ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2015 р. Справа № 908/4895/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І., суддя Плужник О.В.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача - Чумаков Д.В.

відповідача - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 1290 З/3) на рішення господарського суду Запорізької області від 26.01.15 р. у справі № 908/4895/14

за позовом Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь", м. Краматорськ, Донецької області

до Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш", м. Маріуполь, Донецької області

про стягнення 2409562,60 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Енергомашспецсталь" звернулося до господарського суду Запорізької області з позовною заявою (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог), в якій просило стягнути з відповідача - Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" 825398,80 грн. вартості несплаченої продукції згідно з накладною № 51716215; 528000 грн. вартості несплаченої продукції згідно з накладною № 100; 528000 грн. вартості несплаченої продукції згідно з накладною № 109; вартість не компенсованих транспортирних витрат у сумі 26612 грн., 244383,66 грн. - пені, 28414,69 грн. - 3 % відсотків річних, 228753,45 грн. - інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 26.01.2015 р. у справі № 908/4895/14 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" на користь Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" 1881398,80 грн. основної заборгованості, 237217,93 грн. пені, 27863,43 грн. 3 % річних, 225819,95 грн. інфляційних втрат та 47446,00 грн. судового збору. В інший частині позову - відмовлено.

Рішення мотивоване з посиланням на те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача вартості несплаченої продукції за залізничною накладною № 51716215 в сумі 825398,80 грн.; вартості несплаченої продукції за видатковою накладною № 100 в розмірі 528000 грн. та вартості несплаченої продукції за видатковою накладною № 109 в сумі 528000 грн. є законними та обґрунтованими. В частині стягнення з відповідача заборгованості з оплати транспортних витрат судом відмовлено, оскільки позивачем не надано доказів звернення до відповідача з вимогою щодо оплати транспортних витрат, а отже у відповідача не виник обов'язок оплати транспортних послуг. Суд також вважає, що загальна сума пені, яка підлягає задоволенню складає 237217,93 грн., а в іншій частині судом в позові відмовлено. Також судом частково задоволені позовні вимоги в частині стягненні 3 % річних та інфляційних втрат з посиланням на відповідні норми чинного законодавства та ін.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції частково не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 26.01.2015 р. в частині задоволення позову про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" 8608,00 грн. заборгованості, 2658,16 грн. пені, 106,87 грн. 3 % річних, 937,73 грн. інфляційних втрат та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог в цій частині. Витрати зі сплати судового збору стягнути з позивача, з мотивів та підстав, зазначених в апеляційній скарзі та ін.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення господарського суду першої інстанції змінити в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача вартості транспортних витрат 26612,00 грн., 2752,34 грн. пені, 330,28 грн. 3 % річних, 2933,50 грн. інфляційних втрат шляхом задоволення позовних вимог в цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. Крім того просив здійснити перерозподіл судових витрат, з мотивів викладених у відзиві та ін.

31.03.2015 р. від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку з неможливістю прибуття у призначене судове засідання.

Відповідач у призначене судове засідання не з'явився.

Проте, зазначене клопотання не підлягає задоволенню, оскільки норми ГПК України передбачають можливість відкладення розгляду справи зокрема в разі неможливості її розгляду на даному судовому засіданні, однак в даному випадку таких підстав судова колегія не вбачає.

Враховуючи факт належного повідомлення позивача та відповідача про час та місце розгляду апеляційної скарги, та те, що норми ст. 38 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, судова колегія вважає, що судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Неявка в судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, 03.02.2011 р. між Публічним акціонерним товариством "Енергомашспецсталь" (постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Азовзагальмаш" (покупець) укладений договір № 68/2011-У08/ПСН-04136 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору, постачальник зобов'язався поставити в погоджені строки продукцію (товар) у власність покупця, а покупець зобов'язався у відповідності до умов договору прийняти цю продукцію і оплатити її відповідно до специфікації № 1 (додаток № 1), яка є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 1.2. договору сторони передбачили, що найменування, номенклатура (асортимент), кількість, якість та інші характеристики продукції, її вартість, строки поставки зазначаються в специфікації, яка є невід'ємною частиною договору.

Пунктом 5.2 договору сторони передбачили, що транспортні витрати покупець сплачує додатково відповідно виставлених рахунків або актів виконаних робіт.

Як свідчать матеріали справи 05.11.2010 р. між Державним підприємством "Донецька залізниця" (залізниця) та Відкритим акціонерним товариством "Енергомашспецсталь" (вантажовласник) укладений договір № 1012 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення вантажів та надані залізницею послуги. Відповідно до умов якого, залізниця надає вантажовласнику послуги, пов'язані з перевезенням вантажу та проведення розрахунків за ці послуги.

