КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2015 р. Справа№ 906/1267/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Калатай Н.Ф.

Ропій Л.М.

при секретарі: Бовсунівській Л.О.,

за участю представників:

від позивача Стельмах Л.Б., дов. від 07.10.2014,

Климюк Н.В., дов. від 07.10.2014,

від відповідача Калініченко О.В., дов. від 02.08.2013 №1271/13-Н,

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Климюка Олега Семеновича

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2015

(дата підписання - 09.02.2015)

у справі №906/1267/14 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Климюка Олега Семеновича

до Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Радомишльського відділення Житомирської обласної дирекції банку «Райффайзен Банк Аваль»

про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.02.2015 відмовлено у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Климюка Олега Семеновича (далі - позивач) до Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Радомишльського відділення Житомирської обласної дирекції банку «Райффайзен Банк Аваль» (далі - відповідач) про визнання кредитного договору від 14.08.2008 №012/110/339 недійсним.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2015 скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що банк не мав права надавати кредит в іноземній валюті. Крім того, позивач заперечує автентичність меморіальних ордерів, рахунків-фактур тощо. На думку позивача, кредитний договір від 14.08.2008 №012/110/339 не був націлений на реальне настання правових наслідків, які передбачені ним, оскільки позичальник фактично не отримав кредиту в іноземній валюті (грошові кошти були конвертовані в гривню).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.03.2015 прийнято апеляційну скаргу до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 25.03.2015. Дану ухвалу надіслано відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 №28. Доказами належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи є повідомлення про вручення поштового відправлення (ухвали від 05.03.2015) позивачу - 11.03.2015, відповідачу - 10.03.2015 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» - 10.03.2015, долучені до матеріалів справи.

25.03.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи.

У судовому засіданні 25.03.2015 оголошено перерву до 15.04.2015.

25.03.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про здійснення фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

14.04.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відповідач надав відзив на апеляційну скаргу.

15.04.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду позивач надав клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, перед якою поставити питання «Чи виконані підписи в оригіналах платіжного доручення в іноземній валюті від 19.08.2008 №1 та заяві про продаж іноземної валюти від 15.08.2008 №1 фізичною особою-підприємцем Климюком Олегом Семеновичем, чи іншою особою?».

У судовому засіданні 15.04.2015 представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2015 скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача заперечив доводи апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи, з огляду на те, що судова експертиза призначається в разі з'ясування обставин, що мають значення для справи, які потребують спеціальних знань. Суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів, і без нього взагалі неможливо вирішити справу. Суд апеляційної інстанції в цій справі такі обставини не встановив, тому вирішує спір за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині 1 ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вказано, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.03.2006 ФОП Климюку О.М. відкрито у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Радомишльського відділення Житомирської обласної дирекції банку «Райффайзен Банк Аваль» поточний рахунок № у гривнях для здійснення підприємницької діяльності.

06.08.2008 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання кредиту в сумі 26500 доларів США під 16,4% річних терміном на 84 місяці під заставу придбаного автомобіля; цільове призначення кредиту - на придбання автомобіля згідно рахунку-фактури. Того ж дня, позивачем заповнено та надано заяву на отримання кредиту суб'єкта малого та мікробізнесу (фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності.)

13.08.2008 АФ «ТДЦ-Авто» АТ «УкрАвто» (ВАТ «Житомир-Авто») виставив ФОП Климюку О.М. рахунок-фактуру №214135-59Т на суму 127450,00 грн на оплату вартості автомобіля ТАТА LPT613 (на підставі договору від 13.08.2008 №214135-59Т).

14.08.2008 між позивачем (позичальник) та відповідачем (кредитор) укладено договір №012/110/339 «Інвестиційний кредит суб'єктам мікро та малого бізнесу на придбання транспортного засобу» (далі - кредитний договір), відповідно до якого кредитор надає позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі 26350 доларів США на придбання автотранспортних засобів шляхом здійснення оплати по договору від 13.08.2008 №214135-59Т, укладеному між позичальником та ВАТ «Житомир-Авто», а позичальник зобов'язався отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії.

Пунктом 4.2 ст.4 кредитного договору встановлено, що кредитор на підставі письмової заяви позичальника зобов'язується перерахувати кредитні кошти з позичкового рахунку на транзитний рахунок з метою подальшої конвертації на Міжбанківському валютному ринку України та зарахувати отриману суму в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника в національній валюті для використання за цільовим призначенням.

В подальшому сторонами було укладено додатки до кредитного договору, якими затверджувались та змінювались графіки погашення кредиту.

19.08.2008 банк перерахував на рахунок позичальника № кредитні кошти згідно кредитного договору від 14.08.2008 №012/110/339 в сумі 26350 доларів США, що підтверджується меморіальним валютним ордером №12/110/339 та платіжним дорученням №1.

