ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2015 р.Справа № 922/1214/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Денисюк Т.С.

при секретарі судового засідання

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Агропромкомплект" м.Дніпропетровськ
до Публічного акціонерного товариства "Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря", м. Харків
про стягнення коштів в розмірі 282 878,97 грн.
за участю :

Представник позивача - Срока А.С. довіреність №257 від 23.03.2015 року;

Представник відповідача - Шевченко К.І., довіреність №49 від 14.01.2015 року;

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Агропромкомплект" звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря" про стягнення основної заборгованості у розмірі 274094,64 грн., інфляційних втрат у розмірі 3044,33 грн., 3% річних у розмірі 1013,36 грн. та процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 4726,64 грн. В обгрунтування позовних вимог позивач вказує на неналежне виконання з боку відповідача своїх зобов'язань за Договором №8 від 17.12.2013 року.

Також позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 5657,58 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.03.2015 року за позовною заявою було порушено провадження по справі № 922/1214/15 та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 24 березня 2015 року.

Ухвалою суду від 24.03.2015 року розгляд справи було відкладено на 06 квітня 2015 року.

Через канцелярію суду 03.04.2015 року від відповідача надійшло клопотання (вх.№13247) про долучення до матеріалів справи відзиву на позовну заяву та документів на виконання вимог ухвали суду.

Надані документи були досліджені та долучені судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 06.04.2015 року було оголошено перерву до 15 квітня 2015 року на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України.

Представник позивача в судовому засіданні та в наданих до суду 15.04.2015 року додаткових письмових поясненнях до позовної заяви (вх.№14850) підтримував позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні та у відзиві на позовну заяву проти позову заперечував, вказуючи на те, що ПАТ "Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря" перебуває у скрутному фінансовому становищі, а порушення зобов"язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Крім того, позивачем не було направлено претензії на адресу відповідача, тим самим не було дотримано досудове урегулювання спору та передбачено та передбаченого договором пункту.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, надані докази, вислухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

17 грудня 2013 року між позивачем - Товариством обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Агропромкомплект" (постачальником) та відповідачем - Публічним акціонерним товариством "Харківський машинобудівний завод "Світло шахтаря" (покупцем) було укладено Договір № 8 (далі-Договір), відповідно до умов якого Постачальник (позивач) прийняв на себе зобов'язання передати в обумовлені Договором строки відповідачу Продукцію та/або Товар, а покупець (відповідач) зобов'язаний прийняти вказаний Товар та оплатити за нього узгоджену суму.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що кількість, ціна та асортимент Товару визначається Специфікаціями, які є складовими і невід"ємними частинами Договору.

Відповідно до п. 3.1 Договрору, погодженою партією Товару є кількість та асортимент Товарів, вказаних в конкретній специфікації.

Згідно із положеннями Договору конкретні умови та строки поставки по кожній партії Товару вказуються сторонами у відповідних Специфікаціях до Договору.

Як свідчать матеріали справи, позивач (постачальник) свої зобов'язання за вищенаведеним Договором № 8 від 17.12.2013 року та Специфікаціями до нього виконав в повному обсязі та поставив відповідачу Товар на загальну суму 274 094,64 грн., що підтверджується видатковими накладними, скріпленими підписами повноважних представників сторін (арк.с.25-32).:

Відповідач (покупець) Товар отримав без зауважень та претензій щодо кількості, асортименту, якості, вартості Товару за підписаними видатковими накладними.

Пунктом 4.3 спірного Договору сторони погодили порядок оплати, а саме: на протязі 60 календарних днів з дати поставки кожної конкретної погодженої в Специфікації партії Товару.

Проте, оплату в строки, встановлені п. 4.3 Договору відповідач не провів, що й стало підставою для звернення позивача з даним позовом до господарського суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і пояснень щодо них, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

За договором поставки, відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України та статті 265 Господарського кодексу України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, однак, матеріали справи не містять належних доказів оплати Публічним акціонерним товариством "Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря" отриманого відповідно до умов спірного Договору Товару.

Твердження відповідача, стосовно того, що позивачем не було направлено претензії на адресу ПАТ "Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря", тим самим не було дотримано досудове урегулювання спору та передбаченого договором пункту, є хибним, оскільки застосування заходів досудового врегулювання спору є правом суб"єктів господарювання, а не їх обов"язком.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому ст.ст. 32, 33 ГПК України порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував, доказів оплати отриманого Товару суду не надав, суд дійшов висновку, що позов в частині заявлених до стягнення 274 094,64 грн. основного боргу підтверджується наявними у матеріалах справи доказами та підлягає задоволенню.

Крім того, позивач, посилаючись на порушення відповідачем зобов"язань за Договором, просить стягнути з нього інфляційні втрати у розмірі 3044,33 грн., 3% річних у розмірі 1013,36 грн. та проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 4726,64 грн..

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

З огляду на наведене, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних у сумі 1013,36 грн. та інфляційних втрат у сумі 3044,33 грн..

Надаючи правову оцінку позовним вимогам в частині стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 4726,64 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною третьою статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

При цьому пунктом 6.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 встановлено, що проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 Цивільного кодексу України).

Пунктом 6.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 встановлено, що підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 Цивільного кодексу України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 Цивільного кодексу України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 Цивільного кодексу України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

За таких обставин суд дійшов висновку про правомірність нарахування позивачем процентів за користування чужими грошовими коштами.

Судом здійснено перевірку наданого розрахунку процентів за користування чужими грошовими коштами, згідно якого нараховані проценти складають 4726,64 грн., та встановлено, що розрахунок є обгрунтованим та підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаючи судові витрати в даній справі на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 11, 509, 525, 526, 530, 625, 692, 712 Цивільного кодексу України , статтями 173, 174, 193, 265 Господарського кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря" (61001, м. Харків, вул. Світло шахтаря, буд. 4/6, ) на користь Товариства обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Агропромкомплект" (49055, м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграда, 31-А, ) - суму основної заборгованості у розмірі 274094,64 гривень, інфляційні втрати у розмірі 3044,33 гривень, 3% річних у розмірі 1013,36 гривень, проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 4726,64 гривень та сплачений судовий збір за подачу позову в сумі 5657,58 гривень.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 20.04.2015 р.

Суддя Т.С. Денисюк