ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2015 року Справа № 925/235/15

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Спаських Н.М. з секретарем судового засідання Волна С.В., за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс Центрпостач" до фермерського господарства "Престиж Агро Люкс" про стягнення 92 035,36 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача на користь позивача 92 035,36 грн. заборгованості за поставлений товар та за надані послуги, а саме: 78 197,57 грн. залишку основного боргу, 10 302,79 грн. пені та 3 535,00 грн. як 3% річних за прострочення розрахунків на підставі укладених між сторонами договорів № 0145/2012 від 18.12.2012 року та договору № 0010/12/12 про надання послуг із монтажу обладнання від 25.12.2012 року, укладених між сторонами.

Представники сторін в жодне судове засідання не з'явилися.

Відповідач у відзиві на позов (а.с. 60) повідомив суд про проведення повного розрахунку із позивачем за основним боргом та судовими витратами у справі, а пеню та 3% річних просить не стягувати через несприятливі погодні умови, які спричинили недоотримання господарством врожаю та доходів від сільськогосподарського виробництва.

Суд вважає за можливе розгляд справи провести за відсутності представників обох сторін. Після отримання коштів від відповідача на сплату основного боргу позивач офіційно не підтвердив суду відсутність спору в цій частині, не відмовився від позову щодо решти позовних вимог, а тому спір слід вирішити по суті за наявними документами у справі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, суд вважає, що у позові слід відмовити повністю за недоведеністю позовних вимог, виходячи з наступного:

У відповідності до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З матеріалів справи вбачається наступне:

18.12.2012 року між сторонами у справі укладено договір № 0145/2012 (а.с. 15), за умовами якого позивач передає відповідачу, а відповідач зобов'язується прийняти та оплатити обладнання для тваринницьких ферм (обладнання місць утримання, вентиляційна система для свиней на відгодівлі). Загальна сума договору складає 611 351,31 грн.

За умовами цього договору, оплата обладнання проводиться частинами по 30,50 та 20% поетапно після укладення договору, після поставки обладнання та після закінчення монтажу обладнання.

Позивач доводить і надав первинні документи про те, що на виконання умов даного договору він передав відповідачу товар згідно видаткових накладних:

- № 1244 від 31 грудня 2012 року на суму 54 174,42 грн. в т.ч. ПДВ (а.с. 25);

- № 14 від 09 січня 2013 року на суму 165 851,70 грн. в т.ч. ПДВ (а.с. 27);

- № 131 від 08 лютого 2013 року на суму 208 474,48 грн. в т.ч. ПДВ (а.с. 31);

- № 132 від 08 лютого 2013 року на суму 114 645,70 грн. в т.ч. ПДВ (а.с. 29);

- № 133 від 11 лютого 2013 року на суму 4 036,50 грн. в т.ч. ПДВ (а.с. 32);

- № 143 від 12 лютого 2013 року на суму 21 236,36 грн. в т.ч. ПДВ (а.с. 33);

- № 579 від 13 червня 2013 року на суму 3 359,08 грн. в т.ч. ПДВ (а.с. 35);

- № 953 від 20 вересня 2013 року на суму 1 048,96 грн. в т.ч. ПДВ (а.с. 37);

- № 954 від 20 вересня 2013 року на суму 1 730,48 грн. в т.ч. ПДВ (а.с. 38).

З матеріалів справи також вбачається, що між сторонами 25.12.2012 року було укладено договір № 0010/12/12 про надання послуг із монтажу обладнання (а.с. 21), за умовами якого позивач за замовленням відповідача здійснює монтаж обладнання тваринницької ферми за договором № 0145/2012 від 18.12.2012 року. Ціна даного договору складає 45 522,68 грн.

Вартість робіт із монтажу сторони узгодили в протоколах узгоджень (а.с. 23,24), згідно яких за виконані роботи відповідач повинен сплатити на користь позивача 45 522,68 грн.

У справу позивачем надано копії актів про надання послуг відповідачу, які підписані обома сторонами :

- № 146 від 13 лютого 2013 року на суму 2 200,00 грн. в т.ч. ПДВ (а.с. 40);

- № 147 від 13 лютого 2013 року на суму 2 200,00 грн. в т.ч. ПДВ (а.с. 41);

- № 249 від 07 березня 2013 року на суму 26 136,36 грн. в т.ч. ПДВ (а.с. 42);

- № 767 від 31 липня 2013 року на суму 9 290,24 грн. в т.ч. ПДВ (а.с. 43);

- № 778 від 31 липня 2013 року на суму 10 096,08 грн. в т.ч. ПДВ (а.с. 44).

У справі немає доказів існування між сторонами спору з приводу якості переданого товару та виконаних послуг позивачем на користь відповідача.

За доводами позивача, загальна вартість переданого обладнання та виконаних робіт на користь відповідача, за обома договорами складає 638 780,96 грн., що також вказано позивачем у акті звіряння розрахунків між сторонами ( а.с. 45), який, однак, не підписано відповідачем.

Однак, за прикладеними до позову первинними документами позивач підтвердив суду передачу товарів та виконання послуг на користь відповідача лише на загальну суму 624 750,76 грн.

У акті звіряння розрахунків (а.с. 45), у колонці Дебет для підрахунку загальної суми боргу позивач використовує операцію з продажу 31.01.2013 року на суму 68 204,62 грн. Однак такої накладної на передачу товару чи акту про надання послуг на користь відповідача у справі немає. У тексті позовної заяви, перелічуючи накладні та акти виконаних робіт за обома договорами, позивач також не вказує про операцію на суму 68 204,62 грн. і до якого договору між сторонами вона відноситься та чи відноситься взагалі.

