РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2015Справа №910/3380/15-г
За позовом Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ"

до Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 71 161,93 грн.

Суддя Ярмак О.М.

Представники:

Від позивача: Саранюк В.М. за дов.

Від відповідача: Куксенко П.Р. за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Пред'явлені вимоги про стягнення 31 491,02 грн. основного боргу - заборгованості за поставлений товар по договору купівлі-продажу товару № 169-К від 30.07.2010р., 11 242,29 грн. інфляційних втрат, 4 234,46 грн. 3% річних, 21 989,79 грн. пені, 2 204,37 грн. 7% штрафу.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем своїх зобов'язань по договору купівлі-продажу товару № 169-К від 30.07.2010р. в частині здійснення оплати товару в повному обсязі та у строки на спірну суму.

Відповідач позов не визнає, у письмових поясненнях зазначає про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з даним позовом, вказує, що акт звірки взаєморозрахунків, наданий позивачем підписаний та оформлений з порушенням вимог, встановлених до таких документів, та не підтверджує факту переривання строку позовної давності стосовно заборгованості боржника.

У судовому засіданні 10.03.2015р. представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України., у задоволенні позову просить відмовити.

Представник позивача подав письмові заперечення на заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, відповідно до якої стверджує, що підписання сторонами двостороннього акту звірки взаєморозрахунків про наявність заборгованості, в т.ч. по договору купівлі-продажу товару № 169-К від 30.07.2010р. у розмірі 31 491,07 грн., свідчить про вчинення відповідачем дій, які підтверджують визнання ним заборгованості в період перебігу строку позовної давності та є перериванням строку позовної давності.

30.03.2015р. через канцелярію суду представник позивача подав пояснення по справі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

30 липня 2010 року між ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» (продавець за договором), правонаступником якого є позивач, та відповідачем - ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» (покупець за договором) був укладений договір купівлі-продажу № 169-К, в порядку та на умовах якого продавець зобов'язався продати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити запасні частини до автомобілів, найменування, кількість та ціна яких визначена сторонами у Специфікації до договору.

Згідно п.3.2 договору, сторони визначили, що загальна сума договору становить 31 491,02 грн.

За умовами п.9.1 укладеного між сторонами правочину договір набирає чинності з моменту підписання і діє 31.12.2011р.

Відповідно до пп.4.2, 4.3 договору, продавець зобов'язаний передати товар покупцю у повному обсязі протягом 10-ти календарних днів з дати укладення цього договору. Право власності на товар переходить до покупця після підписання відповідної видаткової накладної.

Згідно п.4.7, протягом 10 днів після передачі товару, згідно п.4.1 продавець надає покупцю на підписання Акт прийому-передачі.

На виконання умов договору позивач поставив обумовлений товар, вартістю 31 491,02 грн., про що сторонами складено та підписано видаткову накладну № 08-07 від 30.07.1010р. на суму 31 491,02 грн.

Сторонами у пп.5.1, 5.2 договору узгоджено, що покупець проводить оплату товару на умовах відстрочки платежу на підставі виставлених продавцем рахунків. Оплата за товар проводить покупцем на розрахунковий рахунок продавця, зазначений у цьому договорі протягом 60 банківських днів з дати отримання покупцем відповідного рахунку, який продавець оформлює згідно підписаного сторонами Акту прийому-передачі, видаткової накладної (асортимент, кількість та вартість товару, зазначеного у рахунку повинні відповідати асортименту, кількості та вартості товару, зазначених у відповідній підписаній сторонами накладній).

Продавець надає рахунок покупцю протягом 5 банківських днів після підписання Акту прийому-передачі.

Позивачем доказів надання відповідачу рахунку-фактури для оплати товару по видатковій накладній № 08-07 від 30.07.2010р. на суму 31 491,02 грн. не подано.

При цьому, суд відзначає, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст.212 ЦК України, та не є простроченням кредитора у розумінні ст.613 ЦК України. Аналогічну позицію наведено у постанові від 29.09.2009р. Верховного суду України по справі №37/405 та постанові від 18.06.2013р. Вищого господарського суду України по справі №923/38/13-г.

Відповідно до п. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Підписання відповідачем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

Як встановлено судом товар був переданий відповідачу по видатковій накладній № 08-07 від 30.07.2010р. на суму 31 491,02 грн., відтак, у відповідача з наступного дня одержання товару, тобто з 31.07.2010р. виник обов'язок оплатити цей товар, а у позивача відповідно вимагати його оплати.

Відповідач свої зобов'язання щодо оплати отриманого товару не виконав, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість на суму 31 491,02 грн.

Відповідачем не заперечується та обставина, що отримана ним продукція на суму 31 491,02 грн. не сплачена.

Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Доказів оплати відповідачем суми 31 491,02 грн. заборгованості, у т.ч. в установлені договором строки, суду не надано.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 31 491,02 грн. основного боргу - заборгованості за поставлений товар по договору купівлі-продажу товару № 169-К від 30.07.2010р. є обґрунтованими та задовольняються судом.

