ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

26 березня 2015 року Справа № 18/213-10/7-12/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Вовка І.В.,
суддів:Грека Б.М.,
Губенко Н.М.,
Стратієнко Л.В.,
Черкащенка М.М.,

перевіривши заявуОСОБА_6
про перегляд Верховним Судом України
постановиВищого господарського суду України від 03.12.2014
у справі№ 18/213-10/7-12/17
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_6
доВідкритого акціонерного товариства"Броварський шиноремонтний завод"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивачаПриватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Базир Наталія Михайлівна
провизнання договору дійсним та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Справа розглядалась судами неодноразово. Останнім рішенням Господарського суду Київської області від 24.05.2013 у справі № 18/213-10/7-12/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2014 відмовлено у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про визнання дійсним договору та визнання права власності.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.12.2014 у справі № 18/213-10/7-12/17 постанову апеляційного господарського суду залишено без змін.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 звернувся із заявою про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 03.12.2014 у справі № 18/213-10/7-12/17, у якій просить вказану постанову, постанову апеляційної інстанції та рішення місцевого господарського суду скасувати повністю та прийняти нове рішення про повне задоволення позову.

Заяву, з посиланням на постанови Вищого господарського суду України від 04.10.2007 у справі № 39/443-06, від 01.07.2008 у справі № 5/119 та від 23.07.2008 у справі № 7/1, мотивовано неоднаковим застосуванням Вищим господарським судом України одних і тих самих норм права, внаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 06.03.2015 у справі № 18/213-10/7-12/17 заявнику було надано строк до 23.03.2015 для усунення недоліків, допущених при оформленні заяви про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 03.12.2014.

Заявником усунуто зазначені недоліки у встановлений строк.

У відповідності до частини третьої статті 11120 Господарського процесуального кодексу України у разі, якщо заявник усунув недоліки заяви в установлений строк, вона вважається поданою в день первинного її подання до Вищого господарського суду України.

Розглянувши заяву про перегляд постанови суду касаційної інстанції та додані до неї матеріали, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в допуску даної справи до провадження Верховного Суду України з таких підстав.

Відповідно до статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) заява про перегляд судових рішень господарських судів може бути подана виключно на таких підставах: 1) неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, внаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах; 2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

Ухвалення різних за змістом судових рішень (пункт 1 частини першої цієї статті) матиме місце в разі, коли суд (суди) касаційної інстанції у розгляді двох чи більше справ за подібних предмета і підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених судом фактичних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків, покладених в основу цих судових рішень.

У постанові від 03.12.2014 у справі № 18/213-10/7-12/17, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову про визнання дійсним договору купівлі-продажу приміщення та визнання права власності на зазначене майно, обґрунтованого тим, що відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення. При цьому, суд касаційної інстанції виходив із встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи про те, що: до спірних правовідносин купівлі-продажу, застосовуються положення Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963, який діяв на час укладення спірного правочину; позивачем не надано доказів існування перешкод у нотаріальному посвідченні вказаного договору, в той час як при укладенні спірного договору сторони виявили намір посвідчити його нотаріально; рішення про відчуження майна за спірним договором було прийнято неправомочним складом правління відповідача, за відсутності кворуму; всупереч положень статуту відповідача відсутні докази затвердження спірного договору спостережною радою та зборами акціонерів відповідача; експертом зроблено висновок, що за даними бухгалтерського обліку не підтверджується внесення позивачем коштів на користь відповідача.

Водночас у постанові від 04.10.2007 у справі № 39/443-06 суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, виходячи із встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи про те, що: до спірних правовідносин купівлі-продажу, застосовуються положення Цивільного кодексу України, який діяв на час укладення спірного правочину; матеріалами справи підтверджується факт виконання позивачем договору, а саме здійснення оплати вартості та прийняття майна у натурі, а також факт звернення до відповідача з вимогою щодо нотаріального посвідчення спірного договору купівлі-продажу, від виконання якої відповідач ухилився.

У постанові від 01.07.2008 у справі № 5/119 суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного господарського суду щодо наявності підстав для задоволення позову про визнання дійсним договору купівлі-продажу комплексу будівель і споруд та визнання на них права власності, виходячи із встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи про: застосування до спірних правовідносин купівлі-продажу положень Цивільного кодексу України, який діяв на час укладення спірного правочину; ухилення відповідачем (продавцем) та його правонаступником від нотаріального посвідчення спірного договору та про часткове його виконання сторонами шляхом підписання акта приймання-передачі.

Таким чином, зазначені судові рішення не підтверджують доводів заявника щодо неоднакового застосування норм матеріального права в подібних правовідносинах, а свідчать лише про наявність у згаданих справах різних обставин, залежно від яких суд касаційної інстанції дійшов відповідних правових висновків.

Колегією суддів не приймається до уваги в якості доказу неоднакового застосування норм матеріального права постанова Вищого господарського суду України від 23.07.2008 у справі № 7/1, оскільки зазначена постанова була скасована постановою Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 21.10.2008, а отже на даний час є нечинною, і на неї не може здійснюватись посилання на підтвердження підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 11116 цього Кодексу.

З огляду на викладене Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для допуску даної справи до провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 86, 11116 - 11121 ГПК України, Вищий господарський суд України

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_6 у допуску справи № 18/213-10/7-12/17 до провадження Верховного Суду України.

Головуючий суддяІ. Вовк
Судді:Б. Грек
Н. Губенко
Л. Стратієнко
М. Черкащенко