За доводами позивача, в якості розрахунку із позивчаем відповідач сплатив на його користь 614 757,81 грн. ( 220 091,31 + 4306,50 + 390 360,00), про що вказано у акті звіряння ( а.с. 45).

Однак із розрахунку позивача не випливає заявлений до стягнення залишок боргу відповідача у сумі 78 197,57 грн., оскільки 638 780,96 - 614 757,81 = лише 24 023,15 грн.

При розрахунку за наявними у справі документами 624 750,76 грн. - 614 757,81 залишок боргу складає лише 9 992,95 грн., а не 78 197,57 грн. як було заявлено позивачем до стягнення.

Для з'ясування помилок у розрахунках позивача, його представник жодного разу до суду не з'явився.

З цих підстав суд не може вирішити питання про припинення провадження у справі в частині позовних вимог на підставі наданих відповідачем документів про сплату на користь позивача основного боргу в розмірі 78 197,57 грн. ( а.с. 61,62,64), оскільки позивач наявними у справі документами не довів суду існування залишку основної заборгованості у розмірі 78 197,57 грн. та не вказав, як вона розрахована.

Оскільки існування залишку боргу у відповідача перед позивачем в сумі 78 197,57 грн. не доведено, то нарахування позивачем пені та 3% річних на цю суму боргу не може вважатися обґрунтованим.

При цьому суд враховує також і таке:

У заявленому позові позивач підрахував залишок основного боргу в сумі 78 197,57 грн. одночасно за обома договорами, укладеними між сторонами.

Ухвалою від 11.02.2015 року суд просив позивача розділити свої розрахунки боргу за кожним договором окремо та надати докази проведення відповідачем часткового розрахунку за обома договорами із призначеннями платежів. Це дозволило б відділити платежі за кожним договором та з'ясувати борг за кожним із договорів окремо, що впливає на правильність визначення періоду прострочення розрахунків та розміру боргу.

Вимоги ухвали позивачем не виконані, представник позивача до суду жодного разу не з'явився без пояснення причин.

Суд вважає, що позивач не має права на стягнення пені, виходячи з такого:

Згідно п. 6.4. договору № 0145/2012 від 18.12.2012 року, за прострочення оплати обладнання відповідач сплачує на користь позивача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочення, але не більше 3% від суми прострочення.

Оскільки позивач ухилився від виконання вимоги суду про проведення розрахунків за обома договорами окремо і не надав доказів проведення відповідачем часткових розрахунків за обома договорами із призначеннями платежів, то суд не в змозі за матеріалами справи визначити суму прострочених до сплати коштів за кожним із договорів та перевірити, чи не перебільшив позивач нарахування пені за договором № 0145/2012 від 18.12.2012 року у розмірі 3% від заборгованості.

Також суд не може погодитися із правомірністю нарахування пені на загальну суму залишку боргу в розмірі 78 197,57 грн., оскільки її розмір не доведено наявними у справі доказами, а сама заборгованість не розділена за двома договорами.

Умовами іншого договору № 0010/12/12 про надання послуг із монтажу обладнання від 25.12.2012 року та протоколами узгоджень до нього, стягнення пені за прострочення розрахунків не передбачено взагалі.

У відповідності до ст. 549 ЦК України - неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно положень ст. 546,547 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Як вказано вище, договір між сторонами від 25.12.2012 року взагалі не передбачає умов про сплату пені за розстрочення розрахунків.

Крім того, у відповідності до ст. 1,3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996 року визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки

Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, без письмового узгодження сторонами про стягнення пені за прострочення розрахунків по договору, позивач не має права на нарахування пені.

Крім того, право на нарахування пені у позивача виникає з моменту порушення термінів сплати боргу, в т.ч. по чергових платежах і нарахування пені повинно бути припинено через 6 місяців з моменту виникнення права на нарахування пені ( ч. 6 ст. 232 ГК України). Сторони не мають права змінювати такий порядок нарахування пені навіть за домовленістю.

Виходячи із розрахунків до позовних вимог (а.с. 14) позивач неправомірно розраховує пеню починаючи з 30.07.2014 року та за обома договорами одночасно, без врахування графіку платежів з розділу 3 договору від 18.12.2012 року та актів про надання послуг за договором від 25.12.2012 року, які повинні бути оплачені протягом 5 днів після їх підписання згідно умов протоколів узгоджень до договору № 0010/12/12.

В частині вимог про стягнення 3% річних судом встановлено наступне:

У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право на нарахування інфляційних та 3% річних виникає у позивача незалежно від того, чи встановлено такі умови договором, оскільки таку відповідальність для боржника встановлено законом. Інфляційні та 3% річних не є неустойкою в розумінні ст. 549 ЦК України. Строк позовної давності для стягнення інфляційних та 3% річних встановлено у три роки.

В частині вимог про стягнення 3% річних на суму простроченої заборгованості позов також не підлягає до задоволення, оскільки первинними документами у справі позивач не довів існування боргу у відповідача в сумі 78 197,57 грн., на яку проведено нарахування 3% річних ( а.с. 14).

На підставі викладеного, суд вважає, що позивач не довів обґрунтованість своїх позовних вимог, що є підставою для відмови у позові повністю.

Керуючись статтями 49, ст. 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 15 квітня 2015 року.

Суддя Н.М. Спаських