ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2015 р. Справа № 909/237/15

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Фрич М. М., при секретарі судового засідання Вакалюк А. М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Парадіс Сервіс",

вул. Павлівська,9 В,м. Київ,01054

до відповідача: Івано-Франківського обласного територіального відділення

Антимонопольного комітету України

вул. Незалежності, 6,м. Івано-Франківіськ,76018

про визнання недійсним рішення адміністративної колегії Івано-Франківського обласного територіального відділення по справі №7/II-2014 від 05 грудня 2014 року.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Перекліта І.В. - представник, (довіреність №01.1-26/182 від 13.03.2015 р.); Мажак А.В. - представник, (довіреність № 01.1-26/183 від 13.03.2015 р.).

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Парадіс Сервіс" заявило позовну вимогу до Івано-Франківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним рішення адміністративної колегії Івано-Франківського обласного територіального відділення по справі №7/II-2014 від 05 грудня 2014 року.

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 03.03.2015 року прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі і призначено розгляд справи на 17.03.2015 року. Ухвалою суду від 17.03.2015 року відкладено розгляд справи на 31.03.2015 року. Ухвалою суду від 31.03.2015 року відкладено розгляд справи на 14.04.2015 року.

10.04.2015 року через канцелярію господарського суду Івано-Франківської області надійшло клопотання №34 від 09.04.2015 року (вх. №5817/15 від 10.04.2015) від позивача по справі про те, що позивач просить суд відкласти розгляд справи після 19.04.2015 року у зв'язку з перебуванням працівника ТзОВ "Парадіс Сервіс" у відрядженні. З приводу зазначеного, суд вважає за необхідне вказати таке. Відповідно до підпункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Таким чином, позивач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, представники відповідача просив суд в позові відмовити з огляду на підстави, викладені у відзиві №03.1-10/1 від 12.03.2015 року (вх. №4116/15 від 16.03.2015) на позовну заяву

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходи до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

За таких обставин, згідно ст. 75 ГПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд дійшов висновку відхилити клопотання позивача про перенесення розгляду справи №34 від 09.04.2015 року (вх. №5817/15 від 10.04.2015) і вважає за можливе розглянути справу без участі повноважного представника позивача за наявними в ній матеріалами, запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача, суд встановив таке.

Позивач у своїй позовній заяві №6 від 30.01.2015 року (вх. №2227/15 від 27.02.2015 року) вказує на те, що 19 грудня 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю "Парадіс Сервіс" отримало рішення №40 адміністративної колегії Івано-Франківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України по справі №7/II-2014 від 05 грудня 2014 року.

На думку позивача вказане рішення прийнято з неповним з'ясуванням обставин справи №7/II-2014 та не відповідає вимогам чинного законодавства з огляду на таке. Позивач вважає, що до нього не може бути застосована ст.4 Закону України "Про захист від недобровільної конкуренції" у вигляді неправомірного використання схожих з торговельними марками (знаками для товарів і послуг) позначень без дозволу (згоди) суб'єкта господарювання, який раніше почав їх використовувати у своїй господарській діяльності, що може призвести до змішування з діяльністю цього суб'єкта господарювання:

- за словами позивача, відповідач не довів належність товариству з обмеженою відповідальністю "Скорзонера" прав на знаки для товарів і послуг за свідоцтвами №988865 та №98174. Позивач звертає увагу на те, що у рішенні зазначено, що право на володіння та користування знаками має товариство з обмеженою відповідальністю "Парктур", але згідно рішення до відповідача звернулося саме ТОВ "Скорзонера" (надалі - заявник). Позивач вважає, що заявник не мав права звертатися до відповідача, оскільки він не є власником знаків для товарів і послуг за свідоцтвами №98865 та №98174. Позивач вважає, що заявником не було доведено факт належності йому прав на знаки для товарів і послуг:

- у розпорядженні відповідача відсутні належні та допустимі докази належності прав на знаки для товарів і послуг за свідоцтвами №98865 та №98174 заявникові. З посиланням на ст.2 рішення, позивач вказав на те, що ТОВ "Скорзонера" зареєструвало знаки у вигляді словесного позначення БУКОВЕЛЬ/BUKOVEL. Позивач вважає, що відповідач не встановив суб'єкта порушених прав у відповідності до чинного законодавства, а також факт про належність порушеного права власності на знак для товарів і послуг;

- позивачем не було використано знак для товарів і послуг заявника у розумінні п.4 ст.16 Закону про охорону прав на знаки для товарів і послуг. Згідно ст.4-5 Рішення відповідача - позивач у своїй діяльності використовує знак для товарів і послуг "БУКОВЕЛЬ/BUKOVEL" у розумінні п.4 ст.16 Закону про охорону прав на знаки для товарів в послуг. Позивач вважає, що таке твердження відповідача є безпідставним та не підтверджується матеріалами справи;

- відповідач не вірно визначив основну частину позначення, яке використовує у своїй господарській діяльності позивач, що відповідно, може стати наслідком хибних висновків;

- висновок відповідача про те, що готель "Київська Русь Буковель" не знаходиться у підніжжя гори Буковель є такими, що не відповідають дійсності;

- рішення містить ряд суперечливих висновків, які покладені в основу резолютивної частини рішення. На думку позивача, матеріали справи №7/II-2014 не містять жодного порівняльного аналізу позначення, яке використовується позивачем та знаків для товарів і послуг, які належать заявникові;

- оцінювання думки споживачів, проведене відповідачем не відображає та не може відображати фактичні обставини справи;

- позивач не використовує жодних загальновідомих позначень. На думку позивача, відповідач помилково прийшов до висновків про те, що знаки для товарів і послуг "БУКОВЕЛЬ/BUKOVEL" є загальновідомими;

- неправомірне використання знаків для товарів і послуг без дозволу їх власника не ґрунтується на матеріалах справи і не є доведеним.