Того ж дня, позичальник продав банку іноземну валюту в сумі 26350 доларів США, в результаті чого придбав гривні в сумі 120368,10 грн, про що свідчать меморіальні ордери №10 та №11.

Згідно платіжного доручення від 19.08.2008 №1 позивач перерахував АФ «ТДЦ-Авто» 120300,00 грн за автомобіль.

Позивач, вважаючи, що банк не мав права надавати йому кредит в іноземній валюті, просить визнати недійсним договір від 14.08.2008 №012/110/339 на підставі ст.203, 215 ЦК України, Законів України «Про національний банк України», «Про банки і банківську діяльність» та ін.

Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову, з чим колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з огляду на наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» гривня, як грошова одиниця та національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними та юридичними особами без обмежень на усій території України.

Гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України за всіма видами платежів (ст. 35 Закону України «Про Національний банк України»).

Статтею 189 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що ціна (тариф) у цьому Кодексі є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб'єкти господарювання. Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі в гривнях. Ціна у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін.

Відповідно до п. 2 ст. 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Перелічені вище законодавчі акти, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів робить висновок, що банк мав право укладати з позивачем договір про надання кредиту в іноземній валюті, зокрема в доларах США.

У вирішенні спорів про визнання недійсними кредитних договорів, предметом яких є надання кредиту в іноземній валюті, господарські суди повинні досліджувати, чи отримав банк або інша фінансова установа в установленому порядку ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій - генеральна або індивідуальна (п. 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014 №1 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів").

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (далі - закон) визначено поняття «банківської ліцензії», а саме, це документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.

На підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них; розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Операції, визначені пунктами 1 - 3 частини першої цієї статті, належать до виключно банківських операцій, здійснювати які у сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію. Інші юридичні особи мають право здійснювати операції, визначені пунктами 2 - 3 частини першої цієї статті, на підставі ліцензії на здійснення окремих банківських операцій, а інші операції та угоди, передбачені цією статтею, вони можуть здійснювати у порядку, визначеному законами України (ст. 47 закону).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 №15-93 передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до пунктів "в", "г" частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.04 №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або одержувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету від 19.02.1993 №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", чинного на час виникнення спірних правовідносин) (п.1 листа Верховного Суду України від 01.06.2012 "Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за 2010 - 2011 рр.").

Як вбачається з матеріалів справи, 27.03.1992 Національним банком України зареєстровано ВАТ «Райффазен Банк Аваль» за номером №94 та видано банківську ліцензію №10, на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

11.10.2006 Національним банком України відповідачу видано дозвіл №10-4 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Згідно з додатком до зазначеного дозволу відповідач має право здійснювати операції, зокрема, з залучення та розміщення іноземної валюти, як на валютному ринку України, так і на міжнародних ринках, а також з відкриття кореспондентських рахунків в уповноважених банках (нерезидентах) в іноземній валюті та здійснення операцій за ними.

Таким чином, відповідач здійснює банківські операції з іноземною валютою на підставі вказаних вище ліцензії та дозволу Національного банку України.

Національний банк України у листі від 07.12.2009 №13-210/7871-22612 «Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті» повідомив про те, що операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Оскільки чинним законодавством не визначено межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті, операції з надання банками кредитів в іноземній валюті у 2008 році не потребували індивідуальної ліцензії (постанова Верховного Суду України від 21.03.2001 у справі №6-7цс11).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України).

Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів, зокрема, дефекту змісту правочину та дефекту невідповідності волі та волевиявлення. Визнання правочину недійсним пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановлення наслідків, передбачених законом (лист Верховного суду України від 24.11.2008 «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним (п.п.2.1, 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Для визнання у судовому порядку недійсним правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію (постанова пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-5 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Дослідивши договір, колегія суддів встановила, що правочин вчинений особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинявся у формі, встановленій законом та був спрямований на реальне настання правових наслідків (про що свідчать меморіальні ордери, платіжні доручення та часткове погашення кредиту позивачем), що обумовлені ним, тому відсутні підстави для визнання кредитного договору від 14.08.2008 №012/110/339 недійсним.

Суд першої інстанції вірно вказав, що Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на відносини між позивачем та відповідачем, оскільки позивач є фізичною особою-підприємцем та отримував кредит не неспоживчі цілі.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ставить під сумнів дійсність документів, на підставі яких надано кредитні кошти, не приймається до уваги колегією суддів, з огляду на докази отримання кредитних коштів без зауважень та часткове погашення кредиту без заперечень протягом 2008-2014 років.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія Київського апеляційного господарського суду не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2015 у даній справі, оскільки воно відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Климюка Олега Семеновича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2015 у справі №906/1267/14 - без змін.

2. Матеріали справи №906/1267/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Дану постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.І. Рябуха

Судді Н.Ф. Калатай

Л.М. Ропій