РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2015Справа №910/4319/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сімферопольський вино-

коньячний завод»

До Державної адміністрації залізничного транспорту України

Про стягнення 103 903,90 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Литвинова М.Ю, - по дов. № б/н від 15.10.2013

від відповідача Корсул Ю.Ю. - по дов. № 107 від 04.11.2014

Зоболєва Є.О. - по дов. № 8 від 13.01.2015

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Сімферопольський вино-коньячний завод» до Державної адміністрації залізничного транспорту України про стягнення 103 903,90 грн. збитків.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 29.08.2013 на виконання умов контракту № 4 ГР від 09.04.2013, укладеного між позивачем та ТОВ «ГЕО-АЛКО» (Грузія) зі станції Ліло Грузинської залізниці виїхало два вагона-цистерни № 51251767 та № 51251742, які відповідно до рахунка - фактури № 04 від 22.08.2013, сертифікатів якості № 4-1 та № 4-2 від 22.08.2013, сертифікату походження товару № GE-1728 від 26.08.2013, акту експертизи № 1728 від 26.08.2013, протоколів випробувань № 503/1-1 та № 503/1-2 від 22.08.2013 та сертифікату відповідності № GE-1899 від 26.08.2013, містили 12 800 дал/128 000 літрів спирту коньячного, витриманого 5 років міцністю 67,9%, тобто 8691,2 дал/86 912 літрів 100% спирту. 20.09.2013 зазначені вагони-цистерни прибули до станції Дніпропетровськ - вантажний, де з'ясувалося, що вагон-цистерна № 51251742 має пошкоджені пломби, про що на станції Верхівцеве було складено відповідний акт загальної форми. 25.09.2013 на станції Бахчисарай було складено комерційний акт серії Б № 023278/3, у якому зазначено, що після зняття ЗПУ та свинцевої пломби с кожуха і його відкриття, під кожухом виявлена плотно закрита кришка завантажувального люка на 5 барашек, кришка не опломбована. Фактично при замірах на прямому горизонтальному шляху виявилось: висота недоливу 608 мм, висота наливного люка - 85 мм, температура + 24,1 г Цельсія, міцність 67,9%. 27.09.2013 Севастопольською торгово-промисловою палатою за участю представників Позивача було складено акт експертизи № В-102, яким встановлено, що понаднормові втрати спирту коньячного, витриманого 5 років (недостача вантажу) складають 314,124 дал/3141,24 літрів 100% спирту. Таким чином, нестача вантажу, яка відбулася в період перевезення вантажу з моменту здачі вантажовідправнику на станції відправлення до моменту видачі вантажу вантажоотримувачу на станції призначення, на думку позивача, покладає вину за нестачу на перевізника. Згідно з п. 2.1. контракту № 4 ГР від 09.04.2013 вартість одного літра коньячного спирту п'ятирічної витримки в перерахунку на абсолютний алкоголь складає 3,00 долари США. Таким чином, збитки позивача через нестачу спирту коньячного, витриманого 5 років, становлять 3141,24 літрів 100% спирту на суму 9 423,72 доларів США, що за курсом Національного банку України від 22.01.2015 складає 148 517,82 грн. Позивач звертався до відповідача з претензією, у зв'язку з чим відповідачем було здійснено оплату частково в сумі 44 613,92 грн. Таким чином, стягненню підлягаю 103 903,90 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2015 порушено провадження у справі № 910/4319/15-г та призначено її до розгляду на 19.03.2015.

Позивач в судовому засіданні 19.03.2015 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 19.03.2015 проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав наведених у відзиві, що поданий 19.03.2015 до відділу діловодства суду. Зокрема зазначив, що претензію позивача від 03.02.2014 було задоволено в сумі 44 613,92 грн. (з урахуванням норми природної втрати вантажу, згідно зі статтею 24 Угоди про міжнородне залізничне вантажне сполучення (далі УМВС). Згідно з § 1 ст. 31 УМВС претензії та позови одержувача або відправника до залізниць за договором перевезення можуть бути заявлені протягом 9 місяців. Позивачем пропущено 9 місячний срок позовної давності. З претензією позивач звернувся 03.02.2014 (через 4 місяців 9 днів після видачі вантажу). Відповідно до § 3 ст. 31 УМВС строк позовної давності призупиняється на строк розгляду претензії передбачений § 8 статті 29 УМВС, а саме 180 днів. Згідно § 3 ст. 31 УМВС перебіг строків позовної давності призупиняється з дня пред'явлення претензії і продовжується з дня, коли залізниця повідомила заявника про результат розгляду претензії. Якщо претензія залишена без відповіді, то перебіг строку давності поновлюється з моменту закінчення строку, встановленого в § 8 ст. 29 УМВС. Термін на пред'явлення позову сплив 29.12.2014. Позивач звернувся з позовом лише 19.02.2015, тобто ним пропущено 9-ти місячний строк позовної давності, передбаченої УМВС. Також в § 4 ст. 31 УМВС зазначено, що претензії і вимоги, за яким сплив строк давності, не можуть бути пред'явлені також і у вигляді позовів. Крім того, в п. 3 оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.11.2007 № 01-8/917 зазначено, що на відміну від права суду визнати поважною причину пропуску строку позовної давності та поновити строк, ст. 31 УМВС не надає такого права суду навіть за наявності поважних причин. Також позивачем збільшена сума позовних вимог через коливання курсу валют. Даний розрахунок не може бути прийняти до уваги оскільки суперечить статті 625 Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні 19.03.2015 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 31.03.2015.

