КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2015 р. Справа№ 910/24190/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Авдеєва П.В.

суддів: Ільєнок Т.В.

Куксова В.В.

За участю представників:

від позивача: Мамедова О.Л. - представник за довіреністю,

від відповідача: Мостовий О.А. - представник за довіреністю.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Еквівес»

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 року

у справі №910/24190/14 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Еквівес»

до Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «ЖИТЛОІНВЕСТБУД-УКБ»

про стягнення 140 565,20 грн.

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Еквівес» (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «ЖИТЛОІНВЕСТБУД-УКБ» (далі-відповідач) про стягнення збитків у сумі 118 974,69 грн., 3% річних в розмірі 2 210,63 грн. та інфляційних втрат у розмірі 19 379,88 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач всупереч взятим на себе за інвестиційним договором №67/152 від 19.06.2013р. зобов'язань не передав об'єкт інвестування у строк, передбачений даним договором, внаслідок чого позивач вимушений був орендувати інші приміщення для здійснення своєї господарської діяльності, чим останньому завдано збитків на зазначену вище суму.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 року у справі №910/24190/14 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції від 03.02.2015р., позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 118 974,69 грн. збитків та прийняти нове, яким задовольнити в цій частині позовні вимоги, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; на невідповідність висновків, викладених у оскаржуваному рішенні суду, обставинам справ та на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Позивач не скористався своїм правом згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, судова колегія встановила наступне:

19.06.2013р. між Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків "ЖИТЛОІНВЕСТБУД-УКБ", як замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Еквівес", як інвестором, був укладений інвестиційний договір №67/152 (далі-Договір), відповідно до умов якого замовник зобов'язався забезпечити відповідно до кошторисної документації виконання будівельно-монтажних робіт по спорудженню житлового будинку на ділянці №12 у мікрорайоні, обмеженому вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською (далі - об'єкт будівництва), до складу якого входить нежитлове приміщення №7 на першому поверсі (далі - об'єкт інвестування) з характеристикою відповідно до п.1.2 цього Договору, а інвестор - забезпечити своєчасне фінансування будівництва об'єкта інвестування.

У відповідності до п.1.2 Договору загальна інформація про об'єкт інвестування (згідно з проектною документацією): район - Дніпровський у м. Києві; адреса - ділянка №12 у мікрорайоні, обмеженому вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською; нежитлове приміщення - №7 на першому поверсі; функціональне призначення - офіс; загальна площа - 139,56 кв.м.

Пунктом 1.5 Договору сторони погодили, що термін виконання замовником робіт, передбачених п.1.3 цього договору ІІІ квартал 2013 року. Об'єкт інвестування у місячний термін передається інвестору по акту прийому-передачі.

Так, у пункті 1.3 Договору визначено перелік робіт які мають виконуватись на об'єкті інвестування: виконання будівельно-монтажних робіт відповідно до проекту; виконання капітальних стін та перегородок; забезпечення місць для підключення до інженерних мереж: каналізації, водопостачання гарячої та холодної води, електропостачання, приладів опалення, згідно проекту (для кожного окремого приміщення); виконання підготовчих робіт під підлогу (стяжка) згідно з проектом; встановлення метало пластикових вікон для вхідних дверей.

Як стверджує відповідач та не заперечується позивачем, будівельно-монтажні роботи, найменування, яких було визначено та погоджено контрагентами за вказаною угодою, зокрема, у п.1.3, на об'єкті інвестування виконав.

За актом прийому-передачі об'єкта інвестування (нежитлового приміщення) №737 від 17.06.2014р., забудовник організував спорудження об'єкта інвестування (нежитлового приміщення - офісу) та передав, а інвестор у повному обсязі здійснив оплату та прийняв нижчезазначене нежитлове приміщення за адресою: и. Київ, вул. Червоногвардійська, 8 (ж/б на ділянці №12 проекту реконструкції та забудови території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренка, Мініна, Червонткацькою та Червоногвардійською) а саме: І поверх, приміщення №199, загальна площа приміщення 139,20 кв.м., вартість приміщення без ПДВ 1 487 700 грн., ПДВ 297 540 грн., загальна вартість приміщення разом з ПДВ 1 785 240 грн.

У п.3 вказаного акту вказано, що підписавши цей акт, інвестор підтвердив, що будь-яких майнових та немайнових претензій, щодо якості побутового об'єкту інвестування, до забудовника не має.

