ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 року Справа № 904/8542/14

Головуючого судді Карабаня В.Я.,

суддів Ємельянова А.С. (доповідач у справі),

Ковтонюк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет"
на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2014 р. (суддя Петренко І.В.)
та на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 11.02.2015 р. (судді: Подобєд І.М., Величко Н.Л., Іванов О.Г.)
у справі№904/8542/14 господарського суду Дніпропетровської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет"
до1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" 2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
провизнання договору поруки недійсним
за участю представників:
від позивачане з'явились
від відповідачів 1.Братцева Надія Сергіївна, довіреність №15/10 від 15.11.2014 р. 2. не з'явились

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2014 р. у справі №904/8542/14, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 11.02.2015 р., відмовлено у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет" (далі - ТОВ "АТБ-маркет") до Товариства з обмеженою відповідальністю "Продекспорт-2009" (далі - ТОВ "Продекспорт-2009") та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2) про визнання недійсним договору поруки.

Вказані судові акти мотивовано відсутністю обставин, з якими приписи ст. 207 Господарського кодексу України та ст. 203 Цивільного кодексу України пов'язують недійсність договору.

Не погоджуючись з прийнятими господарськими судами попередніх інстанцій судовими рішеннями, ТОВ "АТБ-маркет" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2014 р., постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 11.02.2015 р. у справі №904/8542/14 та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи звернення з вказаною касаційною скаргою, позивач посилається на порушення господарськими судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме ч. 3 ст. 512, ч. 1 ст. 516, ч. 2 ст. 556, ст. 553 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 23.03.2015 р. касаційну скаргу ТОВ "АТБ-маркет" прийнято до провадження. Розгляд справи призначено на 06.04.2015 р.

До початку судового розгляду представник відповідач 1 та відповідач 2 скористались правом, наданим їм ст. 1112 Господарського процесуального кодексу України, та подали відзиви на касаційну скаргу.

В судове засідання 06.04.2015 р. з'явився представник відповідача 1.

Представники позивача та відповідача 2 в судове засідання не з'явились.

При цьому, представник відповідача 2 подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку про можливість розгляду касаційної скарги без участі представників позивача та відповідача 2.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечив проти задоволення касаційної скарги, просив оскаржувані судові акти залишити без змін.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача 1, дослідивши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору поруки б/н від 16.10.2013 р.

Позовні вимоги ТОВ "АТБ-маркет" вмотивовано тим, що оспорюваний договір укладено всупереч приписам ч. 1 ст. 215 та ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме:

- договір поруки укладено без попередньої згоди боржника;

- вказаний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно із ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 вказаного кодексу закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин, що зазначено в абз. 4 пп. 2.1 п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 р.

В процесі судового розгляду справи №904/8542/14 господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 01.01.2013 р. між ТОВ "АТБ-маркет" (покупець) та ТОВ "Продекспорт-2009" (постачальник) укладено договір поставки №35813, за умовами якого постачальник зобов'язався в порядку та строки, встановлені договором, передати товар у власність покупця, в певній кількості, відповідної якості та по узгодженій ціні, а покупець прийняти товар та оплатити його на умовах, визначених цим договором.

Найменування, асортимент та ціна товару, що поставляється, вказуються у додатку №1 до цього договору ("Специфікація/Прайс-лист"), який є його невід'ємною частиною.

Сторони погодили та виклали п. 10.1 вказаного договору, що він вступає в силу з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та діє протягом 12 місяців.

В подальшому, між ФОП ОСОБА_2 (поручитель) та ТОВ "Продекспорт-2009" (кредитор) укладено договір поруки б/н від 16.10.2013 р.

Як закріплено в п. 1.1 даного договору, поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед кредитором за виконання ТОВ "АТБ-маркет" (боржник) зобов'язань з оплати вартості товару, який поставлений кредитором боржнику за договором поставки №35813 від 01.01.2013 р. (основний договір) із всіма змінами та доповненнями, на суму не більше 1000 грн. 00 коп.

Послуга по наданню поручительства поручителем по даному договору є безкоштовною, що зазначено в п. 1.2 оспорюваного договору.

Пунктом 2.1 договору поруки передбачено, що поручитель зобов'язаний виконувати за боржника зобов'язання останнього відносно сплати вартості товару, переданого кредитором боржнику у відповідності з основним договором.

При цьому, кредитор не має права вимагати від поручителя виконання зобов'язань за боржника в частині оплати сум основного боргу, який виник на підставі основного договору на суму, що перевищує 1 000 грн. 00 коп. Всі права та зобов'язання по основному договору залишаються у боржника (п.п. 2.2, 2.3. договору поруки).

Згідно з п. 2.4 договору поруки б/н від 16.10.2013 р. протягом строку дії даного договору, кредитор не має права змінювати умови основного договору без згоди на це поручителя. В іншому випадку поручитель не відповідає перед кредитором за виконання боржником своїх зобов'язань з моменту внесення таких змін.

