ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 року Справа № 915/234/15

За позовом: Селянського фермерського господарства «Тора»

75624, Херсонська область, Голопристанський район, с Пам'ятне, вул. Леніна, буд 77

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю « Імперія-Агро»

54000, Миколаївська область, м. Миколаїв. вул. Велика Морська, буд. 143

Про: визнання недійсним договору поставки.

Суддя Смородінова О.Г.

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача: Константінов Є.О., за довіреністю;

Від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач 19.02.2015 року звернувся до господарського суду з позовом визнати недійсним договір поставки № ХН-9/13 від 05.03.2013 року.

Позовні вимоги грунтуються на підставі умов пунктів 3.2, 2.4, 3.3, 7.1, 7.7, 7.11 договору поставки № ХН-9/13 від 05.03.2013 року; норм п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про удосконалення порядку формування цін» від 18.12.1998 р. № 1998, абз.3 ч.3 ст. 691, ст.4, 15, 16, 203 Цивільного кодексу України та мотивовані тим, що пункти 3.2, 2.4, 3.3, 7.7 договору не відповідають ст. 203 Цивільного кодексу України, яка визначає відповідність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідач у відзиві на позов повністю заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на норми ст.ст. 524, 533, 632, 627, 691, 611, 549, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 216, 217, 199, 236, 231 Господарського кодексу України та мотивуючи наступним: позиція позивача стосовно того, що п.п. 2.4, 3.2 договору є такими, що не відповідають п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.1998 р. № 1998 р. «Про удосконалення порядку формування цін» є його внутрішнім судженням, яке не підтверджується нормами чинного законодавства та суперечить правовим висновкам Верховного Суду України; позовні вимоги суперечать п. 2.11 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 року №11 оскільки в описовій частині позовної заяви СФГ «Тора» мітиться посилання на суперечливість лише п. 7.1.1 та п. 7.7 договору вимогам Закону, а позовна вимога стосується визнання недійсним договору у повному обсязі.

Крім того, відповідач інформує суд, що дії СФГ «Тора», які пов'язані з поданням позовної заяви про визнання недійсним договору поставки, спрямовані лише на затягування розгляду справи в господарському суді Херсонської області № 923/1929/14, за позовом ТОВ «Імперія-Агро» до СФГ «Тора».

02.04.15 р. від позивача надійшла заява, в якій останній, на підставі ст. 22 ГПК України, уточнює позовні вимоги та просить суд визнати недійсними пункти 2.4, 3.2, 3.3, 7.7 договору поставки № ХН-9/13 від 05.03.2013 р., що укладений між ТОВ «Імперія-Агро» та СФГ «Тора».

В судовому засіданні представник позивача підтвердив наведені остаточні вимоги. Фактично даною заявою відбулось зменшення позовних вимог.

Відповідно до змісту абз. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Отже, виходячи з наведених процесуальних норм, заява позивача прийнята судом до розгляду.

Відповідач 07.04.15 р. в судове засідання свого представника не направив, але, 26.03.15 р. звернувся до суду з письмовим клопотанням з проханням:

- розглянути спір за наявними документами, без участі уповноваженого представника, оскільки відповідач не має змоги забезпечити явку останнього до суду;

- врахувати позицію ТОВ «Імперія-Агро», яка викладена у відзиві на позовну заяву СФГ «Тора»;

- відмовити СФГ «Тора» у задоволенні позову в повному обсязі.

07.04.2015 року за результатами розгляду справи суд, на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши представника позивача, суд -

встановив:

05 березня 2013 року між сторонами був укладений договір поставки № ХН-9/13 згідно з предметом якого позивач, як постачальник, зобов'язався передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення, а відповідач, як покупець - прийняти цей товар і оплатити за нього грошову суму визначену договором. Строк дії даного договору сторони встановили до повних розрахунків (п. 11.2 договору).

Відповідно до змісту умов цього договору сторони дійшли згоди, що:

- пункт 2.4 - у разі зміни курсу гривні до долара США, постачальник проводить перерахунок (дооцінку) вартості поставленого, але не оплаченого покупцем товару;

- пункт 3.2 - сторони погоджуються застосовувати при проведенні розрахунків за цим договором курс долара США та гривні, що встановлений на міжбанківській валютній біржі на день підписання договору;

- пункт 3.3 - в тому випадку, коли курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу долара США до гривні на день проведення розрахунків (перерахування коштів) є вищим за курс відповідної іноземної валюти на день укладання додатку, сторони для визначення суми належної до оплати використовують таку формулу:

С = А1 / А2 * В, де С - сума належна до оплати; В - ціна товару на момент підписання додатку; А1 - (курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу дол. США до гривні) на день перерахування коштів; А2 - (курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу дол. США до гривні) на день підписання відповідного додатку. При проведенні розрахунків, сума в гривнях,яку покупець зобов'язаний сплатити постачальнику як належну оплату повної вартості товару, визначається з врахуванням умов ч.1 цього пункту шляхом множення грошового еквівалента вартості неоплаченого товару в доларах США на курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу дол. США до гривні на день проведення оплати;

- пункт 7.1 - за порушення умов даного договору винна сторона відшкодовує спричинені цим збитки в порядку передбаченому чинним законодавством та з урахуванням даного договору;

- пункт 7.1.1 - крім відповідальності, встановленої п.7.1 даного договору, покупець:

- за несвоєчасну оплату продукції сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення, а також штраф 20% від суми несплаченого боргу.

- за відмову від отримання або в разі необґрунтованого повернення, якою є ЗЗР або Мінеральні добрива, сплачує штраф в розмірі 10% процентів вартості не отриманої або повернутої продукції.

