ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2015 р.Справа № 922/816/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Федорова Т.О.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Амако Україна", с. Проліски
до Товариства з обмеженою відповідальністю компанія "БОТ і К", с. Веселе
про стягнення коштів в сумі 211 117,46 грн.
за участю представників сторін:

від позивача - Василик М.І. (дов. № 03 від 30.01.2015 року);

від відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ТОВ "Амако Україна" (надалі - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до ТОВ компанія "БОТ і К" (надалі - відповідач), в якому просило суд стягнути з відповідача суму основної заборгованості в розмірі 186 045,56 грн., пеню в розмірі 21 919,21 грн., три відсотки річних в розмірі 3 152,69 грн., а також судовий збір в сумі 4 222,35 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем покладених на нього зобов'язань за договором № 7985/015994 від 15.08.2013 року в частині повноти та своєчасності проведення розрахунків за поставлену продукцію.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.02.2015 року за позовною заявою порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03.03.2015 року о 12:00 год.

Ухвалою суду від 03.03.2015 року, у зв'язку із неявкою представника в призначене судове засідання, розгляд справи було відкладено на 25.03.2015 року о 12:30 год.

23 березня 2015 року до суду від ТОВ компанія "БОТ і К" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Даний відзив було досліджено судом та долучено до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 25.03.2015 року розгляд справи відкладався на 09.04.2015 року о 12:00 год.

Представник позивача у судовому засіданні 09.04.2015 року підтримав заявлений позов та просив суд його задовольнити.

Відповідач своїм правом на участь в господарських засіданнях не скористався та жодного разу не прибув до суду. Витребуваних судом документів не надав. Про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про свідчить відповідне повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с. 70).

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України, кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, вислухавши пояснення представника позивача, судом встановлено наступне.

15.08.2013 року між ТОВ "Амако Україна" (Продавець) та ТОВ компанія "БОТ і К" (Покупець) був укладений Договір № 7985/015994 (надалі - Договір).

За умовами вказаного Договору Продавець взяв на себе зобов'язання передати, а Покупець - прийняти у власність товар (сільськогосподарську техніку - причіпну стерневу механічну сівалку Great Plains PFH-2000 в кількості 1 шт.).

Сторони встановили в Договорі грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Так, згідно п. 2.1. Договору загальна вартість товару складає гривневий еквівалент 75 000 дол. США, що сплачуються за курсом перерахунку. "Курс перерахунку" - середньозважений курс на міжбанківському ринку, опублікований на сайті НБУ (www.bank.gov.ua) на день, що передує дню перерахування коштів по специфікації, збільшений на 1 %. Курс перерахунку, за яким розраховується гривневий еквівалент відповідного платежу, не може бути нижчим за Курс перерахунку на дату укладення Договору, а саме: 8,18 гривень за 1 долар США. Сума фактично перерахованих платежів не може бути нижчою за гривневий еквівалент, зафіксований на дату підписання Договору та визначений в п.2.2. Договору.

На дату підписання Догвоору гривневий еквівалент вартості товару з ПДВ складав 613 500 грн. (п. 2.2. Договору). У зв'язку з можливою зміною гривневого еквіваленту вартості товару через коливання курсу долара США, остаточний гривневий еквівалент вартості товару визначається сумою гривневих платежів, що підлягають здійсненню за Договором.

Відповідно до пунктів 5.1.1. та 5.1.2. Договору, Покупець зобов'язався здійснити оплату вартості товару в наступному порядку:

- 30 % від загальної вартості товару, що становить гривневий еквівалент 22 500 дол. США, що підлягають сплаті по Курсу перерахунку, до 27.08.2013 року;

- 70 % вартості від загальної вартості товару, що становить гривневий еквівалент 52 500 дол. США, що підлягають сплаті по Курсу перерахунку, до 15.12.2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день подачі позову, відповідачем в рахунок оплати вартості товару було сплачено позивачу 613 500 грн., які надійшли на банківський рахунок ТОВ "Амако Україна" в наступні строки, суми та еквіваленти доларах США:

- 23.09.2013 року - 60 000 грн., що за Курсом перерахунку, станом на 20.09.2013 року, в доларовому еквіваленті складає 7 295,45 дол.США;

- 24.09.2013 року - 124 050 грн., що за Курсом перерахунку, станом на 23.09.2013 року, в доларовому еквіваленті складає 15 109,07 дол.США;

- 20.12.2013 року - 50 000 грн., що за Курсом перерахунку, станом на 19.12.2013 року, в доларовому еквіваленті складає 6 071,50 дол.США;

- 03.03.2014 року - 5 000 грн., що за Курсом перерахунку, станом на 29.02.2014 року, в доларовому еквіваленті складає 510,39 дол.США;

- 19.03.2014 року - 200 000 грн., що за Курсом перерахунку, станом на 18.03.2014 року, в доларовому еквіваленті складає 19 881,90 дол.США;

- 25.06.2014 року - 174 450 грн., що за Курсом перерахунку, станом на 24.06.2014 року, в доларовому еквіваленті складає 14 524,30 дол.США.

