РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2015Справа №910/1940/15-г
За позовом Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс"

до Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерськжитло"

про припинення зобов'язання через неможливість виконання

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Башинський О. Д. - представник за довіреністю; Луценко В.П. - представник за довіреністю;

від відповідача: Ілюшко С.А. - представник за довіреністю.

СУТЬ СПОРУ :

Заявлено позов про припинення зобов'язання через неможливість виконання, а саме доповнення п. 2.4 договору про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних № 32-5 від 29.06.2010 року, які винесені протоколом розбіжностей (без дати вчинення), що укладений між позивачем та відповідачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2015 порушено провадження по справі № 910/1940/15-г, розгляд справи призначено на 23.02.2015.

16.02.2015 від позивача через відділ діловодства суду надійшла заява про залучення доказів.

19.02.2015 відповідачем через відділ діловодства суду подано відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечив та клопотання про доручення документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2015 розгляд справи відкладено на 23.03.2015.

27.03.2015 від позивача через відділ діловодства суду надійшли додаткові пояснення по суті спору.

У зв'язку з відпусткою судді Грєхової О. А. у період з 23.03.2015 по 27.03.2015 на підставі наказу Голови господарського суду міста Києва від 13.03.2015, ухвалою суду від 13.03.2015 перенесено судове засідання на 30.03.2015.

Представник позивача в судове засідання 30.03.2015 з'явився та через відділ діловодства суду подав додаткові пояснення по суті справи.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, проте через відділ діловодства суду подав заяву про застосування строків позовної давності.

Представник позивача в судовому засіданні подав клопотання про продовження строку вирішення спору.

У відповідності до частини третьої статті 69 Господарського процесуального кодексу України, у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Враховуючи нез'явлення представника відповідача в засідання господарський суд ухвалою від 30.03.2015 продовжив строк розгляду справи та відклав розгляд справи на 14.04.2015.

09.04.2015 від відповідача через відділ діловодства суду надійшло клопотання про доручення до матеріалів справи додаткових доказів.

10.04.2015 від позивача через відділ діловодства суду надійшли додаткові пояснення по суті спору.

Представник позивача в судовому засіданні 14.04.2015 підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив.

На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 14.04.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

В С Т А Н О В И В:

29.06.2010 між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерськжитло" (замовник) та Комунальним підприємством "Київкомунсервіс" (виконавець) укладено Договір №32-5 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних, який погоджено Головним управлінням комунального господарства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Відповідно до предмета вищезазначеного Договору, виконавець надає замовнику послуги по збиранню з місць розташування контейнерів, вивезенню та утилізації або захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних, які накопичуються в зоні обслуговування замовника з дотриманням нормативно-правових актів у сфері послуг з вивезення побутових відходів на умовах даного Договору.

Оформлення наданих послуг здійснюється актами виконаних робіт, які складаються кожного місяця між замовником та виконавцем. В зазначених актах вказується загальна вартість наданих послуг. (п.2.3.Договору).

За умовами п.2.4. Договору, порядок розрахунків за отримані послуги по збиранню та вивезенню побутових відходів між сторонами договору в частині розщеплення сплати населення за утримання будинків і споруд та прибудинкової території визначається окремою тристоронньою угодою між сторонами та КП ГІОЦ. Остаточні розрахунки здійснюються відповідно до актів виконаних робіт, підписаних сторонами цього Договору.

Договором також передбачено можливість внесення змін та доповнень до нього обома сторонами шляхом укладання додаткових угод. (п.8.3.Договору).

Пунктом 8.4. Договору встановлено, що всі зміни і доповнення до Договору дійсні в тому разі, якщо вони оформлені у письмовій формі, підписані та скріплені печатками обох сторін.

Одночасно із укладанням Договору, 29.06.2010 сторонами складено до нього протокол розбіжностей, який підписано та скріплено печатками обох підприємств, із зазначенням, що він є невід'ємною частиною Договору і складений в двох примірниках по одному для кожної сторони.

