ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 року Справа № 922/2202/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Карабаня В.Я.,

суддів Ємельянова А.С. (доповідач у справі),

Ковтонюк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанський миловар"
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 05.03.2015 р. (судді: Шепітько І.І., Камишева Л.М., Медуниця О.Є.)
у справі№922/2202/14 господарського суду Харківської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанський миловар"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Хімімпекс"
простягнення 176 538 грн. 39 коп.
за участю представників:
від позивача Александрова Т.В., довіреність №36 від 21.10.2014 р.
від відповідача не з'явились

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.06.2014 р. у справі №922/2202/14 задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанський миловар" (далі - ТОВ "Слобожанський миловар") до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімімпекс" (далі - ТОВ "Хімімпекс") про стягнення 176 538 грн. 39 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Вказане рішення мотивовано тим, що позивач належними та допустимими доказами довів факт існування перед ним заборгованості відповідача в заявленій сумі, яка виникла внаслідок виконання ТОВ "Слобожанський миловар" зобов'язань ТОВ "Хімімпекс" за договором поставки №Н07 від 20.11.2013 р. При цьому, відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 05.03.2015 р. рішення господарського суду Харківської області від 17.06.2014 р. у справі №922/2202/14 скасовано та прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Господарський суд апеляційної інстанції, зокрема, прийшов до висновку про неукладеність договору про переведення боргу б/н від 20.12.2013 р., у зв'язку з чим визнав відсутніми підстави для стягнення з відповідача заборгованості за вказаним договором.

Не погоджуючись з прийнятою апеляційним господарським судом постановою, ТОВ "Слобожанський миловар" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 05.03.2015 р. у справі №922/2202/14 та залишити в силі рішення господарського суду Харківської області від 17.06.2014 р.

Обґрунтовуючи звернення з даною касаційною скаргою, позивач посилається на порушення господарським судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права. Крім того, скаржник вважає безпідставним висновок апеляційного господарського суду про неукладеність договору про переведення боргу б/н від 20.12.2013 р.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 09.04.2015 р. касаційну скаргу ТОВ "Слобожанський миловар" прийнято до провадження. Розгляд справи призначено на 20.04.2015 р.

В судове засідання 20.04.2015 р. з'явився представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку про можливість розгляду касаційної скарги без участі представника відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в касаційній скарзі, просив скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 05.03.2015 р. у справі №922/2202/14 та залишити в силі рішення господарського суду Харківської області від 17.06.2014 р.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, дослідивши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов). Вказане закріплено в ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України.

В ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України зазначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст договору містить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 20.11.2013 р. між ТОВ "Саббіа Груп" (постачальник) та ТОВ "Хімімпекс" (покупець) укладено договір поставки №Н07, за умовами якого постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити товар - натрій їдкий, який відповідає ГОСТ 2263-79, на умовах, визначених у договорі.

В подальшому, між ТОВ "Хімімпекс" (первісний боржник), ТОВ "Слобожанський миловар" (новий боржник) та ТОВ "Саббіа Груп" (кредитор) укладено договір про переведення боргу б/н від 20.12.2013 р.

Вказаний договір від імені первісного боржника підписано заступником директора Яциною О.П., що діяв на підставі наказу № 15К від 04.12.2013 р.

Сторони договору про переведення боргу б/н від 20.12.2013 р. погодили, що цим договором регулюються відносини, пов'язані із заміною зобов'язаної сторони (первісного боржника) у зобов'язанні, що виникає з договору поставки №Н07 від 20.11.2013 р., укладеного між первісним боржником та кредитором.

При цьому, первісний боржник переводить на нового боржника борг в розмірі 176 538 грн. 39 коп., а новий боржник погоджується виконати зазначене грошове зобов'язання. Новий боржник зобов'язуться виконати обов'язки первісного боржника щодо грошового зобов'язання у вказаному розмірі до 01.02.2014 р. включно. У разі виконання новим боржником своїх зобов'язань за цим договором, первісний боржник в подальшому зобов'язується сплатити (погасити) новому боржнику вищезазначений борг в розмірі 176 538 грн. 39 коп. до 30.04.2014 р. (п. 2, 2.1 договору про переведення боргу).

В п. 7 договору б/н від 20.12.2013 р. закріплено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін.

Позовні вимоги ТОВ "Слобожанський миловар" вмотивовано тим, що позивач свої зобов'язання за договором про переведення боргу виконав, а саме сплатив кредитору 31.01.2014 р. грошові кошти в сумі 176 538 грн. 39 коп., що підтверджується платіжними дорученнями, копії яких містяться в матеріалах справи.

