ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2015 р. Справа № 922/5538/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Горбачова Л.П., суддя Потапенко В.І. , суддя Тарасова І. В.

при секретарі Євтушенко В.В.

за участю представників сторін:

позивача - Науменко Л.І., довіреність від 15.12.2014 р. № 5;

відповідача - Хлевицького Є.В., довіреність від 05.12.2014 р. б/н;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 1351 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 02.02.15 р. у справі № 922/5538/14

за позовом Відділу освіти Ізюмської міської ради,м. Ізюм Харківської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська оптична компанія "Єврооптика", м. Ізюм Харківської області

про стягнення 196716,89 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Відділ освіти Ізюмської міської ради звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська оптична компанія "Єврооптика" про стягнення 196716,89 грн, в тому числі: 144776,79 грн. основного боргу по сплаті орендної плати за договором №1 оренди нежитлового приміщення майнового комплексу недіючого садка № 8 від 18.09.1999 р. за період з 01.01.2009 р. по 01.11.2014 р. та нарахованих на цей борг 24395,87 грн. пені, 24096,49 грн. інфляційних втрат і 3447,74 грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду Харківської області від 02 лютого 2015 року у справі № 922/5538/14 (суддя Жиляєв Є.М.) в позові відмовлено.

Позивач із зазначеним рішенням не погодився, подав на нього до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обгрунтування апеляційної скарги позивач посилається зокрема на те, що господарський суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відмову в позові через недоведеність погодження сторонами розміру орендної плати по договору № 1оренди нежитлового приміщення майнового комплексу недіючого садка № 8 від 18.09.1999 р., не врахувавши, що згідно з пунктом 2.1. цього Договору до нього додається розрахунок орендної плати.

Також позивач зазначає, що господарським судом першої інстанції не було досліджено письмовий доказ -рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради № 873 від 11.08.1999 р., з якого вбачається, що на момент укладення договору № 1 оренди нежитлового приміщення майнового комплексу недіючого садка № 8 від 18.09.1999 р. вже існував інший нерозірваний договір № 01-0 від 15.01.1999 р. на той самий об'єкт нерухомості з ТОВ "Новотроніка -лімітед", правонаступником прав і обов'язків якого за цим договором є відповідач.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу проти її задоволення заперечує, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Зазначає зокрема на безпідставність доводів апеляційної скарги щодо того, що він є правонаступником прав та обов'язків ТОВ "Новотроніка -лімітед" за договором № 01-0 від 15.01.1999 р., оскільки укладення договорів з різними орендарями на ідентичний об'єкт не свідчить про правонаступництво та Цивільним кодексом України не передбачено правонаступництва в разі зміни орендаря, а позивачем не надано доказів правонаступництва, передбачених діючим законодавством та Цивільним кодексом України.

Вказує також на те, що позивач не обгрунтував відповідно до вимог статті 101 ГПК України неможливість надання суду першої інстанції з незалежних від нього причин доданих до апеляційної скарги доказів про існування договору № 01-0 від 15.01.1999 р.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 ГПК України, перевіривши повноту встановлення господарським судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як правильно встановлено господарським судом першої інстанції, рішенням Ізюмського міськвиконкому від 11.08.1999 року за №873 Міському відділу освіти надано дозвіл на укладання договору оренди нежитлової будівлі за адресою: м. Ізюм, вул. Сумська, 8 строком на 10 років.

18 серпня 1999 року між позивачем - Відділом освіти Ізюмської міської ради та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська оптична компанія "Єврооптика" було укладено договір № 1 оренди нежитлової будівлі за адресою м. Ізюм, вул. Сумська, 8 до якого входить: окремо визначена будівля загальною площею 2159 м. кв., овочесховище загальною площею 88,5 кв.м, гараж загальною площею 33,6 кв.м. (далі-Договір) (а.с. 17-20, т.с. 1).

Згідно з п. 2.1. вищенаведеного договору, Орендар (відповідач) зобов'язався здійснювати оплату Орендодавцеві (позивачу) орендну плату грошовими коштами не пізніше 5 числа поточного місяця. Орендна плата може бути змінена за вимогою Орендодавця та в разі зміни законодавства про порядок її обчислення. Орендна плата щомісяця підлягає індексації.

Відповідно до 6.1. договору його укладено на 10 років, він вступає в силу 18 серпня 1999 року і діє до 18 серпня 2009 року.

Вказаний договір є продовженим до 18 серпня 2019 року, що відповідно до ч. 2 статті 35 ГПК України підтверджується рішенням господарського суду Харківської області від 08 червня 2011 року по справі № 5023/2751/11 за участю тих самих сторін, що і в даній справі ( а.с. 92-95, т.1).

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати майно у користування за плату на певний строк.

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" серед істотних умов договору оренди передбачено орендна плата з урахуванням її індексації.

Відповідно до статті 284 Господарського кодексу України орендна плата є істотною умовою договору оренди.

Пунктом 1 статті 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Відповідно до пункту 1 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Таким чином, відповідно до чинного законодавства розмір орендної плати, який зобов'язаний сплачувати орендар повинен бути обов'язково встановлений договором оренди.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона поивнна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Як правильно встановлено господарським судом першої інстанції, позивачем не доведено обґрунтованості нарахування орендної плати, оскільки не надано доказів погодження сторонами її розміру .

Так в тексті договору оренди на майновий комплекс недіючого дитячого садка № 8 від 18 серпня 1999 р. № 1 сторонами не визначено розміру орендної плати, але в пункті 2.1. Договору вказано про обов'язок Орендаря сплачувати Орендодавцеві орендну плату грошовими коштами із зазначенням того, що розрахунок орендної плати додається.