- за відмову від отримання продукції або в разі необґрунтованого повернення продукції, якою є Насіння, сплачує штраф в розмірі 100% (сто) процентів вартості не отриманої продукції або повернутої продукції.

- пункт 7.7 - в разі не виконання покупцем зобов'язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов'язань передбачених розділом 3 цього договору покупець, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, сплачує на користь постачальника крім суми заборгованості 36% річних, якщо інший розмір річних не встановлено відповідним додатком до договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати.

Предметом даного спору виступила немайнова вимога позивача про визнання недійсними пунктів 2.4, 3.2, 3.3, 7.7 вищенаведеного договору.

Підставою - норма ст. 203 ЦК України, а саме - невідповідність чинному законодавству редакцій цих пунктів договору.

Дослідивши вказані сторонами обставини, оцінивши відповідно до ст. 43 ГПК України докази які містяться в матеріалах справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні відносини, суд дійшов наступних висновків.

Загальні підстави визнання недійсним правочину і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

В силу приписів частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст.ст. 626, 627, 628 ЦК України, зміст правочину становить визначену на розсуд сторін правочину і погоджену ними домовленість, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 6 ЦК України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Таким чином, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відносини, що виникають з договору поставки, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про купівлю-продаж, поставку, з урахуванням особливостей, що встановлюються цим законодавством.

Господарська діяльність, що регулюється договором поставки, здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку.

Згідно зі ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За правилами ст. 691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу; якщо ціну встановлено залежно від ваги товару, вона визначається за вагою нетто, якщо інше не встановлено договором купівлі-продажу; якщо договором купівлі-продажу встановлено, що ціна товару підлягає зміні залежно від показників, що зумовлюють ціну товару (собівартість, затрати тощо), але при цьому не визначено способу її перегляду, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на момент передання товару; якщо продавець прострочив виконання обов'язку щодо передання товару, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на день передання товару, встановлений у договорі, а якщо такий день не встановлений договором, - на день, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу; положення цієї частини про визначення ціни товару застосовуються, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання.

Відповідно до ч.3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування. Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін. Суб'єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни.(ст.189 ГК України).

Статтею 533 ЦК України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно ж ч.2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Отже, сторонам при визначенні грошового зобов'язання не забороняється використовувати як грошовий еквівалент іноземну валюту, при цьому порядок визначення сум, що підлягають сплаті у гривнях, сторони можуть визначити у договорі.

Частиною 2 ст. 632 ЦК України допускається зміна ціни після укладення договору лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Отже, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони, визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті.

Таким чином, погодження сторонами умов договору поставки № ХН-9/13 щодо визначення вартості та умов оплати товару в грошовому еквіваленті до курсу іноземної валюти (пункти 2.4, 3.2, 3.3) прямо не заборонено та не суперечить чинному законодавству України.

Стосовно тверджень позивача щодо невідповідності вимогам закону умов пункту 7.7 договору № ХН-9/13, суд зазначає наступне:

Частиною 1 ст. 216 та ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України передбачена господарсько-правова відповідальність учасників господарських відносин за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором, у вигляді відшкодування збитків, штрафних санкцій та оперативно-господарських санкцій.

За змістом ст. 199 ГК України виконання господарського зобов'язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами.

За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання (стаття 546 Цивільного кодексу України).

Стаття 611 ЦК України встановлює такий правовий наслідок порушення зобов'язання як сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором:

- у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання;

- у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання;

- у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 2 ст. 549 ЦК України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Таким чином, правовою природою:

- пені є те, що це штрафна санкція, яка має тривалий характер нарахування, розраховується за кожен день прострочки від суми невиконаного чи несвоєчасно виконаного зобов'язання;

- штрафу є те, що це штрафна санкція, яка встановлюється за майже будь-яке порушення зобов'язання; невиконання або неналежне виконання, обчислення у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Має разовий характер нарахування.

З наведених норм вбачається, що сторони договору, за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлені права передбачити договором (пеню, штраф), що стягується за прострочення не грошового зобов'язання у відсотках до суми невиконаного зобов'язання за кожен день прострочення, та звернутися з вимогою про стягнення такої неустойки у зв'язку з простроченням зобов'язання.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і ! пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

Відповідно до п.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З пунктів 4.1, 4.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» вбачається, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних.

Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Таким чином, беручи до уваги редакцію пунктів 7.1.1 та 7.7 договору та вищенаведені норми, вбачається, по-перше, узгодженість учасників щодо визначених процентів, по-друге, законність застосування до господарських відносин відповідальності у вигляді неустойки та інфляційних з річними, які передбачені чинним законодавством.

Отже, в даному випадку подвійне стягнення пені відсутнє, оскільки неустойка, яка визначена пунктом 7.1.1 договору є штрафною санкцією, а 36% річних, визначені пунктом 7.7 договору, не має характеру штрафних санкцій, а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами.

Відтак, спірні умови договору поставки № ХН-9/13 від 05.03.2013 р. відповідають загальним засадам цивільного законодавства щодо свободи договору (ст. 627 ЦК України) та положенням щодо вільного встановлення в договорі ціни та відповідальності як його умови (ст. 611, 625 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 32 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Позивач, всупереч ст. 32, 33 ГПК України, не довів суду обставин, які свідчать про порушення відповідачем у спірних відносинах його прав та законних інтересів, у зв'язку з чим позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 22, 32, 33, 43, 44, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Повне рішення складено 14 квітня 2015 року.

Суддя О.Г.Смородінова