Даний протокол доповнює, зокрема, п.2.4. Договору, а саме встановлює, що 4% з суми, яка надійшла на розрахунковий рахунок виконавця за вивезення побутових відходів на умовах даного Договору, залишається у замовника на компенсацію витрат, пов'язаних зі збором та обліком платежів, про що складається відповідний акт наданих послуг та проводяться розрахунки згідно чинного законодавства.

В положеннях Договору № 32-5 від 29.06.2010 є вказівка на визначення умов розщеплення сплати населення за утримання будинків і споруд та прибудинкової території укладанням сторонами тристоронньої угоди із КП "ГІОЦ".

30.07.2010 між сторонами у справі та КП "ГІОЦ" укладено Договір №56-5 про надання послуг, за яким КП "ГІОЦ", як виконавець, приймає на себе зобов'язання кожного банківського дня проводити розщеплення платежів, які надійшли на розподільчий рахунок від населення за житлово-комунальні послуги та перераховувати кошти за послуги з вивезення та знешкодження твердих побутових відходів, відповідно до діючих тарифів, згідно з дислокацією, в порядку та розмірах, визначених цим Договором та чинним законодавством України.

У даному Договорі роз'яснено, що розщепленням платежів є розподіл коштів які надійшли розподільчий Рахунок від населення за житлово-комунальні послуги, пов'язаний з виконанням інформаційно-технологічних послуг, перерахування розподілених сум з розподільчого Рахунку на поточні розрахункові рахунки виробників/виконавців житлово-комунальних послуг, в т. ч. Управляючої компанії - за організацію падання Перевізниками послуг з вивезення та знешкодження твердих побутових відходів; Замовника - за нарахування та збір коштів від населення; Виконавця - за Розщеплення; установ банків - за операційні послуги. Розщеплення платежів здійснюється Виконавцем у відповідності до Дислокації житлових будинків та бази даних Замовника.

Позивач вважає, що в силу укладеного трьохстороннього договору про надання послуг № 56-5 від 30.07.2010, оскільки оплата за послуги згідно з Договором здійснюється кінцевими споживачами - населенням, через банківські установи, КП ГІОЦ відповідно до рішень та розпоряджень органів місцевого самоврядування та чинного законодавства України здійснює акумулювання сплачених коштів населення на спеціальному розподільчому рахунку та забезпечує їх розщеплення на користь позивача, то відповідач самостійно та безпосередньо не здійснює оплату послуг за договором, так як у нього відсутня реальна та фактична можливість залишати у себе суми компенсації. Як слідує з викладеного у відповідача відсутня можливість залишити у себе 4 % з суми, що надійшла на розрахунковий рахунок позивача за вивезення побутових відходів на компенсацію витрат, пов'язаних зі збором та обліком платежів, разом з цим у позивача відсутнє право та обов'язок перед відповідачем щодо сплати відповідної компенсації, тобто в даному господарському зобов'язанні відсутнє настання реальних правових наслідків та його неможливо виконати внаслідок випадкових обставин за які жодна із сторін не відповідає. У зв'язку з чим, позивач з посиланням на ст. 607 ЦК України, звернувся до суду з позовом про припинення зобов'язання через неможливість виконання, а саме доповнення п. 2.4 договору про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних № 32-5 від 29.06.2010 року, які винесені протоколом розбіжностей (без дати вчинення), що укладений між позивачем та відповідачем.