06.03.2014р. Державною архітектурно-будівельною інспекцією України було видано Сертифікат ІУ №85, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об'єкта на ділянці №12 у мікрорайоні, обмеженому вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацька та Червоногвардійська, до складу яких входить об'єкт інвестування.

Таким чином, за твердженнями позивача у випадку належного виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо передачі об'єкта інвестування у строк до 31.10.2013р., він не був би змушений орендувати приміщення для здійснення своєї господарської діяльності у період з 01.11.2013р. по 17.06.2014р.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Згідно із п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Пунктом 1.5 Договору сторони погодили, що термін виконання замовником робіт, передбачених п.1.3 цього Договору ІІІ квартал 2013 року. Об'єкт інвестування у місячний термін передається інвестору по акту прийому-передачі.

Частиною 2 ст.530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що прострочення кредитора, тобто відповідача відсутнє, оскільки останній передав об'єкт інвестування по акту прийому-передачі об'єкта інвестування (нежитлового приміщення) №737 від 17.06.2014р., початкова дата передачі якого сторонами у вказаному правочині обумовлена не була.

Як зазначає позивач внаслідок прострочення відповідачем взятих на себе зобов'язань в частині передачі об'єкта останнім було укладено ряд договорів оренди, а саме: 1) договір оренди №С-2402 від 24.02.2011р., що був укладений з Відкрити акціонерним товариством "КИЇВХІМВОЛОКНО"; 2) договір оренди нежитлових приміщень №00704-13-А-ПР від 17.04.2013р., укладений з Товариством з обережною відповідальністю "Будівельно-виробнича компанія "БУДРЕММОНТАЖ 2006".

Як слідує з залучених до матеріалів справи документів, 24.02.2011р. між ВАТ "Київхімволокно", як орендодавцем, та ТОВ "Еквівес", як орендарем, було укладено договір оренди №С-2402, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв в оперативну оренду нежиле приміщення, детальніше описане в п.1.2 цього договору, розташованого в будівлі за адресою: м. Київ, вул. Магнітогорська, 1, на умовах і в порядку, передбачених даним договором.

Згідно із п.2.1 договору оренди №С-2402 від 24.02.2011р. приміщення надається орендарю для здійснення господарської діяльності під майстерню.

У п.4.1 вказаного вище правочину передбачено, що останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами з урахуванням дати прийняття об'єкта оренди орендарем за актом приймання-передачі, та дійсний до 29.02.2012р.

Додатковою угодою №2 до договору оренди №С-2402 від 24.02.2011р. сторони продовжили дії вказаного договору та додатків до нього, зокрема, до 28.02.2013р.

Частиною 1 ст.631 Цивільного кодексу України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Виходячи з аналізу ст.631 Цивільного кодексу України протягом строку дії договору сторони мають права і повинні виконувати свої обов'язки, які обумовлені предметом того чи іншого договору. Строк дії договору визначається сторонами на їх власний розсуд, за винятком випадків, коли законом передбачено конкретний строк дії того чи іншого виду договорів.

Вказаний вище правочин було укладено ще у 2011 році, тобто задовго до укладення спірного інвестиційного договору №67/152 від 19.06.2013р.

При цьому, судова колегія приймає також той факт, що договір оренди №С-2402 від 24.02.2011р. був пролонгований контрагентами, тобто сторони розраховували на тривалі господарські відносини, пов'язані з орендою такого приміщення.

Будь-яких намірів з боку позивача пов'язаних з достроковим розірванням договору оренди №С-2402 від 24.02.2011р. матеріали справи не містять.

Крім того, в матеріалах справи наявний інший договір оренди нежитлових приміщень №007/04-13-А-Пр від 17.04.2013р., укладений між ТОВ "Будівельно-виробнича "БУДРЕММОНТАЖ 200" та ТОВ "Еквівес", відповідно до умов якого орендодавець зобов'язався передати орендареві в строкове платне користування на умовах оренди, частину нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Володимира Сосюри, 6 будівля адміністративно-офісного центру (літ.А) "ПРАГА Бізнес-центр" кімнату №210 на другому поверсі, загальною площею 69 кв.м, а орендар зобов'язався прийняти це приміщення, своєчасно сплачувати оренду плату та після припинення дії цього договору повернути орендоване приміщення орендодавцеві в належному стані.

