ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року Справа № 927/741/13

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Панової І.Ю.,
суддів:Білошкап О.В., Погребняка В.Я.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4
на рішеннягосподарського суду Чернігівської області від 06.02.2014 року
та постановуКиївського апеляційного господарського суду від 17.04.2014 року
у справі №927/741/13 господарського суду Чернігівської області
за позовомОСОБА_4
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніжин Тепло Мережі"
про стягнення середнього заробітку, компенсації за невикористану щорічну відпустку та моральної шкоди
за участю представників сторін: ОСОБА_4, від ОСОБА_4 - ОСОБА_5 дов. № 58 від 02.02.2015 року, від ТОВ "Ніжин Тепло Мережі" - Ковальчук О.О. дов. № 10-06/14-01 від 10.06.2014 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4, Позивач) звернулась до господарського суду Чернігівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніжин Тепло Мережі" (далі - ТОВ "Ніжин Тепло Мережі", Відповідач) про стягнення 201,70 грн. компенсації за невикористану щорічну відпустку, 41018,40 грн. середнього заробітку за увесь час затримки виплат та 3 441 грн. моральної шкоди.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 04.07.2013 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2013 року у справі № 927/741/13, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.12.2013 року рішення господарського суду Чернігівської області від 04.07.2013 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2013 року у справі № 927/741/13 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Чернігівської області.

За результатами нового розгляду, рішенням господарського суду Чернігівської області від 06.02.2013 року у справі № 927/741/13 (суддя - Івченко С.М.) позов ОСОБА_4 задоволено частково, з ТОВ "Ніжин Тепло Мережі" на користь ОСОБА_4 стягнуто 201,70 грн. відшкодування надлишково утриманих сум податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску. В іншій частині позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2014 року у справі № 927/741/13 (головуючий суддя - Тищенко А.І.; суддя - Михальська Ю.Б., суддя - Отрюх Б.В.) рішення господарського суду Чернігівської області від 06.02.2014 року у справі № 927/741/13 залишено без змін.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду Чернігівської області від 06.02.2013 року та постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2014 року у справі № 927/741/13, ОСОБА_4 звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просила їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування посилалася на порушення норм процесуального та матеріального права.

Касаційна скарга була мотивована порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема ст. ст. 116, 117, 233, 2371 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), ст. ст. 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Постановою Вищого господарського суду України від 23.09.2014 року у справі № 927/741/13 касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2014 року та рішення господарського суду Чернігівської області від 06.02.2014 року у справі № 927/741/13 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 04.02.2015 року у справі № 927/741/13 заяву ОСОБА_4 задоволено. Постанову Вищого господарського суду України від 23.09.2014 року у справі № 927/741/13 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Верховним Судом України зазначено, що залишаючи в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій, Вищий господарський суд України дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Висновок суду касаційної інстанції про початок перебігу строку звернення до суду з моменту підписання наказу та розрахунку при звільненні є помилковим, оскільки у день звільнення не було проведено фактичного розрахунку з позивачкою та виплати всіх належних їй сум.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 02.03.2015 року у справі № 927/741/13 касаційну скаргу ОСОБА_4 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 17.03.2015 року.

ОСОБА_4 подала до Вищого господарського суду України заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить стягнути з ТОВ "Ніжин Тепло Мережі" компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 201 грн. 70 коп., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 11.09.2012 року по 31.03.2015 року в сумі 162 807 грн. 60 коп. та моральну шкоду в розмірі 3 441 грн.00 коп. Всього на загальну суму 166 450 грн. 30 коп.

ТОВ "Ніжин Тепло Мережі" подало до Вищого господарського суду України відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, в якому просить відмовити в її задоволенні, а рішення господарського суду Чернігівської області від 06.02.2013 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2014 року у справі № 927/741/13 залишити без змін.

В судовому засіданні 17.03.2015 року, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку про необхідність відкладення розгляду справи на 31.03.2015 року.

