарського суду Харківської області від 22.04.2013 року зобов'язано ліквідатора внести до реєстру вимог кредиторів Корпорації "Співдружність Комп" відомості про заміну кредитора - ПАТ "Сведбанк" на його правонаступника - ТОВ "Кредо Солюшнс".

Таким чином з 27.10.2011 року ТОВ "Кредо Солюшнс", як процесуальний правонаступник ПАТ "Сведбанк", набув статусу кредитора по справі №5023/7064/11 про банкрутство Корпорації "Співдружність КОМП".

Отже, станом на дату укладення (посвідчення, реєстрації) Договору іпотеки, права та охоронювані законом інтереси позивача не могли бути порушені, як з огляду на відсутність будь-якого права ТОВ ''Кредо Солюшнс" на предмет іпотеки, так і з огляду на відсутність самого скаржника як юридичної особи.

Корпорація "Співдружність КОМП" на сьогодні не с власником предмету іпотеки та іпотекодавцем, у зв'язку із чим оспорення Договору іпотеки не може вплинути на черговість задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство.

Так, у пункті 1.1. Договору іпотеки зазначений предмет іпотеки, який було передано в іпотеку, а саме: "1.1. Станція технічного обслуговування автомобілів і автосалону /перша черга/ з вхідним ґанком, будівля з мийкою "Комфорт ", туалет, огорожі, замощення, що знаходяться за адресою Луганська область, місто Луганськ, вулиця Бакінскіх Комісаров 26, будинок № 162-А ".

При цьому в якості Іпотекодавця та, відповідно, відповідача у позові зазначено Корпорацію "Співдружність КОМП".

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.03.2014 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.04.2014 року у справі № 910/16753/13 за позовом ПАТ "УкрСиббанк" до ТОВ "Укрбізнес ЛТД", ТОВ "Легалплейс" про звернення стягнення на предмети іпотеки та передачу їх в управління були встановлені наступні обставини, які свідчать про те, що предмети іпотеки за оспорюваним правочином на момент звернення із позовом належать іншій особі.

В даному рішенні господарського суду міста Києва зазначено, що отримані з Реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції Луганської області та Міського комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації", свідчать, що відносно предмету іпотеки - станції технічного обслуговування автомобілів і автосалону, розташованої за адресою: м. Луганськ, вул. Бакинських Комісарів 26, буд. 162-А, було вчинено ряд правочинів, внаслідок яких право власності на нього перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбізнес ЛТД" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Легалплейс ".

Частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що: обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини ".

Відповідно до частин 1 , 2 статті 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Таким чином, на момент звернення із позовом, предмет іпотеки за оспорюваним Договором іпотеки на сьогодні не належить на праві власності Корпорації "Співдружність КОМП", а остання не являється іпотекодавцем.

Відповідно до статті 26 закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, що підлягає застосуванню у справі про банкрутство Корпорації "Співдружність КОМП") усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, за винятком об'єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об'єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку.

Таким чином, до складу ліквідаційної маси серед іншого включається майно, яке належать банкруту на праві власності на дату відкриття ліквідаційної процедури - натомість, як зазначалося вище, Корпорація "Співдружність КОМП" не є Іпотекодавцем та власником предмету іпотеки.

Отже, оспорення Договору іпотеки не вплине на черговість задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство Корпорації "Співдружність КОМП" та відповідно жодним чином не сприятиме захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача, на що останній посилається, як на наявність права для звернення до суду по даній справі.

В спростування доводів заявника апеляційної скарги щодо визнання недійсним Договору іпотеки, оскільки він не містить усіх істотних умов, які є обов'язковими для нього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В обґрунтування правових підстав для визнання спірного Договору іпотеки недійсним позивач вказує на те, що: 1) Договір іпотеки у відповідності до ч. 2 ст. 628 Цивільного кодексу України є змішаним договором, який містить елементи різних правочинів, зокрема договору про задоволення вимог іпотекодержателя та договору купівлі-продажу земельної ділянки; 2) Договір іпотеки містить застереження про перехід права власності на предмет іпотеки, то автоматично в силу абз. 2 ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, в редакції, яка на думку позивача була чинною на момент укладення (посвідчення, реєстрації) Договору іпотеки, передбачає положення про перехід права власності на земельну ділянку під об'єктом нерухомого майна та на земельну ділянку, яка необхідна для його обслуговування; 3) Договір іпотеки в тому числі містить елементи договору купівлі-продажу земельної ділянки, до нього підлягають застосуванню відповідні частини положень актів цивільного законодавства, зокрема абз. 2 ч. 1 ст. 120 та ч. ч. 1, 2 ст. 132 Земельного кодексу України щодо наступних істотних умов договору купівлі-продажу земельної ділянки: вид угоди, площа земельної ділянки, цільове призначення, склад угідь, правовий режим земельної ділянки, відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки, відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо), договірна ціна. Таким чином, позивач вважає, що підставою недійсності договору є те, що Договір іпотеки не містить передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 132 Земельного кодексу України істотних умов договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Однак наведені позивачем обґрунтування не можуть бути підставами для визнання спірного Договору іпотеки недійсним, адже на момент укладення (посвідчення, реєстрації) Договору іпотеки Земельний кодекс взагалі не містив норми права, яка б передбачала перехід права власності на частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування у разі відчуження житлового будинку, будівлі або споруди.

