РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2015Справа №904/896/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАЛЕНД"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кан"

про визнання договору недійсним

Суддя Лиськов М.О.

від позивача: Серафін Я.О. (дов. від 28.01.2015),

від відповідача: Третяк А.М. (дов. від 22.01.2015)

Відповідно до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 15.04.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

19.02.2015 до Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАЛЕНД" (надалі по тексту - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кан" (надалі по тексту - відповідач) про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що всупереч ч.1 ст 203 ЦК України, ч.4 та ч.7 ст. 179 ГК України, Договір Поставки суперечить вимогам ст..ст. 6, 258,549, 662, 671, 712, ЦК України та ст..ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов?язань. Договором передбачене право Продавця визначити асортимент та кількість товару, котрий придбає Покупець, змінити ціну товару після його оплати та умови його поставки, виключаючи право Продавця поставити товар в меншій кількості ніж Покупець сплатив, без відшкодування Покупцю надлишково сплаченої ним суми, що суперечить нормам ЦК України. Всупереч нормам ЦК України та Закону України « Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов?язань» у Договорі поставки вказується пеня у розмірі 0,3 % за кожен день прострочення, що складає 109,5%, яка не відповідає нормам чинного законодавства. У п.8.3. Договору поставки, порушені вимоги п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, встановлена позовна давність більш тривала, ніж передбачено законом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2015 порушено провадження у справі № 904/896/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАЛЕНД" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кан" про визнання договору недійсним, розгляд справи призначено на 11.03.2015.

В судове засідання призначене на 11.03.2015 представник позивача не з ? явився.

Представник відповідача, в судове засідання призначене на 11.03.2015, не з'явився однак через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи та заяву про отримання процесуальних документів в електронному вигляді.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2015 розгляд справи відкладено на 25.03.2015.

24.03.2015 р. через канцелярію надійшли документи по справі від відповідача.

В судове засідання призначене на 25.03.2015 р. представники сторін з?явилися та надали пояснення по суті справи.

Суд керуючись ст. 77 ГПК України, оголосив перерву в судовому засіданні на 15.04.2015.

В судове засідання призначене на 15.04.2015 р. представники з ? явилися та надали пояснення по суті справи.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

15.04. 2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кан» (надалі - відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АКВАЛЕНД» (надалі - позивач) був укладений Договір поставки № Р.013/204-UMD (надалі - Договір), відповідно до умов якого, відповідач зобов'язується в строки, визначені договором, передати у власність позивача обладнання системи KAN-therm та додаткове обладнання, а позивач зобов'язується прийняти Товар та оплатити його вартість.

На думку позивача всупереч ч.1 с. 203 ЦК України, ч.4 та ч.7 ст.179 ГК України, Договір Поставки не відповідає вимогам ст. ст. 6, 258, 549, 662, 671, 712, ЦК України та ст. ст. 1,3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов?язань».

Зокрема, позивач зазначає, що ЦК України не передбачає право Продавця визначити асортимент та кількість товару, котрий придбає Покупець, змінювати ціну товару після його оплати та умови його поставки, виключаючи право Продавця поставити товар в меншій кількості ніж Покупець сплатив, без відшкодування Покупцю надлишково сплаченої ним суми, а тому пункти 1.3, 4.4, 4.5, 5.1 Договору, необхідно визнати недійсними.

Також, позивач вказує, що пунктом 8.3 Договору поставки, порушенні вимоги п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, а саме встановлена позовна давність більш тривала, ніж передбачено законом та вказується пеня у розмірі 0,3% за кожен день прострочення, таким чином на думку позивача дані положення суперечать нормам чинного законодавства.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та дослідивши в судовому засіданні докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 3.10. постанови Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, г зв'язку з неподанням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не мас істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Судом встановлено, що від позивача не надходило жодних претензій щодо поставки товару, який не був погоджений сторонами у додатках до Договору.

Крім того, якщо у позивача наявні претензії до порушення відповідачем асортименту поставленого товару він може звернутись з окремим позовом щодо належного виконання зобов'язань за Договором.

Договором є погоджена дія двох або більше сторін спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частини 1, 2, 4 статті 202 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Про те, що на момент укладення договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору та бажали настання цивільних прав та обов'язків, свідчать підписи сторін на спірному договорі.

Укладаючи договір Поставки сторони були вільними в укладені договору та визначенні (погодженні) його умов, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін.

Як Позивач, так і Відповідач під час укладення договору Поставки були вільними в його укладенні та могли укласти договір на визначених умовах, запропонувати внести зміни до договору щодо пунктів, з якими сторони не погоджуються, або ж відмовитись від його укладення взагалі та укласти договір з іншим контрагентом, або на інших умовах.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи з твердження позивача щодо п.8.3 Договору, який не відповідає вимогам закону, слід зазначити наступне.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня], яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частинами 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або Неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Отже, нормами законодавства передбачена можливість сторін самостійно визначати розмір пені, а також продовжувати строк її нарахування при підписані Договору.

Таким чином, суд приходить до висновку що п 8.3. Договору відповідає нормам чинного законодавства.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оскаржуваний ним договір суперечить вимогам ст..ст. 6, 258, 549, 662, 671, 712 ЦК України та ст..ст. 1,3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов?язань».

Відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог із наведених Позивачем обґрунтувань позову, та їх відхиляє.

Судовий збір, відповідно до положень статті 49 ГПК України, покладається на Позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАЛЕНД" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кан" про визнання договору недійсним - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст складено 20.04.2015

Суддя М.О. Лиськов