Відповідач у письмових поясненнях та заявою від 10.03.2015р. заявив про пропуск позивачем строку позовної давності, вказуючи, що строк позовної давності, з урахуванням перебігу строку на 5 календарних днів та 60 банківських днів, сплинув 10.11.2013р.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом ч.2 ст.9 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст.175 Господарського кодексу України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.4.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Матеріалами справи встановлено, що в порушення умов договору купівлі-продажу товару № 169-К від 30.07.2010р. відповідач не здійснив оплату отриманого за видатковою накладною № 80-07 від 30.07.2010р. на загальну суму 31 491,02 грн. оплачено не було, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем на вказану суму.

Позивач звернувся до суду з даним позовом, згідно штемпеля поштового відділення на конверті- 13.02.2015р

Статтю 264 Цивільного кодексу України визначено випадки, в яких перебіг позовної давності переривається.

Зокрема, у ч.1 вказаної статті визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

При цьому, частиною 3 ст.264 Цивільного кодексу України передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 Цивільного кодексу України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо є докази, що підтверджують факт такого переривання. (п.4.3 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Пунктом 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (із змінами і доповненнями) роз'яснено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Судом встановлено, що 14.10.2013р. (тобто в межах трирічного строку позовної давності) сторонами було складено та підписано акт звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013р. на загальну суму 1 091 584,19 грн., який включає борг за договором № 169-К від 30.07.2010р. в сумі 31 491,02 грн.

Відповідач у запереченнях на позов стверджує, що акт звірки взаєморозрахунків від 14.10.2013р., підписаний від ДП "УКРАВТОГАЗ" НАК "Нафтогаз України" бухгалтером, до повноважень якого входить ведення бухгалтерського обліку, а не підтвердження або спростування виконання сторонами зобов'язань.

Вказані твердження не приймаються судом до уваги у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Акт звірки зі сторони відповідача підписаний головним бухгалтером Погрібною М.А. та скріплений печаткою підприємства.

У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Пунктом 6.3 договору визначено, що за порушення строку оплати товару покупець сплачує на вимогу продавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за термін несплати на момент заборгованості.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано суми 11 242,29 грн. інфляційних втрат, 4 234,46 грн. 3% річних за період з 10.08.2010р. по 31.12.2014р. прострочення виконання зобов'язання, які підлягають перерахунку та задовольняються судом за період з 12.02.2012р. по 31.12.2014р. в сумі 7868,05 грн. інфляційних втрат, 2728,07 грн. 3% річних, заявлених в межах строку позовної давності.

В частині стягнення решти суми інфляційних втрат, 3% річних за період з 10.08.2010р. по 11.02.2012р. прострочення виконання зобов'язання, належить відмовити за пропуском строку позовної давності, оскільки переривання строку позовної давності за вимогами про стягнення основного боргу не свідчить про переривання такого строку за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 17.07.2014р. Вищого господарського суду України по справі №910/4129/14.

Щодо вимог позивача про стягнення 21 989,79 грн. пені за період з 10.08.2010р. по 02.02.2015р. (1638 днів), суд зазначає наступне.

Частиною 6 ст. 232 ГК України визначено порядок застосування штрафних санкцій та обмеження щодо періоду їх нарахування. Зокрема, частиною шостою цієї статті передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже, право на нарахування пені у позивача виникла за період з 31.07.2010р. по 31.01.2011р. у сумі 2486,93 грн., у задоволенні якої суд відмовляє за строком позовної давності.

Нарахування пені в решті суми за період з 01.02.2011р. по 02.02.2015р. є безпідставним, не відповідає положенням ч. 6 ст. 232 ГК України.

Вимоги позивача в частині стягнення 2 204,37 грн. 7% штрафу, нарахованих на підставі ч.2 ст. 231 ГК України за прострочення виконання зобов'язання, судом не задовольняються, виходячи з наступних підстав.

Частиною другою статті 231 ГК України, на яку посилається позивач, передбачено відповідальність за порушення господарського зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором.

У п.2.2 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Тобто, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 04.02.2014р. по справі №3-14гс14.

Пунктом 1.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" передбачено, що грошовим зобов'язанням - є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Позивачем нараховано штраф у даному випадку за порушення відповідачем зобов'язання з оплати товару по договору (грошового зобов'язання), що виключає можливість визначення розміру штрафу на підставі ст.231 Господарського кодексу України.

Умовами договору купівлі-продажу товару № 169-К від 30.07.2010р., відповідальності покупця у вигляді штрафу за невиконання зобов'язання, не передбачено.

Відповідач свого контррозрахунку суми позову не надав.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині стягнення 31 491,02 грн. основного боргу, 7868,05 грн. інфляційних втрат, 2728,07 грн. 3% річних. В решті позову відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

1. Стягнути з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (03134, м.Київ, Святошинський район, вул.Григоровича-Барського, буд.2, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, м.Київ, Печерський район, Кловський Узвіз, буд.9/1, ) 31 491 (тридцять одну тисячу чотириста дев'яносто одну) грн. 02 коп. основного боргу, 7868 (сім тисяч вісімсот шістдесят вісім) грн. 05 коп. інфляційних втрат, 2728 (дві тисячі сімсот двадцять вісім) грн. 07 коп. 3% річних, 1080 (одну тисячу вісімдесят) грн. 54 коп. судового збору.

Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

2. В решті позову відмовити.

Суддя О.М.Ярмак

Повне рішення складено 08.04.2015р.