Відповідач заперечуючи проти позову вказав, що згідно з п. 2.4. Договору в редакції протоколу розбіжностей до Договору у замовника на компенсацію витрат залишається 4% з суми, що надійшла на розрахунковий рахунок виконавця - КП «Київкомунсервіс». Тобто, незалежно від того, яка загальна вартість робіт виконана за договором виконавцем, для 4% враховується лише сума, що надійшла на рахунок виконавця. Твердження позивача про відсутність у нього обов'язку по сплаті коштів відповідачу в розмірі 4% від коштів, що надійшли на його рахунок не відповідають дійсності. Позивач стверджує, що обов'язок по сплаті коштів по п. 2.4.узгодженого сторонами Договору покладається на КП ГІОЦ. Однак, дана організація здійснює лише розподільчі функції - розщеплення платежів і не може виконувати обов'язки сторони двостороннього договору, укладеного між позивачем та відповідачем.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Дослідивши правову природу договору № 32-5 від 29.06.2010, суд приходить до висновку, що він є договором про надання послуг.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виробником є суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; виконавцем є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Згідно з частиною 4 статті 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", у разі якщо виконавець не є виробником, відносини між ним та виробником регулюються окремим договором, який укладається відповідно до вимог цієї статті.

Договором № 32-5 передбачений обов'язок виконавця (позивача) надавати замовнику послуги по збиранню, вивезенню та утилізації або захороненню побутових відходів та обов'язок замовника (відповідача) створювати умови, які забезпечують виконання послуг по збиранню і вивезенню побутових відходів виконавцем. Водночас, з урахуванням мети укладення договору, п. 3.2 статуту позивача, п.п. 2.2.5 - 2.2.7 статуту відповідача та положень Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавець послуг за договором (позивач) є, по суті, їх виробником - особою, яка створює житлово-комунальну послугу, тоді як замовник послуг (відповідач) не є їх безпосереднім споживачем, а є, по суті, виконавцем таких послуг, який має на меті укладення договорів зі споживачами - власниками (балансоутримувачами) житлового та нежитлового фонду, щодо якого відповідач здійснює функцію утримання та обслуговування відповідно до статуту.

Отже, договір № 32-5 регулює відносини між виробником та виконавцем житлово-комунальних послуг, однак не регулює безпосередньо відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг споживачам.

Водночас, сторони урегулювали у п. 2.4 договору № 32-5 (у редакції протоколу розбіжностей) відносини з приводу надання відповідачем послуг позивачу щодо збору та обліку платежів, які надходять від населення за надання житлово-комунальної послуги, та встановили обов'язок позивача оплатити такі послуги (відшкодувати витрати відповідача у зв'язку зі збором та обліком платежів) шляхом залишення на рахунку відповідача (після розщеплення платежів через КП ГІОЦ) 4% з суми, що надійшла на рахунок виконавця за вивезення побутових відходів.

Згідно з договором про надання послуг № 56-5 від 30.07.2010, укладеним між сторонами та Комунальним підприємством "Головний інформаційно-обчислювальний центр", вбачається, що позивач як управляюча компанія та відповідач як замовник доручають, а КП "ГІОЦ" як виконавець приймає на себе зобов'язання кожного банківського дня проводити розщеплення платежів, які надійшли на розподільчий рахунок (банківський рахунок, на який надходять кошти від населення за житлово-комунальні послуги для їх подальшого розподілу (розщеплення) та відповідного перерахування згідно чинних розпоряджень КМДА на розрахункові рахунки позивача, відповідача та КП "ГІОЦ") від населення за житлово-комунальні послуги та перераховувати кошти за послуги з вивезення та знешкодження твердих побутових відходів, відповідно до діючих тарифів, згідно з дислокацією, в порядку та розмірах, визначених цим договором та чинним законодавством України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що сторони досягли згоди щодо предмету та вартості послуг (відшкодування витрат), які надаються відповідачем позивачу відповідно до п. 2.4 договору № 32-5 (у редакції протоколу розбіжностей).

Главою 50 Цивільного кодексу України визначені правові засади припинення зобов'язання.

