ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року Справа № 6/16/5022-185/2012(15/39/5022-709/2011)
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді суддівДобролюбової Т.В., Гоголь Т.Г., Швеця В.О. (доповідач)
розглянувши касаційну скаргуФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на ухвалуГосподарського суду Тернопільської області від 25.12.2014
на діїВідділу державної виконавчої служби Шумського районного управління юстиції
та на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 02.02.2015
у справі№ 6/16/5022-185/2012(15/39/5022-709/2011) Господарського суду Тернопільської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Шумськ-Інвест"
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача1. Шумське районне споживче товариство; 2. Шумська міська рада
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачаОСОБА_5
проусунення перешкод в користуванні земельною ділянкою

Представники сторін, третіх осіб та ВДВС в судове засідання не з'явилися, хоча належно повідомлені про час та місце розгляду касаційної скарги.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Шумськ-Інвест" звернулося з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення (демонтажу) належного відповідачу торгового павільйону НОМЕР_1 загальною площею 19,6 кв.м.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 22.07.2011 позов задоволено. Постановами Львівського апеляційного господарського суду від 07.10.2011 та Вищого господарського суду України від 12.01.2012 перевірене рішення місцевого господарського суду залишено без змін.

На виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 22.07.2011 було видано наказ від 13.09.2012.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Господарського суду Тернопільської області зі скаргою, в якій просив визнати недійсною постанову відділу державної виконавчої служби Шумського районного управління юстиції від 26.08.2014 про відкриття виконавчого провадження № 44473309 з виконання судового наказу у даній справі. Обґрунтовуючи скаргу, Підприємець зазначав про відсутність підстав для відкриття виконавчого провадження, з огляду на невідповідність виконавчого документа вимогам статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки у виконавчому документі не зазначено особу стягувача.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 25.12.2014, винесеною суддею Шумським І.П., у задоволенні скарги відмовлено. Вмотивовуючи ухвалу, суд виходив з обставин дотримання державним виконавцем вимог Закону України "Про виконавче провадження" при винесенні оспорюваної постанови про відкриття виконавчого провадження. Водночас судом враховано і те, що зазначена заявником підстава недійсності постанови державного виконавця, а саме відсутність у виконавчому документі вказівки на особу стягувача, вже була предметом судового розгляду у даній справі під час оскарження постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження. При цьому суд керувався приписами статей 20, 25 Закону України "Про виконавче провадження".

Львівський апеляційний господарський суд, колегією суддів у складі: Якімець Г.Г. - головуючий, Бойко С.М., Бонк Т.Б., постановою від 02.02.2015 перевірену ухвалу місцевого господарського суду залишив без змін з тих же підстав.

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими актами, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить ухвалу і постанову скасувати, а скаргу на дії ДВС задовольнити. В обґрунтування доводів касаційної скарги, скаржник вказує на неврахування судами обставин невідповідності виконавчого документа вимогам статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки в ньому не зазначено відомостей про стягувача, як то: повне найменування, місцезнаходження, ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності. Відтак, на думку скаржника, при відкритті виконавчого провадження за даним наказом, відділом ДВС порушено вимоги статті 25 названого Закону. З огляду на що, скаржник вказує про наявність підстав для визнання недійсною постанови про відкриття провадження з виконання наказу у даній справі.

Відзиву на касаційну скаргу до Вищого господарського суду України не надходило.