На виконання умов укладеного договору та специфікації № 23 від 21.05.2014 р. (т. 1 а. с. 20) позивач поставив відповідачу продукцію на загальну суму 2480608,80 грн., що підтверджується накладними та рахунками:

- залізнична накладна № 51716215 від 31.07.2014 р. та рахунок-фактури № 1-167 від 31.07.2014 р. на суму оплати 1424608,80 грн.

- накладна № 100 від 21.08.2014 р. та рахунок-фактури №1-178 від 21.08.2014 р. на суму оплати 528000,00 грн. отримана відповідачем за довіреністю № 1230 від 20.08.2014 р.

- накладна № 109 від 12.09.2014 р. та рахунок-фактури № 1-197 від 12.09.2014 р. на суму оплати 528000,00 грн. отримана відповідачем за довіреністю № 1272 від 08.09.2014 р.

Згідно з п. 6 специфікації № 23 від 21.05.2014 р. оплата продукції здійснюється покупцем по факту її постачання упродовж 10 календарних днів. Датою переходу права власності від постачальника до покупця вважається:

- при відправленні автотранспортом - дата передачі товару від постачальника до покупця на складі постачальника;

- при відвантаженні залізничним транспортом - дата в календарному штемпелі станції відправника залізничної накладної.

Позивач зазначає, що відповідач свої зобов'язання в частині оплати отриманого товару згідно з договором № 68/2011-У08/ПСН-04136 від 03.02.2011 р. виконав лише частково, що підтверджується платіжним дорученням: № 592414 від 11.09.2014 р. на суму 500000,00 грн. та випискою АТ «Державний Експорто-Імпортний Банк України» в м. Донецьку (т. 1 а. с. 33).

Отже, позивач вважає, що оскільки в графі "призначення платежу" платіжного доручення № 592414 від 11.09.2014 р. відсутній номер рахунку, за яким здійснювалася оплата, на підставі п. 9.6. договору грошові кошти в сумі 371190,00 грн. частково віднесені у рахунок погашення заборгованості за раніше поставлену продукцію, а саме в погашення заборгованості за товар, відпущений за залізничною накладною № 51716215 позивачем зараховано 128810,00 грн.

Таким чином, відповідач оплату вартості поставленої продукції та наданих транспортних послуг не здійснив, внаслідок чого у останнього перед позивачем утворилася заборгованість в вищезазначеній сумі, з вимогами про стягнення якої, а також штрафних санкцій інфляційних, річних, пені та витрат пов'язаних з розглядом справи, позивач звернувся до господарського суду.

В процесі розгляду справи позивач неодноразово звертався до суду з заявами, якими змінював та уточнював позовні вимоги, так в останній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача 2409562,60 грн. з яких: 825398,80 грн. вартості не сплаченої продукції згідно з накладною № 51716215, 528000 грн. вартості не сплаченої продукції згідно з накладною № 100; 528000 грн. вартості не сплаченої продукції згідно з накладною № 109; 26612 грн. вартості не компенсованих транспортирних витрат, 244383,66 грн. - пені, 28414,69 грн. - 3 % річних, 228753,45 грн. - інфляційних втрат.

З матеріалів справи вбачається, що господарський суд приймаючи оскаржуване рішення крім іншого виходив з того, що вимоги позивача про стягнення з відповідача вартості несплаченої продукції за залізничною накладною № 51716215 в сумі 825398,80 грн.; вартості несплаченої продукції за видатковою накладною № 100 в розмірі 528000 грн. та вартості несплаченої продукції за видатковою накладною № 109 в сумі 528000 грн. є законними та обґрунтованими. В частині стягнення з відповідача заборгованості з оплати транспортних витрат судом відмовлено, оскільки позивачем не надано доказів звернення до відповідача з вимогою щодо оплати транспортних витрат, а отже у відповідача не виник обов'язок оплати транспортних послуг. Суд також вважає, що загальна сума пені, яка підлягає задоволенню складає 237217,93 грн., а в іншій частині суд відмовив. Також судом частково задоволені позовні вимоги в частині стягненні 3 % річних та інфляційних втрат з посиланням на відповідні норми чинного законодавства та ін.

Викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів, не повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, у зв'язку з чим, є підстави для часткового задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятого у справі рішення у певній частині.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України, визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Аналогічна норма міститься в ст. 265 ГК України, згідно з якою за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повинні бути складені під час здійснення цієї операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

В ст. 1 цього Закону встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Кожною стороною (підприємством), що брала участь у здійсненні господарської операції, мають бути отримані первинні документи для записів у регістрах бухгалтерського обліку, інформація в яких ідентично засвідчує зміст господарської операції. Первинні документи складаються на бланках типових форм, затверджених Міністерством статистики України, а також на бланках спеціалізованих форм, затверджених міністерствами і відомствами України.