Вказана позивачем норма була внесена до Земельного кодексу України законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України № 997-У від 27.04.2007 року, який набрав законної сили 20.06.2007 року, тобто через двадцять днів після укладення (посвідчення, реєстрації) Договору іпотеки.

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, у разі набуття іпотекодержателем права власності на об'єкт іпотеки, до нього переходить право власності або право користування земельною ділянкою на ту частину земельної ділянки, яка зайнята будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування на підставі прямої норми Земельного кодексу України, а не на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, який сторонами і не укладався, а тому посилання позивача на необхідність при укладенні договори іпотеки нерухомого майна досягнути згоди щодо істотних умов, які стосуються договору купівлі-продажу земельної ділянки є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджуючись із висновками господарського суду також вважає посилання позивача на недосягнення згоди щодо істотних умов, які стосуються договору купівлі-продажу земельної ділянки, не може впливати на дійсність договору іпотеки.

У своїй апеляційній скарзі позивач стверджує, що оскільки спірним Договором іпотеки забезпечується більш, ніж одне кредитне зобов'язання, тому цей Договір слід визнати недійсним. Дану правову позицію позивач обґрунтовує посиланням на Законом України "Про іпотеку", яким передбачена можливість укладання договору іпотеки виключно в забезпечення не більш ніж одного зобов'язання, а також тим, що підставою недійсності договору є те, що спірним Договором іпотеки забезпечено виконання чотирьох зобов'язань.

Однак вказані доводи скаржника колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 1 Закону України ''Про іпотеку" іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно частин 1, 2, 3 статті 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Отже, Закон України "Про іпотеку" будь-яких заборон на встановлення іпотеки в забезпечення кількох зобов'язань за кредитними договорами одним договором про іпотеку не містить. При цьому у Цивільним кодексом України закріплено, що юридичні особи вільні у встановленні своїх прав і обов'язків на підставі договору та у визначенні будь-яких, які не суперечать законодавству, його умов.

Відповідно до абзацу 4 статті 1 Закону України "Про іпотеку" наступна іпотека - передання в іпотеку нерухомого майна, яке вже є предметом іпотеки за попереднім іпотечним договором.

Згідно частини 1 статті 13 Закону України "Про іпотеку" предмет іпотеки може бути переданий в наступну іпотеку за згодою попередніх іпотекодержателів, якщо інше не встановлено попереднім іпотечним договором. Попередня іпотека має вищий пріоритет над наступними іпотеками. Наступна іпотека, предметом якої є декілька об'єктів, що належать різним особам і є предметом попередньої іпотеки, допускається за згодою власників усіх об'єктів нерухомого майна, переданих в спільну іпотеку.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, одним договором іпотеки може бути забезпечено одночасно кілька зобов'язань, однак тільки в тому випадку, якщо умова про це з самого початку включена в договір іпотеки - як це й було передбачено спірним Договором іпотеки.

Положення статей 1, 7, 11 Закону України "Про іпотеку" містять посилання на те, що іпотекою забезпечується виконання зобов'язання боржника, однак висновок про те, що це може бути лише один кредитний договір або один договір позики здійснений позивачем при довільному трактуванні положень Закону України "Про іпотеку", чинне законодавство не містить положень про заборону забезпечувати предметом іпотеки зобов'язання за декількома кредитними договорами, при цьому іпотекодавець відповідає за виконання зобов'язань боржників лише в межах вартості предмету іпотеки.

Всі ці обставини знайшли своє відображення в оскаржуваному рішенні.

Також господарський суд цілком обґрунтовано відхилив твердження позивача про те, що іпотечний договір укладений з порушенням переважного права орендаря іпотечного майна, оскільки в разі порушення переважного права орендаря іпотечного майна лише орендар іпотечного майна може звернутись до суду за захистом свого права, а позивач не наділений повноваженнями захищати права іншої особи.

В апеляційній скарзі позивач знову звертає увагу суду на те, що Договір іпотеки був укладений з порушенням приписів статті 777 Цивільного кодексу України, а саме з порушенням переважного права орендаря на придбання іпотечного майна.

Проте ці доводи скаржника також не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки передбачене частиною 2 статті 777 Цивільного кодексу України переважне право на придбавання предмету оренди виникає в орендаря та може бути порушеним тільки в момент його продажу, з огляду на що відсутність факту продажу майна як на момент укладення договору іпотеки, так і на сьогодні, свідчить про відсутність порушення права орендаря, що також підтверджується і тим, що орендар з такими позовом до суду не звертався.

