ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

14 квітня 2015 р.

Справа № 902/375/15

за позовом:Комунальної установи "Тростянецький районний центр первинної медико-санітарної допомоги" (24300, Вінницька область, смт Тростянець, вул. Мічуріна, буд. 60)

до:Тростянецької центральної районної лікарні (24300, Вінницька область, смт Тростянець, вул. Мічуріна, буд. 60)

про стягнення 92780,97 грн. заборгованості

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.

Cекретар судового засідання Головаченко Т.В.

Представники

позивача : Гуренко А.М.

відповідача : Третяк А.Г., Зброцька М.Г.

ВСТАНОВИВ :

Подано позов комунальною установою "Тростянецького районного центру первинної медико-санітарної допомоги" до Тростянецької центральної районної лікарні про стягнення 92780,97 грн. заборгованості.

Ухвалою суду від 26 березня 2015 року порушено провадження у справі з призначенням судового засідання на 14 квітня 2015 року.

В судове засідання 14.04.2015 року з'явились представник позивача та представники відповідача.

Представник позивача позов підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив, про що зазначив, у відзиві на позовну заяву № 01-12-83 від 03.04.2015 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Протягом 2011 року працівників Тростянецької центральної районної лікарні ( Кохановська М.І., Оріховська В.В., Франчук Р.І., Пересунько М.М., Дячук Н.М., Вихристюк Л.С., Левицьку Л.В., Ревнюк О.П., Мельник В.П., Радченко Т.А., Бухталовський В.І., Мишинська Л.Ю., Кравчук Ю.А., Гуол Л.П., Гончар Л.П., Хрипива Н.І., Ткач П.М., Керпань К.Г., Деміхова Н.Є., Резун В.В., Ляшенко Т.Н., Щербак Б.П., Дімніч І.О., Воротнюк В.А., Терепа Г.Я., Мазурик А.І., Катрич В.А., Самоєнко С.В., Юрченко Н.П., Пухальська В.І., Швець Н.В., Маланчук О.М., Сандуляк Ю.П., Котляренко Т.В., Сліденко П.І., Шиян Л.С., Сокол Л.М., Сорочан Л.І., Вихристюк С.М., Мотрук Л.А., Мазур О.Т., Валявська Н.П., Максимишина Р.І., Червонецький О.А., Маслова Л.М., Задвірняк Н.В., Паламарчук В.В., Горобець Л.В., Репенкол С.В., Орищак О.П., Чорна А.О., Тютюнник П.Ф., Теремба О.В., Горбата Т.А., Притика Н.В., Терепа В.О., Килівник Ю.В., Западнюк Н.С., Іванова С.М., Кочубей В.С., Макушинська Н.О., Левицька Л.В.. Бабенко Л.В., Харченко Т.Д., Гулько Н.І., Залізняк І.В.. Макушинська Н.О., Хоменко А.А., Антонюк Т.М., Олійник Н.В., Бойко Г.О.) було прийнято на роботу до комунальної установи «Тростянецький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» за переведенням відповідно до наказів Тростянецької центральної районної лікарні.

Позивач в позові та в поясненнях зазначає, що відповідно до п.3 ст. 83 КЗпП - у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник.

Натомість при переведенні даних працівників Тростянецька ЦРЛ не оплатило їм грошову компенсацій за невикористані дні щорічних та додаткових відпусток.

В свою чергу позивачем були виплачені дані кошти за невикористані дні щорічних та додаткових відпусток в розмірі 69748,72 грн., а також нарахування єдиного державного внеску 23032,25 грн., що стверджується доказами які наявні в матеріалах справи.

При цьому, відповідно до акта № 04-15/76 ревізії фінансово-господарської діяльності комунальної установи "Тростянецького районного центру первинної медико-санітарної допомоги" за період з 01.11.2011 року по 01.07.2014 року, складеного 15.09.2014 року, останнім здійснювалась виплата заробітної плати за час відпустки та компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток працівникам, які були прийняті на роботу в порядку переведення з Тростянецької ЦРЛ, у розмірі 69748,72 грн., а також нарахування єдиного державного внеску 23032,25 грн., що тягне за собою ряд порушень.

14.10.2014 року позивачем було надіслано відповідачу лист (звернення) № 518 з проханням перерахувати на розрахунковий рахунок позивача кошти відповідно до реєстру використання коштів на оплату щорічних основних та додаткових відпусток працівникам, прийнятих до штату в порядку переведення з Тростянецької ЦРЛ.

На даний лист Тростянецька центральна районна лікарня надіслала лист № 01-12/311 у якому відмовила у переведенні коштів, витрачених позивачем на відшкодування невикористаних відпусток.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, заслухавши доводи представників сторін, судом встановлено наступне.

Частина перша ст. 193 ГК України передбачає, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За змістом статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 34, 43 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

В силу п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26 грудня 2011 року, будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Абзац 4 п. 3.12 вказаної вище постанови, визначає, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В позовній заяві позивач посилається як на основний доказ в обґрунтування позовних вимог на акт ревізії фінансово - господарської діяльності № 04-15/76 від 15.09.2014 року.

Згідно ст. 2 Закону України від 26.01.1993, № 2939-XII "Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні" (надалі -Закон № 2939-XII) головними завдання органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Відповідно до п. 7 ст. 10 даного Закону органу державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Суд зазначає, що акт ревізії - документ, який складається посадовими особами контролюючого органу, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід'ємною частиною акта. Фінансово-господарська діяльність об'єкта контролю - сукупність рішень, дій та операцій, які об'єкт контролю приймає та здійснює в частині володіння, використання та розпорядження фінансовими ресурсами, необоротними та іншими активами (п. 3 Постанови КМ України, від 20.04.2006, № 550 "Про затвердження Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами ").

В свою чергу акт ревізії не має обов'язкового характеру та не може оспорюватися в господарському суді (Роз'яснення, Вищий арбітражний суд від 26.01.2000, № 02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів").

Проаналізувавши подані позивачем докази, суд дійшов висновку, що акт фінансової інспекції не є належним і допустимим доказом порушення відповідачем зобов'язань, що призвели до завданих збитків.

Будь-яких інших доказів, які стверджували б наявність у відповідача боргу 92 780,97 грн. сторона суду не надала.

Отже, оскільки позивачем не доведено факт неправомірних дій (бездіяльності) відповідача, виникнення шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) відповідача і заподіяння ним шкоди, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Господарський суд зазначає, що Акт ревізії може бути підставою для вчинення відповідних процесуальних дій посадовими особами щодо порушника, однак не позбавляє відповідну особу процесуального зв'язку доводити свої вимоги належними та допустимими доказами. Акт ревізії є одним з доказів, який оцінюється судом в сукупності з іншими доказами на підставі приписів ст.43 ГПК України. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; жодні докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Одночасно, суд критично оцінює твердження позивача стосовно того, що "відповідно до п. п.3 ст. 83 КЗпП - у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник",- оскільки дана норма закону визначила що дані виплати можливі лише за бажанням працівника, а в матеріалах справи відсутні докази такого волевиявлення.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України при відмові у позові судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст.33, 34, 43, 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ :

В позові відмовити.

Повне рішення складено 17 квітня 2015 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.

1 - до справи