Позивачем після судового засідання 19.03.2015 до відділу діловодства суду було подано клопотання про витребування у відповідача детальне обґрунтування розрахунку суми збитків в розмірі 44 613,92 грн., сплачених відповідачем на претензію позивача.

Суд розглянувши дане клопотання відмовив в його задоволенні, у зв'язку з тим, що воно не відповідає вимогам ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, оскільки документи, що просить витребувати позивач не підтвердять обставини необхідні для вирішення спору та не відносяться до предмету спору.

Позивачем в судовому засіданні 31.03.2015 подано заперечення на відзив позивача, в яких зазначає, що відповідачем було задоволено претензію в сумі 44 613,92 грн. з урахуванням норми природної втрати вантажу, однак актом експертизи № В-102 встановлено понаднормові втрати сприту, тому вважає у відповідача відсутні підстави для проведення відрахувань заявлено позивачем в претензії. Зазначає, що претензію було надіслано 03.02.2014 з повідомленням яке не повернулось, проте згідно інформації на офіційному сайті «Укрпошта» претензію було отримано 27.05.2014, тобто претензію направлено у встановлені строки. Якщо рахувати 180 днів з дати відправлення претензії, тобто з 03.02.2014, то строк розгляду спливає 01.08.2014. У разі, якщо рахувати 180 днів з дати отримання претензії, тобто з 27.05.2014, то строк розгляду спливає 23.11.2014. 11.01.2015 факсимільним зв'язком позивача було проінформовано листом від 12.11.2014 про задоволення претензії частково на суму лише 44 613,92 грн. Таким чином, випливає, що відповідач почав рахувати 180-дневний строк розгляду претензії саме з дати її отримання - з 27.05.2014. При цьому, часткове погашення претензії на суму 44 613,92 грн. відбулось 01.12.2014 - вже після спливу передбаченого УМВС строку для задоволення в даному випадку претензії, чим з боку відповідача було порушено положення даного нормативного акту. Згідно § 1 ст. 31 УМВС для претензій про відшкодування за часткову втрату вантажу, недостачу маси, встановлений 9-місячний строк їх заявления відправником або отримувачем до залізниці. Оскільки відбулось часткове погашення претензії позивача, вона є визнаною відповідачем. Відповідно до § 3 ст. 31 УМВС пред'явлення відправником або отримувачем до залізниці письмової претензії, оформленої відповідно до ст. 29, призупиняє перегин строків давнини, передбачених § 1 даної статті. Перетин строку давнини продовжується з того дня, коли залізниця повідомила особі, що подала претензію, про повне або часткове відхилення його претензії. Оскільки лист від 12.11.2014 поштою на адресу позивача не надходив, про часткове відхилення претензії позивачу стало відомо 11.01.2015 шляхом отримання факсимільної копії вказаного листа. Таким чином, подання позову 19.02.2015 є в повній мірі обґрунтованим та здійснено у передбачені строки. Оскільки курс долару, в якому вимірюються спричинені позивачу збитки, на момент подання позову до суду збільшився, суму, що підлягає стягненню з відповідача, було обраховано за новим курсом долару за даними НБУ з урахуванням суми частково погашеної претензії.

В судовому засіданні 31.03.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

31.08.2009 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сімферопольський вино-коньячний завод» (як вантажовласником) та Державним підприємством «Придніпровська залізниця» (залізниця) укладено договір про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги № ПР/4ДН-09/НЮп-250 (далі - договір).

09.04.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ГЕО-АЛКО» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сімферопольський вино-коньячний завод» (покупець) було укладено контракт № 4 ГР (далі - контракт).