Таким чином, відповідач свої зобов'язання за Договором виконав в сумі 63 392,61 дол.США. Разом з тим, решта грошових коштів доларового еквіваленту вартості товару (75 000 дол. США) в сумі 11 607,39 грн. сплачені відповідачем не були.

З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача була направлена претензія (а.с. 15) із вимогою сплатити залишок суми попередньої оплати за товар. Між тим, остання була залишена підприємством - відповідача без задоволення.

Так, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Виходячи із змісту укладеного між сторонами договору, він за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж.

Так, відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Умовами спірного Договору сторони визначили прядок розрахунків за товар шляхом здійснення відповідачем повної попередньої оплати його вартості.

Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги, що відповідач не надав суду доказів оплати повної вартості товару, а в матеріалах справи такі докази відсутні, суд дійшов до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми основної заборгованості в розмірі 11 607,39 дол. США, що в гривневому еквіваленті, станом на день складання позовної заяви та сплати позивачем судового збору, складає 186 045,56 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти стягнення з нього курсової різниці вартості товару, обґрунтовуючи свою правову позиції тим, що сторони спірних правовідносин є резидентами України і розрахунки між ними мають здійснюватися лише в національній валюті - гривні.

На підставі викладеного відповідач констатує факт повної сплати ним вартості товару та відсутності заборгованості перед позивачем.

Між тим, такі твердження відповідача судом відхиляються та не приймаються до уваги, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вже було зазначено судом, сторони в спірному Договорі визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, що дозволено положеннями чинного законодавства.

Так, згідно п. 2.1. Договору загальна вартість товару складає гривневий еквівалент 75 000 дол. США. Крім того, в Договорі було зафіксовано гривневий еквівалент вартості товару на дату укладення правочину в сумі 613 500 грн.

Поряд із цим, пунктом 2.2. Договору сторони обумовили, що у зв'язку з можливою зміною гривневого еквіваленту вартості товару через коливання курсу долара США, остаточний гривневий еквівалент вартості товару визначається сумою гривневих платежів, що підлягають здійсненню за Договором.

З урахуванням викладеного суд зазначає, що вартість товару, яка була зазначена в гривнях (613 500 грн.) є не остаточною, а гранично найнижчою.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми пені в розмірі 21 919,21 грн., суд зазначає наступне.

Частиною першою ст. 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Так, частиною шостою ст. 232 ГК України, передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи із змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

Пунктом 8.1 Договору факторингу сторони визначили, що у разі порушення строків оплати товару, відповідач повинен сплатити позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої вартості товару з ПДВ, що підлягає сплаті в гривнях по Курсу перерахунку, дійсному на день виникнення в Покупця заборгованості, але не нижчому за "Курс перерахунку" на дату укладення даного Договору, за кожний календарний день прострочення оплати платежу по день оплати заборгованості включно.

Кінцевий термін виконання відповідачем грошового зобов'язання обмежено 15.12.2013 року у відповідності до п.п. 5.1.1. та 5.1.2. Договору.

Так, гривневий еквівалент заборгованості відповідача по Курсу перерахунку, дійсному на день її виникнення, складає 95 187,56 грн.

Позивачем до матеріалів справи було надано розрахунок пені, здійснений відповідно до вимог Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" за яким сума штрафних санкцій внаслідок неналежного виконання відповідачем грошового зобов'язання складає 21 919,21 грн.

Судом перевірено правильність нарахування позивачем суми пені та встановлено, що даний розрахунок не суперечить вимогам чинного законодавства, здійснений вірно, а тому визначена до сплати сума неустойки підлягає стягненню в повному обсязі.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 3 152,69 грн. суд зазначає наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

З урахуванням викладеного суд дійшов щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 3 152,69 грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зібрані у справі докази та їх належна оцінка свідчать про обґрунтованість заявлених позивачем вимог, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про їх задоволення в повному обсязі.

Суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат, встановивши сторону, з вини якої справу було доведено до суду, керується ст.ст. 44, 49 ГПК України, відповідно до яких судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 33-34, 38, 43, 47-49, 75, ст. 82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю компанія "БОТ і К" (64650, Харківська область, Лозівський район, с. Веселе, вул. Колгоспна, 4, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Амако Україна" (08322, Київська область, Бориспільський район, с. Проліски, вул. Броварська, 2, ) суму боргу в розмірі 186 045,56 грн., пеню в розмірі 21 919,21 грн., 3 % річних в розмірі 3 152,69 грн., а також витрати зі сплати судового збору в сумі 4 222,35 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 10.04.2015 р.

Суддя С.Ч. Жельне

справа № 922/816/15