У матеріалах справи відсутній підписаний сторонами як додаток та невід'ємна частина до Договору № 1 оренди на майновий комплекс недіючого дитячого садка № 8 від 18 серпня 1999 р. № 1 розрахунок розміру орендної плати.

Наданий позивачем до апеляційної скарги розрахунок орендної плати по майновому комплексу дитячого садку № 8 , вул. Сумська , 8 (а.с. 55, т. 2 ) таким доказом не є, оскільки по-перше, він не підписаний як невід'ємна частина Договору представниками сторін, а містить лише підпис головного бухгалтера Міського відділу освіти та по-друге, в ньому не зазначено, що він є додатком до Договору, натомість підставою складення вказано не Договір, а Розрахунок орендної плати, затверджений рішенням V сесії Ізюмської міської ради від 01.12.1998 р.

Окрім цього, як правильно зазначив господарський суд першої інстанції, здійснене позивачем нарахування заборгованості з орендної плати необґрунтовані з огляду на наступне.

З березня місяця 2013 року по лютий 2014 року позивачем нарахована орендна плата в сумі близько 730,00 грн., а в березні місяці 2014 року цей розмір вже становить - 9658,37 грн., в квітні, на думку позивача, розмір орендної плати становить 3895,96 грн., а в травні він складає вже 30866,15 грн. Потім орендна плата за період з червня 2014 року по вересень 2014 року у позивача складає близько 4100 грн., а в жовтні 19668 грн. Підстави такого нарахування не зазначені.

Господарським судом першої інстанції ухвалами від 03.12.2014 р. та від 23.12.2014 р. позивача було зобов'язано надати документальне та нормативне обгрунтування позовних вимог, проте позивачем таких доказів не надано, як і не зазначено про можливість їх надання в майбутньому. Зокрема позивачем під час розгляду справи, пояснень щодо застосування формул при нарахуванні орендної плати та з яких підстав нараховані заявлені до стягнення грошові суми з орендної плати не надано.

Таким чином, як правильно зазначено господарський суд першої інстанції, позивачем не доведено обґрунтованості нарахування орендної плати, погодження її розміру у встановленому законодавством порядку, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають як документально та нормативно необгрунтовані.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції того, що на момент укладення договору оренди нежитлового приміщення майнового комплексу недіючого садка від 18.09.1999 р. № 8 вже існував інший нерозірваний договір № 01-0 від 15.01.1999 р. на той самий об'єкт нерухомості з ТОВ "Новотроніка -лімітед", правонаступником прав і обов'язків якого за цим

договором є відповідач.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 174 Господарського кодексу України серед підстав виникнення господарських зобов'язань господарський договір та інших угоди.

Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено такі підстави виникнення зобов'язань як договори та інші правочини.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Виходячи з наведених норм, зобов'язання по договору виникають лише у його сторін.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Статтею 36 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено вимоги належності і допустимості доказів.

Частиною 1 цієї статті передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 2 цієї статті обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В пункті 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності та допустимості .

Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Як зазначалось вище, предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення майнового комплексу недіючого садка від 18.09.1999 р. № 8 та нарахованих на неї пені і 3% річних, а тому наданий позивачем до апеляційної скарги інший договір № 01-0 від 15.01.1999 р. , який до цього ж укладений ним з іншим ніж відповідач орендарем і на який він не посилався в обгрунтування підстав позову, не містить фактичних даних щодо спірної у даній справі заборгованості, а отже і не може бути належним тдоказом у даній справі.

При цьому колегія суддів наголошує, що позов складається з його підстав та предмету .

Під предметом позову розуміється певна матеріальна правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення,.

Підставами позову є зазначені позивачем в позовній заяві обставини, якими він обґрунтовує свої матеріально-правові вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Таким чином правовідносини за договором договором № 01-0 від 15.01.1999 р. виходять за межі підстав позову у даній справі.

Колегія суддів зазначає, що господарський суд розглядає справи в межах позову, тобто в межах його підстав та предмету, виходити за які він має право лише у випадку, передбаченому п. 2 ч. 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України-за клопотанням заінтересованої сторони, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивача або третіх осіб із самостійними вимогами на предмет спору.

Статтею 22 Господарського процесуального кодексу України передбачено право позивача до початку розгляду господарським судом справи по суті змінити предмет та підставу позову.

Проте позивач не заявляв клопотання про вихід за межі позову та не змінював підстав позову в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України

Зважаючи на наведене, колегія суддів зазначає, що позивач безпідставно вказує на те, що господарський суд першої інстанції повинен був враховувати наявність договору № 01-0 від 15.01.1999 р. , який є неналежним доказом у даній справі та на який позивач не посилався в обгрунтування підстав позову.

Окрім цього, відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як зазначалось вище, заборгованість за договором № 01-0 від 15.01.1999 р. не була предметом розгляду в суді першої інстанції, у зв'язку з чим посилання позивача на цей договір в апеляційній скарзі є безпідставними.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог з вищенаведених підстав, господарський суд першої інстанції щодо клопотання відповідача про застосування правил пропуску позовної давності до позовних вимог щодо стягнення боргу з орендної плати за період з січня 2009 року по 03.12.2011 року обгрунтовано зазначив наступне.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі впливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено в три роки. Перебіг позовної давності відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Вищенаведені обставини є підставою для відмови в задоволенні заявлених позовних вимог за їх необгрунтованістю.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін як законне та обгрунтоване.

Керуючись статтями 99, 101, п. 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 02 лютого 2015 року у справі № 922/5538/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів

Повний текст постанови складено 14.04.15 р.

Головуючий суддя Горбачова Л.П.

Суддя Потапенко В.І.

Суддя Тарасова І. В.