Крім того, позивач також вказує на те, що до нього не може бути застосовано ст.151 Закону про захист від недобросовісної конкуренції, оскільки під час розміщення інформації про належність готелю до категорії "4 зірки" позивач не вводив в оману споживачів. За словами позивача, ним були здійснені всі дії, у відповідності до чинного законодавства для віднесення готелю до відповідної категорії.

Таким чином, позивач просить суд визнати недійсним повністю рішення №40 адміністративної колегії Івано-Франківського обласного територіального відділення по справі №7/II-2014 від 05 грудня 2014 року.

Відповідач з поданою позовною заявою не погодився, подав суду відзив №03.1-10/1 від 12.03.2015 року (вх. №4116/15 від 16.03.2015). Згідно вказаного відзиву відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку, передбаченого ч.1 ст.60 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Виходячи з матеріалів справи та керуючись вимогами діючого законодавства, суд дійшов в спірному випадку наступних висновків.

Відповідно до ст.48 Закону України "Про захист економічної конкуренції" за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу.

Як вбачається з матеріалів справи 05.12.2014 року адміністративною колегію Івано-Франківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України було прийнято рішення №40 по справі №7/II-2014. Згідно вказаного рішення за результатами розгляду заяви товариства з обмеженою відповідальністю "Скорзонера" було встановлено порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції з боку товариства з обмеженою відповідальністю "Парадіс Сервіс".

Згідно ст.60 Закону України "Про захист економічної конкуренції" заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.

Відповідно до доказів, які містяться в матеріалах справи, а саме листа №04-07/336 від 12.12.2014 року вказане рішення №40 від 05.12.2014 року було направлено на адресу товариства з обмеженою відповідальністю "Парадіс Сервіс" 12.12.2014 року. Згідно копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №381, яка міститься в матеріалах справи, позивач по справі отримав спірне рішення 19.12.2014 року. Крім того, вказане підтверджує і сам позивач в абз. 1 позовної заяви №6 від 30.01.2015 року (вх. №2227/15 від 27.02.2015 року). Таким чином, кінцевим терміном на оскарження рішення №40 від 05.12.2014 року є 19.02.2015 року.

24.02.2015 року позивачем направлено позовну заяву з додатками на адресу відповідача, що підтверджується описом вкладення до цінного листа. Позовна заява №6 від 30.01.2015 року про визнання недійсним рішення №40 адміністративної колегії Івано-Франківського обласного територіального відділення по справі №7/II-2014 від 05.12.2014 року поступила до господарського суду Івано-Франківської області 27.02.2015 року, що підтверджується відміткою канцелярії господарського суду Івано-Франківської області - вх. №2227/15 від 27.02.2015 року.

В спірному випадку, суд погоджується з доводами відповідача про те, що позивач звернувся до суду з пропуском встановленого ч.1 ст.60 Закону України "Про захист економічної конкуренції" двомісячного строку для оскарження рішення органу Антимонопольного комітету України.

Крім того, пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №15 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства" встановлено, що у застосуванні згаданого припису частини першої статті 60 Закону України "Про захист економічної конкуренції", а також частини другої статті 47 цього Закону господарським судам слід враховувати таке. За цими приписами передбачені ними строки оскарження рішень органу Антимонопольного комітету України не може бути відновлено. Таким чином, зазначені строки є присічними. Встановлена Цивільним кодексом України позовна давність до відповідних правовідносин не застосовується, так само як і в оскарженні розпоряджень Антимонопольного комітету України та його органів. Аналогічним чином вирішується й питання щодо строків оскарження рішень органів Антимонопольного комітету України, прийнятих у справах про недобросовісну конкуренцію. Закінчення присічного строку, незалежно від причин його пропуску заінтересованою особою, є підставою для відмови в позові про визнання недійсним рішення (розпорядження) Антимонопольного комітету України та його органів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач разом із позовною заявою №6 від 30.01.2015 року (вх. №2227/15 від 27.02.2015 року) подав до суду заяву №13 від 23.12.2015 року (вх. №2228/15 від 27.02.2015 року) про поновлення пропущеного строку для пред'явлення позовної заяви про визнання недійсним рішення №40 по справі №7/II-2014 від 05.12.2014 року. Враховуючи вимоги п.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №15 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства", в суду відсутні підстави для задоволення вказаної заяви позивача.

Згідно зі ст. 32 Господарського процесуального Кодексу доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи, що позивачем не представлено достатньо об'єктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а заявлені вимоги спростовуються матеріалами справи, суд прийшов до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 48, 60 Закону України "Про захист економічної конкуренції", ст.ст. 32, 43, 49, 82 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові товариства з обмеженою відповідальністю "Парадіс Сервіс" / вул. Павлівська, 9В, м. Київ, 01054 / до Івано-Франківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України / вул. Незалежності, 6, м. Івано-Франківськ, 76018 / про визнання недійсним рішення №40 адміністративної колегії Івано-Франківського обласного територіального відділення по справі №7/II-2014 від 05.12.2014 року - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.04.15

Суддя Фрич М. М.

Виготовлено в КП "Діловодство спеціалізованого суду"

________________ Гавінська Л.Д. 15.04.15