Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

?14? квітня 2015 року справа № 927/469/15

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "СВІТ ОЛІЯ",

вул. Приморська, 14, кв. 12, м. Світловодськ, Кіровоградська область, 27501

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Батуринське",

вул. ім. В.Ющенка, 52, м. Батурин, Бахмацький район, Чернігівська область, 16512

Предмет спору: про стягнення заборгованості в сумі 120743,34 грн.

Суддя І.Г.Мурашко

Представники сторін:

від позивача: Сіромаха М.А. довіреність № 01/09-Г від 01.09.2014 р., представник

від відповідача: Волохов Д.А. довіреність № 45 від 01.04.2015 р., представник

Суд виносить рішення після оголошеної перерви у судовому засіданні від 06.04.2015 р. відповідно до ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 14.04.2015 р., на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Товариством з обмеженою відповідальністю «СВІТ ОЛІЯ» подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Батуринське» про стягнення заборгованості в сумі 120743,34 грн., з якої 83385,00 грн. сума основного боргу, 26342,38 грн. інфляційних втрат за період з квітня 2014 р. по лютий 2015 р., включно, 2439,87 грн. трьох відсотків річних за період з 22.03.2014 р. по 12.03.2015 р., включно, 8576,09 грн. пені за період з 22.03.2014 р. по 21.09.2014 р., включно. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки від 25/11-1 від 25.11.2013 р.

Відповідач відзивом на позов та представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в частині основного боргу в сумі 83385,00 грн., щодо стягнення пені, відсотків з користування чужими коштами та інфляційних втрат заперечив. Так, на думку відповідача, строк оплати вартості поставленого товару настав лише 10.03.2015 р. Свої доводи останній обґрунтовує посиланням на п. 3.3 договору, ч. 1 ст. 693 та ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України. Крім того, відповідач вважає, що вимоги про стягнення пені та відсотків за користування чужими грошовими коштами взагалі є безпідставними, оскільки умовами спірного договору не визначено розміру нарахування пені та розміру відсотків за користування чужими грошовими коштами (а.с. 64-65).

Позивач проти доводів відповідача заперечив, зазначивши що датою настання строку з оплати вартості поставленого товару є день поставки товару, а саме 22.03.2014 р., з урахуванням вимог ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України. Крім того, позивач наголосив на тому, що ним заявлено до стягнення 2439,87 грн. відсотків річних за користування грошовими коштами на підставі ч. 2 ст. 625 ЦКУ, оскільки відповідачем порушено саме грошове зобов'язання з оплати вартості поставленого товару, відсотки за користування чужими грошовими коштами, що передбачені ст. 536 Цивільного кодексу України, ним до стягнення не заявляються.

У судовому засіданні 06.04.2015 р. позивач підтримав позовні вимоги та просив стягнути з відповідача 83385,00 грн. суму основного боргу, 26342,38 грн. інфляційних втрат, 2439,87 грн. відсотків річних за користування грошовими коштами та 8576,09 грн. пені за неналежне виконання грошового зобов'язання за заявлені періоди.

Розглянувши подані документи і матеріали, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, заслухавши повноважних представників сторін, господарський суд встановив:

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

25 листопада 2013 року Товариством з обмеженою відповідальністю "СВІТ ОЛІЯ» (надалі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Батуринське» (надалі - відповідач, покупець) укладено договір поставки № 25/11-1, за умовами якого постачальник зобов'язався поставити покупцеві жмих соняшника (макуху соняшника), надалі за текстом товар, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити його в порядку та на умовах, визначених договором (п.п.1.1 договору) (а.с.9-10).

Найменування, одиниця виміру, ціна за одиницю товару, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), загальна кількість, загальна вартість товару визначається в специфікаціях до договору або в накладних, які є невід'ємною частиною даного договору (п. 2.1 договору).

Одиниця виміру товару - кг (кілограм). Кількість поставленого товару за договором, враховуючи його специфіку (ваговий товар - насипом) обумовлюється в специфікації до договору і остаточно фіксується в накладній або товарно - транспортній накладній. (п.п. 4.1 - 4.2 договору).

Ціна кожної окремої партії товару визначається сторонами у підписаних специфікаціях, які є невід'ємними частинами даного договору. Загальна сума договору визначається із загального обсягу поставки по даному договору та складається з суми видаткових накладних, на підставі яких здійснювалась поставка на виконання даного договору (п.п. 3.1-3.2 договору).

Сторони визначили, що ціна за одиницю товару зазначена у специфікаціях/накладних, узгоджена сторонами і є дійсною на дату укладення договору. Будь-які зміни цієї ціни вимагають узгодження з іншою стороною і оформлюється шляхом підписання уповноваженими представниками постачальника і покупця нової специфікації до договору. Остаточно ціна фіксується в накладній або товарно-транспортній накладній та після поставки не може бути змінена (п.3.4 договору).