Відповідно до п. 1.1, 2.1. контракту продавець продає, а покупець купує коньячний спирт п'ятирічної витримки (міцністю 68%), вартість за 1 літр якого становить 3,00 долара США.

На виконання умов контракту зі станції Ліло Грузинської залізниці виїхало два вагона-цистерни № 51251767 та № 51251742, які відповідно до рахунка - фактури № 04 від 22.08.2013, сертифікатів якості № 4-1 та № 4-2 від 22.08.2013, сертифікату походження товару № GE-1728 від 26.08.2013, акту експертизи № 1728 від 26.08.2013, протоколів випробувань № 503/1-1 та № 503/1-2 від 22.08.2013 та сертифікату відповідності № GE-1899 від 26.08.2013, містили 12 800 дал/128 000 літрів спирту коньячного, витриманого 5 років міцністю 67,9%, тобто 8691,2 дал/86 912 літрів 100% спирту.

Позивач зазначає, що 20.09.2013 зазначені вагони-цистерни прибули до станції Дніпропетровськ - вантажний, де з'ясувалося, що вагон-цистерна № 51251742 має пошкоджені пломби, про що на станції Верхівцеве було складено відповідний акт загальної форми.

25.09.2013 на станції Бахчисарай було складено комерційний акт серії Б № 023278/3, у якому зазначено, що після зняття ЗПУ та свинцевої пломби с кожуха і його відкриття, під кожухом виявлена плотно закрита кришка завантажувального люка на 5 барашек, кришка не опломбована. Фактично при замірах на прямому горизонтальному шляху виявилось: висота недоливу 608 мм, висота наливного люка - 85 мм, температура + 24,1 градус Цельсія, міцність 67,9%.

27.09.2013 Севастопольською торгово-промисловою палатою за участю представників позивача складено акт експертизи № В-102, яким встановлено, що понаднормові втрати спирту коньячного, витриманого 5 років (недостача вантажу) складають 314,124 дал/3141,24 літрів 100% спирту.

Відповідно до п. 4.1. договору залізниця та вантажовласник несуть відповідальність за невиконання плану перевезень згідно із Статутом залізниць України.

Спір виник внаслідок того, що на думку позивача обов'язок по відшкодуванню вартості виявленої недостачі вантажу в розмірі 103 903,90 грн. покладається на відповідача.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення перевізник зобов'язаний доставити довірений йому відправником вантаж в пункт призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу.

У статті 920 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про залізничний транспорт» залізниці повинні забезпечувати збереження вантажів на шляху слідування та на залізничних станціях.

Згідно з п. 2 ст. 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псу вання або пошкодження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтею 23 Закону «Про залізничний транспорт» передбачено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу в межах, визначених Статутом залізниць України. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що за незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фа ктично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.

Частинами 1, 2 ст. 314 Господарського кодексу України встановлено, що перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. У транспортних кодексах чи статутах можуть бути передбачені випадки, коли доведення вини перевізника у втраті, нестачі або пошкодженні вантажу покладається на одержувача або відправника.

Відповідно до ст. 105 Статуту залізниць України залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

Згідно із ч. 1 ст. 110 Статуту залізниць України залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

Згідно з ст. 113 Статуту залізниць України за незбереження прийнятого до перевезення вантажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача чи пошкодження виникли з незалежних від перевізника причин.

Згідно ст. 26 Закону України «Про залізничний транспорт» обставини, які мо жуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізників вантажу за свідчуються актами; порядок і терміни складення актів визначаються Статутом залізниць України.

Відповідно до ст. 130 Статуту залізниць України право на пред'явлення до залізниці претензій та позовів у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу має одержувач - за умови пред'явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу.

Статтею 129 Статуту залізниць України передбачено, що обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць; для засвідчення маси і кількості вантажу з даними, за значеними у транспортних документах, складається комерційний акт.

Виходячи з вищевикладеного суд встановив, що факт нестачі за спірним перевезенням підтверджений матеріалами справи, зокрема, комерційним актом; нестача вантажу виникла під час його пе ревезення, а залізниця не довела відсутність своєї вини у виникненні нестачі.

За положенням параграфу 1 статті 30 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення право пред'явлення позову, який ґрунтується на договорі перевезення, належить тій особі, яка має право заявити претензію залізниці. Позов може бути пред'явлений тільки після заявлення претензії у відповідності до вимог статті 29 цієї Угоди.