Отже, обставини щодо поставки товару, можуть підтверджуватися первинними документами в розумінні вищезазначених положень Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" складеними при виконанні певної господарської операції в рамках зазначеного договору.

Факт виконання позивачем умов зазначеного договору та наявності заборгованості відповідача в сумі 1881398,80 грн. а саме вартості не сплаченої продукції за залізничною накладною № 51716215 в сумі 825398,80 грн.; вартості не сплаченої продукції за видатковою накладною № 100 в розмірі 528000,00 грн. та вартості не сплаченої продукції за видатковою накладною № 109 в сумі 528000,00 грн. підтверджуються платіжними документами копії яких долучені до справи.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновками господарського суду про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 1881398,80 грн. основної заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.11.2010 р. між Державним підприємством "Донецька залізниця" (залізниця) та Відкритим акціонерним товариством "Енергомашспецсталь" (вантажовласник) укладений договір № 1012 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення вантажів та надані залізницею послуги, згідно з умовами якого, залізниця надає вантажовласнику послуги, пов'язані з перевезенням вантажу та проведення розрахунків за ці послуги.

Пунктом 5.2 договору поставки сторони передбачили, що транспортні витрати покупець сплачує додатково відповідно виставлених рахунків або актів виконаних робіт.

31.07.2014 р. між позивачем та від повідачем підписаний акт № 1 виконаних робіт (т. 1 а. с. 31), згідно з яким компенсація транспортних витрат, що підлягає сплаті складає 26212,00 грн.

На підставі вищезазначеного акту пози вачем складено рахунок-фактуру №1-169 від 31.07.2014 р.(т. 1 а. с. 32) на суму 26612,00 грн., який листом № 58/413 від 14.08.2014 р. направлено на адресу відповідача та отримано останнім 19.08.2014 р. (т. 1 а. 65-68)

А отже, позивачем надісланий документ - вимогу щодо відповідного платежу

Як зазначено вище умовами договору передбачено, що у відповідача виникає обов'язок оплатити отримані послуги з моменту підписання актів виконаних робіт, крім того зазначено, що роботи прийняті без зауважень один до одного.

Відповідно до вимог чинного законодавства України факт виконання робіт повинен засвідчуватися відповідним актом, який з урахуванням відповідних положень закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є первинним документом що засвідчує зміст певної господарської операції, тобто в даному випадку факт виконання робіт.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 26612,00 грн. вартості транспортних послуг підлягає скасуванню, а позов в цій частині задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 610-612 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до п. 10.2. договору у разі прострочення оплати покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,5 % за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши з урахуванням викладеного правильність нарахування позивачем наданого розрахунку пені, інфляційних втрат та 3 % річних судова колегія вважає, що рішення в частині відмови у стягнення 1676,92 грн. пені, 201,23 - 3 % річних, 990,82 грн. інфляційних втрат підлягає скасуванню, а позов цій частині задоволенню.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції не звернув уваги на майновий стан відповідача та відмовив у відстроченні виконання рішення, колегія суддів зазначає наступне:

Колегія суддів встановила, що відповідач як на підставу надання відстрочення виконання рішення посилається на його місцезнаходження, а саме проведення в цій місцевості антитерористичної операції у зв'язку з чим останній не має можливості у повному обсязі здійснювати господарську діяльність та ін.

Відповідно до положень ст. ст. 83, 121 ГПК України господарський суд має право за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за власної ініціативи у виняткових випадках залежно від обставин справи відстрочити, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Підставою для розстрочки виконання рішення можуть бути певні та виключні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Однак, відповідачем не надано доказів свого виключно, важкого фінансового становища, також не надав доказів, що випадок та ситуація, в якій опинився відповідач, є винятковою в розумінні ст. 121 ГПК України, а, отже, достатньою для надання розстрочки виконання рішення.

З урахуванням вимог ст. 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню 589,62 грн. судового збору.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду не відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 2 ст. 103, ст. 104, ст. 105 ГПК України, судова колегія -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 26.01.15 р. у справі № 908/4895/14 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 26612,00 грн. вартості транспортних витрат, 1676,92 грн. пені, 201,23 грн. 3 % річних, 990,82 грн. інфляційних втрат та 589,62 грн. судового збору скасувати та позов в цій частині задовольнити.

Стягнути з відповідача - Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" (87535, м. Маріуполь, Донецької області пл. Машинобудівельників, 1 ) на користь позивача - Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" (84306 м. Краматорськ, Донецької області, ) 26612 грн. вартості транспортних витрат, 1676,92 грн. пені, 201,23 грн. 3 % річних, 990,82 грн. інфляційних втрат, 589,62 грн. судового збору.

Наказ доручити видати господарському суду Запорізької області.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 06.04.2015 р.

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.

Суддя Плужник О.В.