31.03.2015 року колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши при новому розгляді рішення господарського суду Чернігівської області від 06.02.2013 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2014 року у справі № 927/741/13 на підставі встановлених фактичних обставин справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, врахувавши висновки Верхового Суду України згідно постанови від 04.02.2015 року у даній справі, обговоривши доводи касаційної скарги, вислухавши представників учасників провадження у справі, дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з даним позовом, ОСОБА_4 (враховуючи заяви про уточнення і збільшення розміру позовних вимог) посилалася на порушення відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України, яке полягало у затримці виплати компенсації за невикористану щорічну відпустку, оскільки така виплата фактично була здійснена не в момент звільнення (10.09.2012 року), а лише 19.02.2013 року, що відповідно до ст. 117 КЗпП України є підставою для стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності, у якій вказується, що позивачка пропустила строки звернення до суду, оскільки таке право у неї виникло з 11.09.2012 року, тобто з моменту звільнення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 перебувала з ТОВ "Ніжин Тепло Мережі" у трудових відносинах, з 27.05.2007 року працювала на посаді головного бухгалтера, 10.09.2012 року - звільнена з підприємства відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

В наказі про звільнення № 59-к від 10.09.2012 року зазначено про виплату ОСОБА_4 грошової компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 24.05.2011 року по 09.08.2012 року із розрахунку 28 календарних днів, про що позивачка була повідомлена, що підтверджується її підписом на зворотній стороні наказу.

З розрахункового листка зарплати ОСОБА_4 вбачається, що за вересень 2012 року при звільненні позивачці відповідачем здійснено нарахування 6751,29 грн. компенсації за 37 календарних днів невикористаної відпустки. Нарахування та виплата такої компенсації позивачкою не заперечувалося.

За письмовим зверненням позивачки від 18.02.2013 року відповідач листом від 19.01.2013 року № 01-07/261 повідомив, що їй помилково недонарахована сума компенсації за невикористану відпустку при звільненні ще за 30 календарних днів перерахована позивачці на картковий рахунок, відкритий у банку "Демарк".

Додаткове донарахування відповідачем за 30 календарних днів компенсації за невикористану відпустку та перерахування її на картковий рахунок позивачкою не заперечувалося. Згідно виписки банку "Демарк" за 20.02.2013 року на картковий рахунок ОСОБА_4 зараховано 4679,16 грн.

В довідці від 22.03.2013 року, виданої ТОВ "Ніжин Тепло Мережі" вказано, що 19.02.2013 року ОСОБА_4 згідно наказу було нараховано і виплачено компенсацію за невикористану відпустку при звільненні за 30 днів і за останній день звільнення у сумі 5752,20 грн., утримано ПДФО в сумі 867,24 грн., ЄСВ у сумі 207,08 грн.

Зазначені вище суми як нарахування зарплати, компенсації за невикористану відпустку, так і здійснених відрахувань підтверджуються також наявною у матеріалах справи копією розрахункового листка зарплати ОСОБА_4 за лютий 2013 року.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення 201,70 грн. відшкодування надлишково утриманих сум податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску, суди попередніх інстанцій виходили з такого.

Про надмірне утримання сум ПДФО та ЄСВ позивачці стало відомо з листа відповідача від 22.03.2013 року, у якому наведено розрахунок зазначених сум, з його одержання має відраховуватись тримісячний термін на звернення до суду. Зважаючи на те, що звернення до Ніжинського міськрайонного суду було здійснено у встановлений строк, а 05.04.2013 року за її позовом було відкрите та 04.06.2013 року закрите провадження у справі у зв'язку з непідвідомчістю цього спору суду загальної юрисдикції, оскільки у провадженні господарського суду Чернігівської області знаходилась справа про банкрутство відповідача по цій справі, та приймаючи до уваги подання позову позивачкою до господарського суду Чернігівської області 13.06.2013 року, нею дотримано тримісячного строку звернення до суду щодо вимоги про стягнення надлишково утриманих сум ПДФО та ЄСВ.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що при донарахуванні у лютому 2013 року відповідачем утримано ЄСВ у сумі 207,08 грн., з яких 197,07 грн. на суму компенсації за 30 днів невикористаної відпустки.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" і п. 2 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 27.09.2010 року № 21-5 платниками єдиного внеску як страхувальниками є роботодавці по відношенню працівників як застрахованих, які працюють на підприємствах, в установах та організаціях, в інших юридичних осіб.

