РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2015Справа №910/2489/15-г

За позовом Управління Пенсійного фонду України в м. Нововолинську Волинської

області

До Національного медичного університету ім. О.О.Богомольця

3-тя особа, яка не заявляє

самостійних вимог

на предмет спору, на стороні

відповідача Магомаєв Магомед Джамбулатович

Про стягнення 126 783,70 грн.

Суддя Картавцева Ю.В.

Представники:

від позивача Крак Т.М. - представник (дов. № 1553 від 06.03.2015 р.)

від відповідача Хасін І.Б. - представник (дов. № б/н від 05.01.2015 р.)

від 3-ої особи не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Управління Пенсійного фонду України в м. Нововолинську Волинської області звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Національного медичного університету ім. О.О.Богомольця про стягнення надміру сплаченої пенсії у розмірі 126 783,70 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наданням відповідачем недостовірних довідок стосовно заробітної плати Магомаєва Магомеда Джамбулатовича, що спричинило надмірну сплату останньому пенсії, у зв'язку з чим позивачеві завдано школи у розмірі 126 783, 70 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.02.2015 р. порушено провадження у справі №910/2489/15-г та призначено справу до розгляду на 11.03.2015 р. Також залучено у часті у справі в якості 3-ої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Магомаєва Магомеда Джамбулатовича.

У судове засідання 11.03.2015 р. 3-тя особа не з'явилась, про поважні причини неявки суд не повідомила, вимоги ухвали суду не виконала.

02.03.2015 р. відділом діловодства суду отримано від відповідача відзив на позов із викладеними запереченнями проти позову та заяву про відвід судді Картавцевої Ю.В.

При цьому вказана заява обґрунтована тим, що суддею Картавцевою Ю.В. 08.09.2014 р. було винесено ухвалу № 910/18987/14 про повернення позовної заяви аналогічного змісту без розгляду в порядку ст. 63 ГПК України з підстав відсутності у ній будь-якої вказівки на первинні документи, на підставі яких позивачем розраховано заборгованість, однак при повторному поданні такої заяви судом було прийнято останню до розгляду та порушено провадження у справі, що свідчить про упередженість судді, у зв'язку з чим відповідач заявляє відвід судді Картавцевій Ю.В. або просить задовольнити самовідвід судді Картавцевій Ю.В.

У судовому засіданні 11.03.2015 р. представник позивача заперечив проти задоволення даної заяви та просив суд залишити її без задоволення.

Відповідно до п. 5 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України питання про відвід судді вирішується в нарадчій кімнаті судом у тому складі, який розглядає справу, про що виноситься ухвала.

Суд оголосив, що вирішення заяви про відвід судді Картавцевої Ю.В. буде здійснено в нарадчій кімнаті.

Дослідивши зміст поданої суду заяви про відвід судді, судом встановлено відсутність підстав, зазначених у частині 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, для задоволення відводу судді Картавцевій Ю.В. від розгляду справи № 910/2489/15-г, у зв'язку з чим ухвалою суду від 11.03.2015 р. заяву Національного медичного університету ім. О.О.Богомольця залишено без задоволення.

У судовому засіданні 11.03.2015 р. представник позивача подав суду на виконання вимог ухвали про порушення провадження у справі повідомлення про адресу місцезнаходження 3-ої особи.

За таких обставин, у зв'язку з нез'явленням в судове засідання 3-ої особи, невиконанням вимог ухвали суду про порушення провадження у справі, а також з метою належного повідомлення 3-ої особи, суд відповідно до ст. 77 ГПК України, відклав розгляд справи на 31.03.2015 р., про що виніс відповідну ухвалу.

У судове засідання 31.03.2015 р. 3-тя особа не з'явилась, вимог ухвали суду не виконала, про поважні причини неявки суд не повідомила, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначений перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу та, відповідно до п. 2 ч. 1 названої статті, у разі неподання витребуваних доказів. Однак стаття 77 ГПК України встановлює не обов'язок суду відкласти розгляд справи, а визначає лише право суду при наявності зазначених випадків.

За таких обставин суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 31.03.2015 р. та за відсутності 3-ої особи, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору.

В судовому засіданні 31.03.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, -

ВСТАНОВИВ:

В Управлінні Пенсійного фонду України в м. Нововолинську Волинської області знаходиться на обліку як пенсіонер по інвалідності громадянин Магомаєв Магомед Джамбулатович, 05.10.1956 року народження, страхувальником (роботодавцем) якого є Національний медичний університет імені О.О. Богомольця.

Національний медичний університет імені О.О. Богомольця видав довідки про заробітну плату № 120/5 від 12.07.2006 р. та № 120/5 від 02.10.2006 р. із відомостями про фактичну заробітну плату за роботу в зоні відчуження Магомаєва Магомеда Джамбулатовича в розмірі 630, 30 грн. та 1 640, 56 крб. відповідно.

Як зазначає позивач, для обчислення розміру пенсії Магомаєву Магомеду Джамбулатовичу Управлінням Пенсійного фонду України в м. Нововолинську Волинської області були взяті дані, наведені довідці № 120/5 від 02.10.2006 р.

