КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2015 р. Справа№ 910/23955/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Авдеєва П.В.

Ільєнок Т.В.

за участю представників:

від позивача: не з'явився,

від відповідача: представник - Ястремський О.Я. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Малого приватного підприємства "Гетьман"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2015 р.

у справі № 910/23955/14 (суддя Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛГА-Логістик", м. Київ

до Малого приватного підприємства "Гетьман", м. Київ

про стягнення 197 230,94 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "ОЛГА-Логістик" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Малого приватного підприємства "Гетьман" про стягнення з відповідача на користь позивача суму основного боргу в розмірі 193 987,07 грн., інфляційних втрат в розмірі 972,38 грн., пені в розмірі 3 866,58 грн., 20 % річних в розмірі 456,50 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання умов договору поставки продукції №2/10/208 від 08.12.2010 р. позивач здійснив поставку товару, а відповідач належним чином грошове зобов'язання по оплаті поставленого товару не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.01.2015 р. у справі №910/23955/14 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛГА-Логістик" задоволено повністю, стягнуто з Малого приватного підприємства "Гетьман" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛГА-Логістик" заборгованість у розмірі 193 987 грн. 07 коп., пеню у розмірі 3 866 грн. 58 коп., 3% річних у розмірі 456 грн. 50 коп., інфляційні у розмірі 972 грн. 38 коп. та судовий збір у розмірі 3 944 грн. 62 коп.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Мале приватне підприємство "Гетьман" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним і таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що 30.03.2015 р. між сторонами підписано Додаткову угоду № 1 до Договору поставки продукції №2/10/208 від 08.12.2010 р., якою сторони погодили умови виплати заборгованості, також 30.03.2015 р. відповідач в добровільному порядку перерахував на рахунок позивача суму коштів в розмірі 3944,62 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Позивач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Згідно роз'яснень п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка представника позивача в судове засідання не перешкоджає розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.12.2010 р. між Товариством (постачальник) та Підприємством (покупець) було укладено договір поставки продукції №2/10/208 (Договір).

Згідно п. 1.1 Договору постачальник продає та поставляє, а покупець купує та оплачує на умовах та у порядку, визначених цим договором, товар в асортименті, кількості та за цінами, вказаними в додатках (специфікаціях) або накладних, що засвідчують прийом-передачу товару від постачальника до покупця та є невід'ємними частинами цього договору.

У п. 3.3 Договору сторони погодили, що покупець зобов'язаний оплачувати кожну партію переданого постачальником товару протягом 7 календарних днів з моменту передачі такої партії товару.

У відповідності до п. 2.1 Договору найменування та кількість товару зазначається в додатках або накладних, які є невід'ємними частинами цього договору.

На виконання умов Договору позивачем поставлена, а відповідачем прийнята продукція на загальну суму 193 987,07 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, підписаними сторонами у період з 18.08.2014 р. по 02.10.2014 р.

Договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи (видатковими накладними, підписаними сторонами у період з 18.08.2014 р. по 02.10.2014 р.) підтверджується передача відповідачу товару згідно Договору на загальну суму 193 987,07 грн.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 3.3 Договору, відповідач був зобов'язаний розрахуватися за отриманий товар протягом 7 календарних днів з моменту передачі такої партії товару.

Таким чином, заборгованість відповідача за поставлений товар на момент розгляду справи в суді першої інстанції становила 193 987,07 грн., а строк виконання грошового зобов'язання на момент подання позовної заяви настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача на підставі Договору за переданий товар. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення до місцевого господарського суду не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Підприємством обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно визначив, що позовні вимоги Товариства про стягнення з Підприємства заборгованості у розмірі 193 987,07 грн. є правомірними та обґрунтованими.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 3 866,58 грн., 3% річних у розмірі 456,50 грн. та інфляційних у розмірі 972,38 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання у період з 28.08.2014 р. по 23.10.2014 р.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 5.3 Договору сторонами погоджено, що у випадку несвоєчасної оплати поставленої партії товару, покупець зобов'язаний сплатити на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості партії товару за кожний прострочений день платежу.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, є правомірним висновок суду першої інстанції про задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 3866,58 грн., 3% річних у розмірі 456,50 грн. та інфляційних у розмірі 972,38 грн.

Колегія суддів відхиляє твердження апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції принципу змагальності сторін у зв'язку з розглядом справи без участі представника відповідача з наступних підстав.

Так, представник відповідача в судове засідання суду першої інстанції не з'явився, 12.01.2015 р. через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю направлення представника в судове засідання.

Місцевим господарським судом правомірно в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи відмовлено, оскільки відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту неможливості забезпечення явки представника в судове засідання (перебування на лікарняному).

Колегія суддів також, враховує, що 30.03.2015 р. між сторонами підписано Додаткову угоду № 1 до Договору поставки продукції №2/10/208 від 08.12.2010 р., якою сторони погодили умови виплати заборгованості, також 30.03.2015 р. відповідач в добровільному порядку перерахував на рахунок позивача суму коштів в розмірі 3944,62 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Однак зазначене не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

Так, згідно роз'яснень, які викладені у п. 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" із змінами і доповненнями, частиною першою статті 104 ГПК не передбачено можливості скасування або зміни рішення у зв'язку із зміною стану розрахунків між сторонами (наприклад, зменшення або збільшення заборгованості), якщо така зміна сталася після прийняття рішення місцевого господарського суду.

А тому, укладення Додаткової угоди № 1 до Договору поставки продукції №2/10/208 від 08.12.2010 р. після прийняття рішення судом першої інстанції не є підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2015 р.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З огляду на викладені обставини, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог повністю, з даним висновком погоджується і колегія суддів, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення суду першої інстанції відповідає законодавству, матеріалам справи та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Малого приватного підприємства "Гетьман" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2015 р. у справі № 910/23955/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/23955/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді П.В. Авдеєв

Т.В. Ільєнок