В свою чергу, в п.п. 3.1, 3.2 оспорюваного договору зазначено, що поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за виконання зобов'язань в частині оплати вартості товару по основному договору.

Сторони також несуть передбачену діючим законодавством України відповідальність за збитки, нанесені один одному у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язань по даному договору.

Договір поруки б/н від 16.10.2013 р. вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2015 р. Поручительство по даному договору діє до 31.12.2015 р. (п.п. 4.1, 4.2 вказаного договору).

Враховуючи вищевикладене, місцевий та апеляційний господарські суди встановили, що 16.10.2013 р. між відповідачами укладено договір поруки, за яким відповідач 2 поручився перед відповідачем 1 за виконання позивачем зобов'язань з оплати вартості товару, поставленого за договором поставки №35813 від 01.01.2013 р., на суму, що не перевищує 1 000 грн. 00 коп.

Позивач стверджує, що вказаний договір укладено без його згоди, чим порушено норми чинного законодавства, а також п. 8.17 договору поставки №35813 від 01.01.2013 р., в якому зазначено, що постачальник зобов'язується не передавати (не відступати) третім особам права вимог за даним договором без попередньої письмової згоди покупця. У випадку порушення даного зобов'язання постачальник зобов'язаний оплатити покупцю штраф у розмірі 100 000 грн. 00 коп. за кожний такий випадок.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно зі ст. 554 вказаного кодексу у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З огляду на приписи наведених правових норм, місцевий та апеляційний господарські суди прийшли до правильного висновку про те, що боржник не є стороною договору поруки. При цьому, обов'язковість його згоди на укладення такого договору чинним законодавством не передбачена.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 р.

Так, в п. 3.16 даної постанови роз'яснено, що у вирішенні спорів про визнання недійсними договорів поруки на підставі того, що відповідний договір укладено без згоди боржника, господарському суду слід виходити з того, що згідно з приписами ст.ст. 553, 554 Цивільного кодексу України договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов'язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним.

Вищевикладене повністю узгоджується з п. 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів" №1 від 24.11.2014 р., в якому зазначено, що з урахуванням абз. 1 ч. 2 ст. 207, ч. 1 ст. 547 та ст. 553 Цивільного кодексу України договір поруки є чинним за умови його укладення у письмовій формі та підписання кредитором і поручителем. За загальним правилом, волевиявлення боржника щодо укладення договору поруки не є обов'язковим, а відтак в силу ст.ст. 203, 215, 553 Цивільного кодексу України відсутність згоди боржника не є підставою для визнання недійсним договору поруки, укладеного поручителем та кредитором боржника. Водночас господарським судам слід виходити з того, що, з урахуванням ч. 2 ст. 556 та п. 3 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, наслідком виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, є заміна кредитора у зобов'язанні. Згідно з частиною першою ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Перелік основних підстав для заміни кредитора у зобов'язанні визначений у ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України. Кредитор у зобов'язанні, зокрема, може бути замінений іншою особою внаслідок:

1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);

2) правонаступництва;

3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);

4) виконання обов'язку боржника третьою особою.

Отже, відповідно до норм чинного законодавства передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) та виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем) є різними підставами заміни кредитора у зобов'язанні.

Як правильно визначено господарським судом апеляційної інстанції, оспорюваний договір поруки не є правочином про передачу права вимоги третім особам або заміну кредитора у зобов'язанні, тому на нього не поширюється заборона, закріплена в п. 8.17 основного договору (договору поставки №35813 від 01.01.2013 р.).

В свою чергу, розглянувши доводи заявника касаційної скарги про те, що спірний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, судова колегія Вищого господарського суду України вбачає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 р. фіктивний правочин (ст. 234 Цивільного кодексу України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено, що в якості часткового виконання своїх зобов'язань за договором поруки б/н від 16.10.2013 р. відповідачем 2 перераховано 450 грн. 00 коп. на рахунок відповідача 1.

З огляду на наведене та враховуючи факт часткового виконання відповідачем 2 своїх зобов'язань за спірним договором, правильним є висновок господарських судів попередніх інстанцій про недоведеність позивачем тієї обставини, що відповідач 1 та відповідач 2 не мали наміру створити відповідні правові наслідки на момент укладення договору поруки б/н від 16.10.2013 р.

Одночасно, нормами ст. 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину.

Таким чином, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

З урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли висновків про те, що позивачем не доведено існування на момент укладення оспорюваного договору обставин, з якими в ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язується недійсність правочину, з чим погоджується судова колегія Вищого господарського суду України.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи, що місцевим та апеляційним господарськими судами у повній мірі встановлено всі обставини, які мають значення для даної справи та таким обставинам надана правильна юридична оцінка, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для зміни чи скасування прийнятих ними судових рішень.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, з позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд касаційної скарги.

Керуючись статтями 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет" залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 11.02.2015 р. та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2014 р. у справі №904/8542/14 залишити без змін.

Головуючий суддя В.Я. Карабань

Судді А.С. Ємельянов

Л.В. Ковтонюк