РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2015Справа №910/3024/15-г

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Мельник Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "РМ-Інвест",

про визнання недійсними договору про встановлення сервітуту

за участю представників:

від позивача: Фадєєва Н.І. - представник за довіреністю № б/н від 15.05.2014 р.

від відповідача: Глюк Н.М. - представник за довіреністю № б/н від 31.12.2014 р.

В С Т А Н О В И В:

До господарського суду м. Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Атем" (далі - ТОВ "Атем") з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "РМ-Інвест" (далі - ТОВ "РМ-Інвест") про визнання недійсним договору про встановлення сервітуту № 2010-1 від 20.10.2013 р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що вказаний договір не посвідчено нотаріально та не здійснено його обов'язкової державної реєстрації, що суперечить вимогам чинного законодавства.

З цих підстав, посилаючись на ст. ст. 203, 215 ЦК України, позивач просить визнати недійсним договір про встановлення сервітуту № 2010-1 від 20.10.2013 р. із застосуванням до нього наслідків недійсності правочину.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив, вказав, що чинне законодавство не містить положень про нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію договорів про надання в користування приміщення. Просив відмовити у позові.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з такого.

У судовому засіданні встановлено, що 20.10.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Атем" (власник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "РМ-Інвест" (сервітуарій) був укладений договір № 2010-1 про встановлення сервітуту (далі - спірний договір).

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору зміст сервітуту полягає у наданні власником сервітуарію права користування площами приміщень, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Промислова, будинок 4б.

Сервітут встановлюється відносно будівлі формувального цеху № 2 (літера Б), площею 3 903, 20 кв.м, яка належить власнику на праві приватної власності, що засвідчується договором купівлі - продажу цілісного майнового комплексу № 179 від 12 травня 2006 року (п. 1.2 договору).

Згідно з п. п. 2.1, 3.1 цим договором встановлюється безстроковий та безоплатний сервітут, а відповідно до п. 8.1 договору сторони погодили, що право сервітуту виникає після підписання договору.

Вказаний договір позивач просить визнати недійсним.

Розглядаючи спір по суті та перевіряючи доводи сторін, господарський суд виходив з наступного.

Приписами ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (абз. 5 п.п. 2.10 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11).

Позивач посилається на частину 2 статті 402 Цивільного кодексу України, яка передбачає обов'язкову державну реєстрацію, а також нотаріальне посвідчення договорів про встановлення сервітуту, а тому вважає, що спірний договір має бути визнаний недійсним.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ч. 1 ст. 209 ЦК України).

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч. 1 ст. 210 ЦК України).

Судом встановлено, що договір № 2010-1 про встановлення сервітуту від 20.10.2013 р. вчинено в письмовій формі, підписано представниками обох сторін та скріплено печатками. Також судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору про встановлення сервітуту.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно зі ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина 1). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (частина 2).

Разом з тим, як вже встановлено судом, за спірним правочином зміст сервітуту полягає у наданні сервітуарію права користування площами приміщень, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Промислова, будинок 4б, тобто конкретною будівлею - формувальним цехом № 2, з чого суд робить висновок про те, що договір укладено відносно нерухомого майна.

При цьому суд приймає до уваги, що чинним законодавством України не передбачено вимог щодо обов'язкової державної реєстрації договорів про встановлення сервітуту відносно об'єктів нерухомого майна, а посилання позивача на ч. 2 ст. 402 Цивільного кодексу України, суд відхиляє, оскільки вказана норма закону передбачає обов'язкову державну реєстрацію для договорів про встановлення земельного сервітуту, а, отже, ця норма права не може бути застосована до спірних правовідносин.

Суд також зазначає, що чинним законодавством України не передбачено обов'язкових вимог щодо нотаріального посвідчення договорів про встановлення сервітуту стосовно об'єктів нерухомого майна. При цьому в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження досягнення сторонами домовленості про нотаріальне посвідчення спірного договору, а позивач таких доказів суду не надав.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним, у зв'язку з чим у позовних вимогах необхідно відмовити.

Згідно статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32 - 35, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем" до Товариства з обмеженою відповідальністю "РМ-Інвест" про визнання недійсним договору про встановлення сервітуту № 2010-1 від 20.10.2013 р.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 9 квітня 2015 року.

Повний текст рішення підписаний 14 квітня 2015 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя К.І. Головіна