У статті 3 цієї Угоди під словами «залізниця» маються на увазі всі залізниці однієї країни. Окрім того, додаток № 19 до Угоди встановлює перелік назв та адрес органів залізниць, компетентних для розгляду претензій - таким єдиним органом в Україні є Головне комерційне управління «Укрзалізниці», тому претензію та позов необхідно заявляти до «Укрзалізниці».

Матеріали справи свідчать, що позивач звертався до відповідача з претензією від 31.01.2014, в якій просив компенсувати збитки, що становлять вартість нестачі спирту в кількості 3141,24 літрів за ціною 9 423,72 долара США, що за курсом НБУ станом на 30.01.2014 та складають розмір 75 323,79 грн.

Відповідач у відповідь листом № ЦМ-ЦГП-1/14 від 12.11.2014 визнав претензію обґрунтованою та такою, що підлягає оплаті в сумі 44 613,92 грн. Матеріали справи свідчать, що даний лист був надісланий відповідачем 13.11.2014, проте конверт був повернутий відповідачу без вручення адресату з відміткою «із закінченням строку зберігання».

Згідно з ч. 3 ст. 212 Цивільного кодексу України якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.

Позивач в позовній заяві підтверджує сплату відповідачем коштів в сумі 44 613,92 грн.

Загальні та скорочені строки позовної давності встановлені у статтях 257 та 258 Цивільного кодексу України.

Однак, частиною 2 статті 9 Цивільного кодексу України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Таким законом є, зокрема, Господарський кодекс України, норми якого у регулюванні майнових відносин суб'єктів господарювання є спеціальними щодо норм Цивільного кодексу України. Це стосується і положень про позовну давність.

Частина 5 статті 315 Господарського кодексу України та пункт 136 Статуту залізниць України, встановлюють шестимісячний строк для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення.

Виходячи з принципу рівності суб'єктів господарювання, з урахуванням частини другої статті 9 Цивільного кодексу України та пункту 136 Статуту залізниць України позови до залізниць можуть бути подані у шестимісячний термін, який обчислюється відповідно до вимог пункту 134 цього Статуту - з дня встановлення обставин, що спричинили заявлення позову (складання комерційного акту, акту загальної форми, списання коштів з особового рахунку тощо).

Стаття 315 Господарського кодексу України та пункти 136 і 137 Статуту залізниць встановлюють скорочений шестимісячний строк позовної давності лише відносно позову вантажовідправника (вантажоодержувача) до залізниці і залізниць до відправників або одержувачів, і не можуть застосовуватись до спорів вантажоодержувача та вантажовідправника між собою, навіть якщо цей спір випливає з нестачі чи пошкодження вантажу, який перевозився залізницею.

Угода про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) у статті 31 встановлює дев'ятимісячний строк для звернення з претензією та з позовами, який переривається на час розгляду компетентним органом перевізника заявленої йому претензії, але не більше ніж на 180 днів.

Згідно ст. 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення перебіг строків давності призупиняється з дня пред'явлення претензії та продовжується з дня коли залізниця повідомила заявника про результат розгляду претензії; днем відмови вважається дата зазначена на поштовому штемпелі пункту відправлення або день, в який заявник своєю розпискою підтвердив отримання про відмову.

Згідно з ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язують його початок.

Комерційний акт серії Б № 023278/3 складений 25.09.2013, а отже з 26.12.2015 починає обчислюватись перебіг строку для звернення з позовом, який за розрахунками суду закінчився 26.12.2014.

Обчислення здійснено з урахуванням наступного: з моменту складання комерційного акту до пред'явлення претензії пройшло 4 місяці, потім на 6 місяців перебіг строку було призупинено (граничний термін розгляду претензії) після цього + 5 місяців (залишок дев'ятимісячного строку для звернення).

Таким чином, звернувшись за захистом своїх прав до суду з позовом 24.02.2015 позивач пропустив встановлений строк.

Статтею 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення визначено, що претензії та вимоги за якими сплив строк давності не можуть бути пред'явлені також у вигляді позовів.

На відміну від права суду визнати поважною причину пропуску строку позовної давності та поновити строк, яке передбачено у частині 5 статті 267 Цивільного кодексу України, стаття 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення не надає такого права суду навіть за наявності поважних причин.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що строк позовної давності для пред'явлення позивачем вимог по сплаті збитків (компенсації від нестачі спирту) станом на день звернення до суду з позовом пропущено, в зв'язку з чим в позові слід відмовити.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Сімферопольський вино-коньячний завод» не обґрунтовані та задоволенню не підлягають повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст.82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 07.04.2014.

СуддяВ.В. Сівакова