Однак, відповідач у визначений договором про переведення боргу б/н від 20.12.2013 р. строк зазначену суму позивачу не сплатив.

В процесі здійснення апеляційного провадження відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки, на його думку, вказаний договір про переведення боргу від імені ТОВ "Хімімпекс" підписала особа (заступник директора), яка діяла без відповідного доручення на це.

Крім того, відповідач також заперечував факт виникнення заборгованості ТОВ "Хімімпекс" перед ТОВ "Саббіа Груп" за договором поставки №Н07 від 20.11.2013 р., як і реальне здійснення даної господарської операції.

Так, відповідачем заявлялись клопотання про призначення експертизи у справі, на вирішення якої ставились питання щодо виконання підпису на договорі поставки №Н07 від 20.11.2013 р., оригіналах видаткових накладних власноручно директором ТОВ "Хімімпекс" Датуном В. О. чи іншою особою; щодо нанесення відтиску печатки в оригіналі вказаного договору поставки печаткою, що перебуває у розпорядженні Датуна В. О. чи іншою печаткою; щодо нанесення відтиску печатки в оригіналі договору №Н07 від 20.11.2013 р. та видаткових накладних поверх підпису Датуна В. О., чи підпис не засвідчувався печаткою.

Однак, вказана експертиза проведена не була через те, що необхідні матеріали справи до експертної установи не надійшли, а рахунок вартості робіт по проведенню експертизи не було сплачено.

Згідно зі ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За приписами ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє (ч. 1 ст. 238 Цивільного кодексу України).

Як закріплено в ст. 239 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Вказані приписи закріплено в ст. 92 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 6.1 статуту ТОВ "Хімімпекс" органами управління товариства є збори учасників та директор.

До виключної компетенції загальних зборів відноситься затвердження договорів (угод), укладених на суму, яка перевищує зазначену в уставі товариства (п. 3 статуту ТОВ "Хімімпекс", в редакції із змінами №1 до цього статуту).

З п. 4.1 статуту вбачається, що для забезпечення створення та функціонування товариства, учасники товариства створюють уставний фонд в розмірі 7 400 грн. 00 коп.

За приписами ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Проаналізувавши зміст вищенаведених норм права та положення статуту відповідача, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що укладення договору про переведення боргу б/н від 20.12.2013 р. не було погоджено загальними зборами ТОВ "Хімімпекс" та не було в подальшому схвалено відповідачем, як цього вимагають приписи чинного законодавства.

Крім того, господарський суд апеляційної інстанції встановив, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували повноваження заступника директора ТОВ "Хімімпекс" Яцина О. П. на підписання договору переведення боргу, зокрема, оригінал наказу №15К від 04.12.2013 р. суду наданий не був.

На підставі наведеного апеляційний господарський суд визнав, що договір про переведення боргу б/н від 20.12.2013 р. є неукладеним.

Колегія суддів Вищого господарського суду України не погоджується з даним висновком господарського суду апеляційної інстанції, вважає його передчасним та необґрунтованим.

Так, в п. 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 р. зазначено, що в силу припису ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим(ст.ст. 205 - 210, 640 Цивільного Кодексу України, ч. 2 - 5, 7 ст. 180 Господарського Кодексу України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Проте, господарським судом апеляційної інстанції не наведено жодних обставин, наявність або відсутність яких на момент вчинення правочину відповідно до норм чинного законодавства може свідчити саме про його неукладеність.

Вказані обставини також не досліджувались місцевим господарським судом під час розгляду даної судової справи.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, висновки господарських судів попередніх інстанцій про характер правовідносин, що склалися між сторонами на підставі договору про переведення боргу б/н від 20.12.2013 р., а також, про наявність або відсутність у зв'язку з цим правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заявленої суми боргу, є передчасними, оскільки як місцевим, так і апеляційним господарським судом, не було надано належної правової оцінки даному договору.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судові рішення господарських судів першої та апеляційної інстанції

прийняті з порушенням принципу всебічності та повноти розгляду судової справи та підлягають скасуванню.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, що закріплено в ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Таким чином, справа №922/2202/14 підлягає передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду, під час якого господарському суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і, в залежності від встановлених обставин, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального і процесуального права, що підлягають застосуванню до наявних правовідносин.

Керуючись статтями 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанський миловар" задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 05.03.2015 р. та рішення господарського суду Харківської області від 17.06.2014 р. у справі №922/2202/14 скасувати.

Справу №922/2202/14 передати на новий розгляд до господарського суду Харківської області в іншому складі суду.

Головуючий суддя В.Я. Карабань

Судді А.С. Ємельянов

Л.В. Ковтонюк