Вищий господарський суд України, заслухавши доповідь судді Швеця В.О., переглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами приписів чинного законодавства, відзначає наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій установлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Господарського суду Тернопільської області від 22.07.11 у даній справі (яке набрало законної сили 07.10.2011) зобов'язано відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення (демонтажу) належного відповідачу торгового павільйону НОМЕР_1 загальною площею 19,6 кв.м. та стягнуто з останнього на користь позивача судові витрати. На виконання цього рішення Господарським судом Тернопільської області 13.09.2012 виданий відповідний наказ. Судами також установлено, що 26.08.2014 ВДВС Шумського районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №44473309 з виконання судового наказу від 13.09.2012. Вказана постанова скерована учасникам виконавчого провадження супровідним листом № 3094 від 26.08.2014. Як убачається з матеріалів справи, предметом судового розгляду є скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 подана в порядку приписів статті 1212 Господарського процесуального кодексу України, в якій підприємець (боржник) просив визнати недійсною постанову державного виконавця ВДВС Шумського районного управління юстиції від 26.08.2014 серія ВП №44473309 про відкриття виконавчого провадження. Підставою оскарження постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження визначено невідповідність наказу Господарського суду Тернопільської області від 13.09.2012 вимогам статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", а саме: відсутність в останньому відомостей про стягувача. Відповідно до приписів статті 45 Господарського процесуального кодексу України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. За приписами статей 115, 116 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду, що набрало законної сили, є обов'язковим на усій території України і виконується на підставі виданого господарським судом наказу, який є виконавчим документом. Статтею 117 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що наказ має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження". Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" унормовано, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів, посадових осіб, які здійснюються на підставах, у спосіб і в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. За приписами статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Окремі питання організації виконання рішень судів, що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню, визначені Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5. Відповідно до статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів юридичних осіб. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом. За приписами статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Отже, визначені законом повноваження державного виконавця повинні використовуватися останнім у повному обсязі з метою фактичного виконання прийнятого судового рішення. Частинами 1, 2 статті 25 названого Закону передбачено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. За приписами статті 84 Господарського процесуального кодексу України резолютивна частина рішення має містити висновок про задоволення позову або про відмову в позові повністю чи частково за кожною із заявлених вимог. Згідно з пунктами 9, 9.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" від 23.03.2012 №6 у резолютивній частині рішення має бути остаточна відповідь щодо усіх вимог, які були предметом судового розгляду, при цьому у рішенні про вчинення певних дій або про припинення певних дій господарські суди повинні зазначати - відповідний припис, наприклад: "Такому-то звільнити таке-то приміщення із зазначенням його найменування, місцезнаходження згідно з поштовою адресою, площі", строк виконання відповідних дій або про видачу наказу про примусове виконання рішення. Таким чином, резолютивна частина рішення про звільнення земельної ділянки за своєю суттю не передбачає можливості зазначення у ньому стягувача, а саме фізичної або юридичної особи, на користь чи в інтересах якої має бути видано виконавчий документ, що, в свою чергу, унеможливлює визначення у судовому наказі особи стягувача та не перешкоджає виконанню такого наказу. Зі змісту рішення від 22.07.2011 та виданого на його виконання наказу від 13.09.2012 вбачається, що на Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичну особу ОСОБА_4 покладено обов'язок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, шляхом знесення (демонтажу) належного йому торгового павільйону НОМЕР_1 загальною площею 19,6 кв.м. Як убачається з матеріалів справи, резолютивна частина рішення від 22.07.2011 відповідає вимогам статті 84 Господарського процесуального кодексу України та змісту заявленої позовної вимоги, а наказ від 13.09.2012 відповідає резолютивній частині рішення. Водночас судами було враховано і те, що відмова відділу ДВС Шумського районного управління юстиції у відкритті виконавчого провадження з виконання наказу від 13.09.2012 у цій справі у зв'язку з відсутністю у виконавчому документі вказівки на особу стягувача, вже була предметом судового розгляду, за наслідком якого постанову державного виконавця від 22.11.2013 про відмову у відкритті виконавчого провадження визнано недійсною. За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсною постанови державного виконавця від 26.08.2014 про відкриття виконавчого провадження. Виконання рішення суду є невід'ємною частиною права на справедливий суд. Правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах. Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси осіб і є завершальною стадією судового провадження. Виконання судового рішення втілює норми законів у життя, сприяє зміцненню їх авторитету. Невиконання судового рішення унеможливлює досягнення кінцевої мети правосуддя - реальне поновлення порушених прав юридичних осіб і підприємців. Відповідно до статті 11110 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування, зокрема, норм процесуального права. З огляду на те, що судом касаційної інстанції не виявлено порушень судом норм матеріального та процесуального законодавства, підстав для скасування постанови у справі та задоволення касаційної скарги не вбачається.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 02.02.2015 у справі №6/16/5022-185/2012(15/39/5022-709/2011) Господарського суду Тернопільської області залишити без змін.

Головуючий суддя: Т. Добролюбова

Судді: Т. Гоголь

В. Швець