Положеннями статті 598 Цивільного кодексу України визначені підстави припинення зобов'язання, так зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зокрема, нормами статті 607 Цивільного кодексу України, які кореспондуються із приписами статті 205 Господарського кодексу України, зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Обставини, які викликають неможливість виконання, можуть бути як юридичними (заборона певної діяльності), так і фактичними (загибель індивідуально визначеної речі, яка мала б бути об'єктом виконання). Головна умова полягає в тому, що за такі обставини не буде відповідати жодна із сторін зобов'язання.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/12194/14 від 06.11.2014, яке вступило в законну силу, господарськими судами встановлено, що укладеним між сторонами Договором № 32-5 від 29.06.2010, а саме п.2.4., доповненим протоколом розбіжностей, погоджено, що 4% з суми, яка надійшла на розрахунковий рахунок виконавця (відповідача) за вивезення побутових відходів на умовах даного Договору, залишається у замовника (позивача) на компенсацію витрат, пов'язаних зі збором та обліком платежів, про що складається відповідний акт наданих послуг та проводяться розрахунки згідно чинного законодавства.

Відповідний акт направлявся відповідачу для погодження та підписання, проте залишений відповідачем поза увагою. Однак, жодних зауважень щодо даного акту відповідач не висунув, та обґрунтувань відмови від підписання не надав, що не звільняє відповідача від обов'язку сплати за надані йому послуги.

У даному доповненні не міститься імперативної вказівки обумовлення виникнення обов'язку виконавця по залишенню замовнику 4% на компенсування витрат саме за умови складання відповідних актів, а зазначається, натомість, що вказані 4% залишаються у замовника із суми, що надійшла на розрахунковий рахунок виконавця.

Відтак, як вбачається із наявних у матеріалах справи актах здачі-прийняття робіт, виписках по банківському рахунку позивача та інформації КП ГІОЦ, відповідачу сплачено, тобто на його розрахунковий рахунок надійшла сума розміром 8665399,65 грн. за надані ним послуги за період з 31 серпня 2010 по 30 квітня 2014 року.

За досягнутою сторонами за Договором домовленістю, із даної суми 8665399,65 грн., яка надійшла на рахунок відповідача та факт отримання якої відповідач не заперечує, має бути вирахувано 4%, тобто 336747,18 грн., що підлягає перерахуванню (залишенню) позивачу.

Укладаючи вказаний протокол розбіжностей до Договору сторони погодились із його положеннями, оскільки він є підписаним та скріпленим печатками обох підприємств та жодних зауважень щодо його недійсності сторонами не надавалось.

Таким чином, підсумовуючи наведене вище, вимога позивача про стягнення з відповідача, відповідно до умов Договору №-/32-5 від 29.06.2010, грошових коштів у розмірі 4% із суми, що надійшла на розрахунковий рахунок відповідача, тобто 336747,18 грн. є правомірною та підлягає задоволенню.

При цьому судом враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Доводи позивача що протокол розбіжностей не містить відомостей про час вчинення, а відтак протокол розбіжностей до договору підписувався під впливом обману зі сторони відповідача; укладаючи договір у редакції протоколу розбіжностей до Договору № 32-5 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних від 29.06.2010, позивач перевищив свої повноваження, оскільки, відповідно до п. 5.2.1 статуту позивача, при укладенні правочинів на суму, що перевищує 100000 грн. 00 коп., необхідне погодження з Головним управлінням комунальної власності м. Києва не мають відношення до предмету доказування у даній справі, оскільки не вливають на наявність підстав для припинення зобов'язання через неможливість виконання.

Посилання позивача на лист Департаменту економіки та інвестицій від 09.02.2015 № 050/20-846 не заслуговує на увагу з огляду на свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Доказів розірвання договору чи визнання його недійсним повністю або в частині матеріали справи не містять.

Доводи позивача, викладені у додаткових поясненнях, поданих через відділ діловодства суду 27.03.2015, спростовуються рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/12194/14 від 06.11.2014, яке вступило в законну силу.

Натомість, позивачем не доведено наявності підстав для припинення зобов'язання через неможливість виконання, а саме доповнення п. 2.4 договору про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних № 32-5 від 29.06.2010 року, які винесені протоколом розбіжностей (без дати вчинення), що укладений між позивачем та відповідачем, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому суд зазначає, що 16.03.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява про застосування позовної давності.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку, що право позивача не є порушеними, суд не вбачає підстав для застосування позовної давності.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 20.04.2015

Суддя Грєхова О.А.