Постачальник за власний рахунок здійснює доставку товару до складу покупця. Зміна умов поставки партії товару здійснюється за погодженням сторін шляхом підписання відповідної специфікації до договору (п.п. 2.2 - 2.3 договору). Партія товару повинна бути поставлена постачальником не пізніше наступних п'яти робочих днів з дати вчинення за неї покупцем передоплати. При цьому датою оплати є дата списання грошових коштів із рахунку покупця (п. 2.5 договору).

Прийом - передача товару проводиться уповноваженими представниками постачальника та покупця відповідно до Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю № П-6 та Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю № П-7 (п. 5.1 договору).

Пунктом 5.5 договору сторони визначили, що право власності на товар, ризик його випадкової загибелі або випадкового пошкодження переходить до покупця з моменту передачі йому товару і підтверджується підписаними уповноваженими представниками сторін накладної або товарно-транспортною накладною або товарної накладної.

Договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до 31 грудня 2013 року. Договір вважається пролонгованим на один рік на тих самих умовах, якщо протягом місяця до спливу терміну дії цього договору жодна із сторін не висловить іншій письмове бажання його припинити. Закінчення строку дії договору або його дострокове розірвання не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (п.п. 9.1-9.3 договору).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 193 Господарського кодексу України, кожна сторона має вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. За ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 525 вказаного Кодексу визначає, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На виконання умов договору поставки № 25/11-1 сторонами було підписано специфікація № 1 від 25.11.2013 р. на поставку товару у кількості 100000 кг (+/- 10%) вартістю 177000,00 грн. у т.ч. ПДВ, специфікація № 1 від 28.11.2013 р. на поставку товару у кількості 35000 кг (+/- 10%) вартістю 61950,00 грн. у т.ч. ПДВ, специфікація № 2 від 28.11.2013 р. на поставку товару у кількості 33000 кг (+/- 10%) вартістю 58410,00 грн. у т.ч. ПДВ, специфікація № 3 від 29.11.2014 р. на поставку товару у кількості 30000 кг (+/- 10%) вартістю 53100,00 грн. у т.ч. ПДВ, специфікація № 4 від 07.02.2014 р. на поставку товару у кількості 26000 кг (+/- 10%) вартістю 53300,00 грн. у т.ч. ПДВ, специфікація № 5 від 22.03.2014 р. на поставку товару у кількості 32000 кг (+/- 10%) вартістю 81600,00 грн. (а.с. 11, 14, 17, 20, 24, 29).

Згідно до підписаних сторонами специфікації позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар жмих соняшника (макуха соняшника) у кількості 157350 кг на загальну суму 311312,30 грн., що підтверджується видатковими накладними № 316 від 28.11.2013 р. на суму 62817,30 грн., № 321 від 28.11.2013 р. на суму 58233,00 грн., № 336 від 29.11.2013 р. на суму 53454,00 грн., № 162 від 07.02.2014 р. на суму 53423,00 грн., № 224 від 22.03.2014 р. на суму 83385,00 грн., які підписані та завірені печатками обох сторін (а.с. 15, 18, 21, 25, 30).

Також, сторонами було складено та підписано товарно - транспортні накладні ЕВ № 025 від 28.11.2013 р., ЕВ № 026 від 28.11.2013 р., ЕВ № 027 від 29.11.2013 р., № 570527 від 07.02.2014 р., № 0007387 від 20.03.2014 р. на відпуск позивачем та прийняття відповідачем вищевказаного товару у загальній кількості 157350 кг (а.с. 16, 19, 22, 26, 31).

За приписами п. 3.3 договору сторони погодили, що партія товару постачається постачальником за умови здійснення покупцем її 100% передплати. Оплата за товар здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника згідно виставленого рахунку.

Відповідач здійснив попередню оплату за товар в сумі 248250,00 грн.

11.02.2014 р. позивачем було повернуто відповідачу частину попередньої оплати в сумі 20322,70 грн. згідно до платіжного доручення № 1911 від 11.02.2014 р. (а.с. 27).

Вартість поставленого товару в сумі 83385,00 грн. згідно видаткової накладної № 224 від 22.03.2014 р. відповідачем оплачена не була, що також підтверджується актом звірки взаєморозрахунків між сторонами за період з 25.11.2013 р. по 31.12.2014 р., підписаним та завіреним печатками обох сторін, та не заперечується повноважним представником відповідача у судовому засіданні (а.с.32).

26.02.2015 р. позивачем, в порядку досудового врегулювання спору, направлена претензія на юридичну адресу відповідача з вимогою про погашення останнім наявної заборгованості за поставлений товар в сумі 83385,00 грн., що отримана відповідачем 03.03.2015 р., та залишена ним без виконання (а.с. 33-34).

Пунктом 3.3 спірного договору визначено, що партія товару постачається постачальником за умови здійснення покупцем її 100% передплати. Оплата за товар здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника згідно виставленого рахунку.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи із змісту ст.ст. 251, 252, 253 Цивільного кодексу України, судом встановлено, що строк з оплати вартості поставленого товару сторонами не визначений, а визначений лише порядок оплати товару шляхом 100% попередньої оплати згідно виставленого рахунку, а ні строк, у який має бути здійснений розрахунок за поставлений товар.