Судом також встановлено, що листом Національного медичного університету імені О.О. Богомольця № 120/5-48 від 18.04.2013 р. університет повідомив Управління Пенсійного фонду України в м. Нововолинську Волинської обл. про скасування довідки № 120/5 від 12.07.2006 р. та довідки № 120/5 від 02.10.2006 р., що були видані клінічному ординатору Магомаєву Магомету Джамбулатовичу та надано нову довідку про заробітну плату № 120/5-47 від 18.04.2013 р. із відомостями про заробітну плату у розмірі 475, 26 крб.

За таких обставин, позивач вважає, що ним здійснювались виплати пенсії Магомаєву Магомету Джамбулатовичу у підвищеному розмірі, у зв'язку з чим позивачу було спричинено шкоду у розмірі 126 783, 70 грн. При цьому, позивач вказує на неправильний розрахунок заробітної плати, оскільки використано 100% тарифної ставки та коефіцієнт кратності при тому, що постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1988 р. № 491-106 вказано на те, що підстав для підвищення на 100% тарифних ставок для всіх працівників немає.

В свою чергу відповідач заперечує проти позову з підстав того, що за змістом ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суб'єктом, який повинен повертати надмірно сплачені суми пенсії є власне пенсіонер; позивач, заявляючи даний позов, підтверджує власну недбалість, оскільки він протягом 7 років виплачував пенсію, не застосовуючи приписів тих нормативних актів, якими наразі обґрунтовує позов. Також відповідачем заявлено строк позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача заявленої суми коштів, оскільки відповідач вважає, що про невірний розрахунок суми заробітної плати позивачеві було відомо ще з 2006 р.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 № 384/2011, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (п. 7 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 № 384/2011).

Відповідно до п. 1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 22.12.2014 № 28-2, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за № 41/26486, Управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах (далі - управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України.

Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, забезпечує ведення в районі (місті) реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб), своєчасне внесення відомостей до нього та їх використання, контроль за достовірністю відомостей, поданих до реєстру застрахованих осіб, та автоматизовану обробку інформації; призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства; здійснює контроль за додержанням вимог законодавства про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (далі - страхові внески) та інших платежів; застосовує фінансові санкції, передбачені законом (п. 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 22.12.2014 № 28-2, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за № 41/26486).

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що держава забезпечує захист прав та законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів у спосіб та порядок, що визначається цим кодексом та іншими законами України. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За статтею 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

У разі порушення законних прав та інтересів осіб, суд зобов'язаний їх захистити у спосіб, передбачений, зокрема, статтею 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України.

Так, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ст. 22 ЦК України).

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому господарському суду слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору (статті 623 ЦК України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, частинами першою і другою якої встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як випливає з приписів вищенаведеної правової норми, виходячи із аналізу змісту ст. 1166 Цивільного кодексу України, шкода відшкодовується за наявності складу цивільного правопорушення, а саме таких його елементів: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою та вини особи, яка заподіяла шкоду.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення, звільняє боржника від відповідальності (виключає його відповідальність).

Таким чином, з метою встановлення доведеності факту завдання шкоди позивачеві у заявленій до стягнення сумі внаслідок сплати коштів у надмірному розмірі, в першу чергу необхідним є встановити власне, факт сплати таких коштів у сумі, що перевищує, на думку позивача, суму, яка повинна була бути сплачена 3-ій особі.

Позивач зазначає, що підтвердженням факту нарахування суми пенсії, із яких сума 126 783,70 грн. сплачена надмірно, слугують розрахунково-платіжні відомості, що наявні в матеріалах пенсійної справи Магомаєва Магомеда Джамбулатовича.

Разом з тим, суд звертає увагу, що будь-які докази нарахування суми пенсії позивачем жодним чином не можуть свідчити про фактичне списання таких коштів та перерахування їх на відповідні рахунки 3-ої особи як отримувача таких коштів, як-от банківські виписки, платіжні доручення тощо.

Відтак, за відсутності первинних доказів на підтвердження доводів позивача про фактичну (реальну) сплату (перерахування) з Державного бюджету України суми пенсії у розмірі, що перевищує суму, яка повинна бути перерахована, у суду відсутні підстави із достатньою достовірністю вважати, що позивачеві заподіяно реальних збитків.

При цьому, суд зазначає, що позивач не обмежений у процесуальних можливостях, передбачених нормами ГПК України, зокрема ст. 38 ГПК України стосовно витребування необхідних доказів для підтвердження доводів, якими він обґрунтовує свої вимоги за умови неможливості самостійного подання таких доказів. Разом з тим, жодних клопотань такого змісту до суду не надходило, неможливість подання належних первинних доказів у справі також не обґрунтована.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту дійсного заподіяння йому реальних збитків, у зв'язку з чим в задоволенні позову суд відмовляє.

При цьому, суд звертає увагу позивача на таке.

Відповідно до статті 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення», органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Разом з тим, за змістом ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником (згідно зі ст. 1 Закону - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону) недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

При цьому, за змістом п. 16 Перехідних положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Положеннями статті 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, за відсутності належних доказів викладеного у позові, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, не доведеними позивачем належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Представник відповідача у відзиві просить суд застосувати строк позовної давності у даній справі як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 256 та 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності за змістом ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, за приписами ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29 травня 2013 року N 10, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, з огляду на вищезазначене, оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог через недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у суду відсутні підстави для застосування строку позовної давності у даній справі.

Отже, відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення

складено 06.04.2015 р.

Суддя Ю.В. Картавцева