Згідно із п.1.4 Договору оренди нежитлових приміщень №007/04-13-А-ПР від 17.04.2013р. приміщення надається в оренду орендарю для розміщення офісу і ведення його статної діяльності без права передачі його (або його частини) в суборенду, якщо інше не буде додатково погоджено сторонами письмово.

Строк оренди за вказаним вище правочином починає обчислюватися з дати передачі об'єкту оренди Орендарю на підставі акту прийому-передачі об'єкту оренди, але не пізніше 01.05.2013р. та діє до 30.04.2014р. (включно) (п.2.1 договору).

Таким чином, договір оренди нежитлових приміщень №007/04-13-А-ПР від 17.04.2013р. також був укладений до спірного інвестиційного договору №67/152 від 19.06.2013р., що, за судової колегії не свідчить про те, що останній укладався саме через відсутність у позивача приміщення, яке останнє могло б використовувати, як офіс.

Отже, позивач до вчинення інвестиційного договору №67/152 від 19.06.2013р. орендував щонайменше два різних приміщення, з різними функціональними призначеннями, ніж той, що передбачений у спірному правочині.

Частиною 1 ст.96 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Водночас, судова колегія зазначає, що позивач у своїй господарській діяльності не обмежений правом та можливостями використовувати декілька орендованих приміщень, а відтак останнім не доведено, що укладенню вказаних вище договорів оренди передувало укладений інвестиційний договір №67/152 від 19.06.2013р.

Судова колегія також приймає до уваги той факт, що відповідно до п.3.2.2 договору оренди №С-2402 від 24.02.2011р. та п.3.1 договору оренди №007/04-13-А-ПР від 17.04.2013р. плата за користування об'єктом оренди складається з плати за комунальні, експлуатаційних послуги, плати за прибирання та паркування автомобілів.

Між тим, відповідач не є учасником вказаних орендних правовідносин, а відтак дані витрати не мають відношення до спірного Договору та не породжують жодних зобов'язань для відповідача.

Як вже зазначалось, заявляючи позовні вимоги позивач зазначав, що додаткові витрати понесені товариством для ведення своєї господарської діяльності, а саме орендування вказаних вище приміщень, у вигляді сплаченої орендної плати є збитками, понесеними позивачем.

У відповідності до ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Нормами ст. 623 Цивільного кодексу України та ст.224 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарські зобов'язання або встановлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

З огляду на положення ст.22 Цивільного кодексу України, для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Саме на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

Таким чином, за відсутності причинного зв'язку збитки не відшкодовуються. при вирішенні питання про наявність чи відсутність причинного зв'язку слід враховувати, що необхідно виявляти зв'язок самі між порушенням зобов'язання та шкідливими наслідками (збитками), а не між діями (бездіяльністю) боржника та взагалі збитками.

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що: 1) протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; 2) шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Тобто слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв'язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв'язку.

У відповідності до ст.ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено, що укладання догорів оренди №С-2402 від 24.02.2011р. та №007/04-13-А-ПР від 17.04.2013р. було вимушеним, тобто обумовленим саме неможливістю використання належного йому нерухомого майна, а відтак понесені останнім за договорами оренди витрати не є збитками, які виникли внаслідок порушення відповідачем умов інвестиційного договору №67/152 від 19.06.2013р., і які повинен відшкодувати відповідач.

Відтак, оскільки позивач всупереч наведених норм, не надав доказів наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки відповідача, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками та вини відповідача у начебто вимушеній оренді приміщень, вимоги позивача визнаються безпідставними.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2 210,63 грн. та інфляційних втрат у розмірі 19 379,88 грн., судова колегія також погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст.625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до п.1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р. грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Водночас, обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 Цивільного кодексу України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 Цивільного кодексу України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав (п.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р.).

Таким чином, враховуючи вищенаведене, позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2 210,63 грн. та інфляційних втрат у розмірі 19 379,88 грн. судова колегія також визнає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміні оскаржуваного рішення суду.

Судові витрати покладаються на підставі ст.49 ГПК України на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Еквівес» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 року у справі №910/24190/14 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 року у справі №910/24190/14 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/24190/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку.

Дата підписання повного тексту постанови 17.04.2015р.

Головуючий суддя П.В. Авдеєв

Судді Т.В. Ільєнок

В.В. Куксов