Оскільки донарахування позивачці відповідачем було здійснено після її звільнення, вона не є застрахованою особою, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що нарахування єдиного соціального внеску на вказану суму донарахування є неправомірним.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та вважає, що рішення господарського суду Чернігівської області від 06.02.2013 року та постанова Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2014 року у справі № 927/741/13 в частині стягнення з ТОВ "Ніжин Тепло Мережі" на користь ОСОБА_4 201,70 грн. відшкодування надлишково утриманих сум податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску мають бути залишені без змін.

В іншій частині рішення господарського суду Чернігівської області від 06.02.2013 року та постанова Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2014 року у справі № 927/741/13 підлягають скасуванню, виходячи з такого.

Встановивши, що з текстом наказу про звільнення, в якому вказано про виплату компенсації лише за 28 днів (а фактичною - 67 днів) невикористаної відпустки позивач була ознайомлена під розпис, господарські суди, з якими погодився і Вищий господарський суду України в постанові від 23.09.2014 року, дійшли висновку, що моментом, з якого має відраховуватись строк на звернення позивачки до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку у зв'язку з нездійсненням повного розрахунку при звільненні є момент її звільнення (наказ № 59-к від 10.09.2012 року).

Однак з позовом щодо стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди та компенсації за невикористану щорічну відпустку, позивач звернулася 13.06.2013 року, тобто з пропуском тримісячного терміну від моменту, коли вона дізналась про порушення свого права. При цьому, заяви про поновлення пропущеного строку та доказів наявності поважних причин пропуску строку на звернення до суду за вирішенням трудового спору позивачка не подавала.

Щодо заявленої позивачем до стягнення з відповідача моральної шкоди суди попередніх інстанцій вказали на те, що відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Однак, належних та допустимих доказів, які б свідчили про ступінь моральних страждань та були б підставою для стягнення моральної шкоди, позивачем не надано, а тому позовні вимоги в цій частині визнано такими, що не підлягають задоволенню.

Скасовуючи постанову Вищого господарського суду України від 23.09.2014 року у справі у справі № 927/741/13, Верховний Суд України не погодився з такими висновками судів попередніх інстанцій, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Верховний Суду України вказав на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, Верховний Суду України зазначив, що аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11128 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Ч. 1 ст. 33 та ч. 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 1, 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" № 6 від 23.03.2012 року рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні, зокрема, яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Верховний Суд України від 04.02.2015 року у справі № 927/741/13 наголосив на тому, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Вищий господарський суд України погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачка пропустила тримісячний строк звернення до суду, перебіг якого почався з 11.09.2012 року, тобто з моменту звільнення.

Однак поза увагою залишилося те, що і після звільнення ОСОБА_4 відповідач продовжував з нею розрахунки, про що свідчать проведені 19.02.2013 року донарахування і виплата позивачці 4 679,16 грн. компенсації за 30 календарних днів невикористаної відпустки.

Виходячи із викладеного та враховуючи, що оцінка доказів і з'ясування обставин у справі на підставі ст. 1117 ГПК України знаходяться поза межами компетенції суду касаційної інстанції, а прийнятті у справі судові акти в частині відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди не можна вважати законними та обґрунтованими, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку про їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і, в залежності від встановлених обставин, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального і процесуального права, що підлягають застосуванню до наявних правовідносин.

При цьому, відповідно до вимог ст. 82 ГПК України (у редакції Закону України від 12.02.2015 року № 192-VIII), обираючи при прийнятті рішення правову норму, що підлягатиме застосуванню до спірних правовідносин, господарському суду слід враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п. п. 1 і 2 ч. 1 ст. 11116 цього Кодексу. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Чернігівської області від 06.02.2014 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.04 .2014 року у справі № 927/741/13 скасувати в частині відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

У скасованій частині справу № 927/741/13 передати на новий розгляд до господарського суду Чернігівської області в іншому складі суду.

В іншій частині рішення господарського суду Чернігівської області від 06.02.2014 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.04 .2014 року у справі № 927/741/13 залишити без змін.

Головуючий: Панова І.Ю.
Судді: Білошкап О.В.
Погребняк В.Я.