Зі змісту договору іпотеки вбачається, що предмет іпотеки переданий в оренду ПП "АТ Автоінвестстрой-Луганськ", згідно Договору оренди нежитлових приміщень № К/АООЗ-200 від 01.11.2006 року, укладеного між: Іпотекодавіцем та Орендарем строком дії до 30.10.2007року. При цьому Іпотекодавець свідчить, що Орендар по договору повідомлений про факт передачі нерухомого майна в іпотеку, що в Договорі оренди нежитлових приміщень № К/АООЗ-200 від 01.11.2006 року містяться умови про дострокове припинення його дії у випадку звернення стягнення на ие майно та/або у випадку зміни власника (пункт 1.3. Договору іпотеки)

Частиною 2 статті 777 Цивільного кодексу України унормовано, що наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.

Переважне право, про яке йдеться у зазначеній статті, в контексті правовідносин за Договором іпотеки виникає у орендаря за таких умов: - у разі продажу; - у разі належного виконання наймачем своїх обов'язків за договором оренди.

Таким чином, право, передбачене зазначеною нормою виникає в орендаря тільки з моменту виникнення вказаних двох обставин, а тому в момент укладення (посвідчення, реєстрації) Договору іпотеки цього права не існувало, отже, воно не могло бути й порушено.

Натомість в даному випадку іпотечне майно у відповідності до пункту 5.4. Договору іпотеки іпотекодержателю у власність не передавалось та за ним не реєструвалось, а наразі, як і раніше, перебуває в іпотеці.

Таким чином, частина 2 статті 777 Цивільного кодексу України не регулювала правовідносин, як під час укладання (посвідчення, реєстрації) Договору іпотеки, так і не регулює їх наразі за оскаржуваним договором, отже відсутні законні підстави для визнання Договору іпотеки недійсним.

Крім того, з умов Договору іпотеки, а саме пункту 1.3, вбачається, що орендар майна, яке передано в іпотеку, повідомлений про факт передачі нерухомого майна в іпотеку.

Позивач також стверджує, що іпотечний договір укладений 1-м відповідачем без необхідного дозволу, отримання якого передбачено Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Однак ці твердження є безпідставними та спростовуються наступним.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовими вважаються такі послуги: надання гарантій та поручительств.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Іпотека є самостійним видом забезпечення виконання зобов'язання, правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами боржника.

Іпотека за правовою природою є заставою та регулюється нормами параграфа 6 (статті 572 - 593) глави 49 Цивільного кодексу України та спеціальним законом, а отже не є гарантією чи поручительством, а тому до даних правовідносин не можуть бути застосовані положення Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Таким чином, оскільки позивачем не наведено жодної обставини, за якої спірний договір може бути визнаний недійсним, господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що спірний договір відповідає вимогам Цивільного кодексу України та Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладені обставини і приписи закону і те, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на належних доказах і спростовуються матеріалами справи, господарський суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним з моменту його вчинення договору іпотеки, укладеного між АКІБ "УкрСиббанк" (правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк") та Корпорацією "АИС" (правонаступником якого є Корпорація "Співдружність КОМП"), посвідченого 31.05.2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Наталією Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за №1-1616 є неправомірними та необґрунтованими, у зв'язку з чим у їх задоволенні слід відмовити повністю.

Крім того, колегія суддів також вважає обґрунтованим висновок господарського суду відмову в задоволенні заяви 2-го відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, враховуючи таке.

Відповідно статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Статтею 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; 3) про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (ст. 362 цього Кодексу); 4) у зв'язку з недоліками проданого товару (ст. 681 цього Кодексу); 5) про розірвання договору дарування (ст. 728 цього Кодексу); 6) у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти (ст. 925 цього Кодексу); 7) про оскарження дій виконавця заповіту (ст. 1293 цього Кодексу).

Згідно з частинами 2 - 4 статті 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, яка застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно п.2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За таких обставин, оскільки господарський суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, підстави для застосування позовної давності та наслідків її спливу - відсутні. При цьому, слід зауважити, що відмова у задоволенні позову саме з підстав пропуску позовної давності можлива лише у разі встановлення обґрунтованості позовних вимог.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів зазначає, що позивач ні під час вирішення спору у господарському суді Харківської області, ні під час розгляду його апеляційної скарги не надав належного матеріального доказу обґрунтованості та правомірності його позовних вимог. Наведені ним в апеляційній скарзі доводи про порушення судом норм матеріального та процесуального права нічим не обґрунтовані та не узгоджуються з наявними у справі матеріалами, його позиція не підтверджена належними та допустимими доказами. Тому вимоги позивача, що зазначені в апеляційній скарзі, не підлягають задоволенню, а наведені на їх підтвердження доводи не можуть бути прийнятими до уваги колегією суддів в якості підстав для скасування прийнятого у даній справі рішення господарського суду Харківської області від 19.02.2015р.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32, 33, 34, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105, 110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредо Солюшнс", м. Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 19.02.2015р. у справі № 922/5706/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено 20.04.15р.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.