Згідно інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується (див. постанову Вищого господарського суду України від 28.02.2012 N 5002-8/481-2011). При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України (див. постанову Вищого господарського суду України від 21.04.2011 N 9/252-10);

Пунктом 1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», визначено, що згідно припису частини першої статті 692 ЦК України, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору.

У відповідності до ч. 5 ст. 254 вказаного Кодексу, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Таким чином, з урахуванням всього вищевикладеного, суд погоджується з позицією позивача, що починаючи з 24.03.2014 р. відповідачем було прострочено зобов'язання з оплати вартості поставленого товару, та не приймає доводи відповідача щодо застосування ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України при визначенні строку виконання зобов»язання по оплаті товару відповідачем.

Твердження відповідача, що строк з оплати вартості поставленого товару має визначатися виходячи з приписів ч. 1 ст. 693, оскільки пунктом 3.3 спірного договору встановлено такий порядок оплати як внесення 100% попередньої оплати, висновків суду не спростовують .

Так, згідно ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України, у разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

За приписами ст. 538 вказаного Кодексу виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання (ч.1). При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту (ч.2). Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок (ч.4). Таким чином, оскільки договором не встановлено строк виконання зобов»язання відповідачем, то суд керується актами цивільного законодавства, а саме, ч.1 ст..692, ч.1 ст.693 та ч.2,4 ст.538 Цивільного кодексу України.

Відповідач порушив умови договору - за поставлений товар своєчасно не розрахувався.

На день подання позову до суду відповідач вартість поставленого товару в сумі 83385,00 грн. згідно видаткової накладної № 224 від 22.03.2014 р. не оплатив. Доказів сплати до суду не надав.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, заслухавши повноважних представників сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 83385,00 грн. є обґрунтованими, правомірними та такими, що підтверджуються матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, у тому числі сплата неустойки (штрафу, пені) та відшкодування збитків.

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання.

За визначенням статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

У відповідності до п. 6.4 договору у разі порушення термінів оплати, передбачених договором, покупець оплачує постачальнику пеню згідно чинного законодавства.

Так, позивач, посилаючись на ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», нараховує в розмірі подвійної облікової ставки НБУ та заявляє до стягнення 8576,09 грн. пені за період з 22.03.2014 р. по 21.09.2014 р., включно.

Статтею 1 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. За приписами ст. 3 вказаного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Суд, проаналізувавши умови спірного договору, дійшов до висновку, що сторони п. 6.4 спірного договору визначили право позивача на нарахування та стягнення пені як різновиду штрафних санкцій, однак її розмір умовами договору не встановили. Застосування позивачем подвійної облікової ставки при нарахуванні пені, з посиланням на ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», є безпідставним, оскільки дана правова норма не визначає розмір штрафних санкцій, що має бути застосований сторонами у випадку, якщо такий розмір не погоджений ними на договірній основі.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені не підлягають задоволенню, оскільки розмір пені, що має бути застосований, не визначений умовами договору.

Позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення 26342,38 грн. інфляційних втрат за період з квітня 2014 р. по лютий 2015 р., включно, та 2439,87 грн. трьох відсотків річних за період з 22.03.2014 р. по 12.03.2015 р., включно.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши розрахунок позивача (а.с. 35-38), прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в повному обсязі, а в частині стягнення трьох відсотків річних частково - в сумі 2426,16 грн., оскільки позивачем невірно визначено прострочку із сплати вартості поставленого товару, що настала 24.03.2014 р., замість 22.03.2014 р., як зазначено позивачем, оскільки останнім не було враховано вимоги ч. 5 ст. 254 ЦКУ.

Заперечення відповідача про безпідставне нарахування та стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами, судом до уваги не приймаються, оскільки позивачем заявлено до стягнення відсотки за користування грошовими коштами на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем порушено саме грошове зобов'язання з оплати вартості поставленого товару, а тому позивачем правомірно заявлено до стягнення відсотки за користування грошовими коштами (3% річних) на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Так, стягнення 3 % річних від простроченої суми, у зв'язку з неналежним виконанням грошового зобов'язання, здійснюється на підставі прямої норми Закону, та не потребує додаткового встановлення договором права на їх стягнення та визначення розміру, в якому вони мають бути нараховані.

У відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню 2243,17 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 34, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Батуринське» (16512, Чернігівська область, Бахмацький район, м. Батурин, вул. ім. В. Ющенка, буд. 52, , з будь - якого рахунку виявленого державним виконавцем) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВІТ ОЛІЯ» (27501, Кіровоградська область, м. Світловодськ, вул. Приморська, буд. 14, кв. 12, р/р 6463 в ПАТ «Банк Національний кредит», МФО 320702, ) - 83385,00 грн. основного боргу, 26342,38 грн. інфляційних втрат, 2426,16 трьох відсотків річних, 2243,17 грн. судового збору.

3. Врешті позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення оформлено відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України та підписано 14.04.2015р.

Суддя І.Г.Мурашко

.