РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2015Справа №910/5436/15-г
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тусмо»

до Міністерства оборони України

про стягнення 199 500,00 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Сищук В.В. (представник за довіреністю №98 від 03.03.2015р.);

Смолинець Л.П. (представник за довіреністю №98 від 03.03.2015р.);

від відповідача: Кривошея Д.А. (представник за довіреністю №220/854/д від 14.11.2014р.).

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Тусмо» (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Міністерства оборони України (надалі також - відповідач) суми основної заборгованості в розмірі 199 500,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов Договору про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/14/218 від 18.12.2014р. позивачем поставлено відповідачу товар, проте останній, в порушення умов Договору, зобов'язання з оплати отриманого товару не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість перед позивачем.

Відповідачем надано письмовий відзив на позовну заяву до матеріалів справи, відповідно до змісту якого він заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач є бюджетною організацією, фінансування якої відбувається з державного бюджету України, а в 2015 році кошти на погашення даного бюджетного зобов'язання не надходили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2015р., в справі було порушено провадження суддею Морозовим С.М., справі присвоєно №910/5436/15-г, розгляд було призначено на 31.03.2015р.

В судовому засіданні 31.03.2015р. в справі було оголошено перерву до 07.04.2015р.

В судовому засіданні 07 квітня 2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.12.2014р. між позивачем (постачальник за Договором) та відповідачем (замовник за Договором) було укладено Договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/14/218 (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору позивач зобов'язується у 2014 році поставити відповідачу одяг верхній, інший, чоловічій і хлопчачий (куртка зимова з тканини плащової чорного кольору) (надалі - товар), а відповідач забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому Договорі.

Номенклатура товару, передбаченого до поставки за Договором, вимоги згідно яких виготовляється товар, строки (терміни) виконання Договору, визначаються специфікацією: куртка зимова з тканини плащової чорного кольору в кількості 1000 шт. по 332,50 грн. за одиницю з терміном поставки до 26.12.2014р. Ціна товару з ПДВ складає 199 500,00 грн. (п. 1.2. Договору).

Пунктом 4.1. Договору визначено, що розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 30 банківських днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надавання позивачем відповідачу належним чином оформленого рахунку-фактури на поставлений товар, підписаний керівником та головним бухгалтером позивача (якщо посада головного бухгалтера не передбачена штатним розписом, то про це зазначається у рахунку-фактурі).

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2014р. (включно), а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення. (п. 10.1. Договору).

Пунктом 1 Додаткової угоди №1 від 26.12.2014р. до Договору сторони виклали п. 10.1. в наступній редакції: «Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.03.2015р. (включно), а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення.».

Із матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору, позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 199 500,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи належними чином засвідченою копією видаткової накладної №2 від 21.01.2015р. на зазначену суму.

Факт отримання відповідачем поставленого позивачем згідно умов Договору товару підтверджується наявним в зазначеній видатковій накладній підписом та відбитком печатки Міністерства.

Задля проведення відповідачем оплати вартості поставленого товару позивачем було виставлено рахунок фактуру №2 від 21.01.2015р. на суму 199 500,00 грн.

Враховуючи те, що повна вартість товару за Договором у розмірі 199 500,00 грн. відповідачем не оплачена, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до частини 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно із частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідач не заперечує наявну заборгованість з оплати вартості поставленого за Договором товару, проте зазначає, про неможливість його оплати, у зв'язку з відсутністю бюджетного фінансування.

Однак, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України і ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а тому посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування як на підставу невиконання своїх грошових зобов'язань є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України та ч. 2 ст. 218 ГК України і рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005р. відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України не є підставою для звільнення за порушення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція з приводу того, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання викладена у постанові Верховного Суду України №11/446 від 15.05.2012 р.

Крім того, між сторонами виникли господарські відносини, а приписи Господарського кодексу України не передбачають привілейованого становища суб'єктів господарювання, які фінансуються за рахунок бюджету, щодо відповідальності за порушення зобов'язань.

Відповідно до частини 2 статті 252 Цивільного кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Нормами частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, затримка бюджетного фінансування, не може розглядатись як встановлення терміну виконання обов'язку замовника з оплати виконаних робіт, з огляду на те, що поняття "термін" передбачає вказівку на подію, яка має неминуче настати, тоді як умова про надходження бюджетного фінансування такої вказівки не містить.

Враховуючи те, що відповідачем порушено зобов'язання за Договором у частині оплати вартості товару (оплата повинна була бути здійснена у строк до 04.03.2015р. включно, у відповідності до п. 4.1. Договору), заборгованість у розмірі 199 500,00 грн. за даним Договором підтверджується матеріалами справи, та відповідачем не спростовано обставин викладених у позові, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв'язку з чим, позов у даній частині підлягає задоволенню.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених умовами Договору, укладеного з позивачем.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/5436/15-г підлягають задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача суми основного боргу в розмірі 199 500,00 грн.

Судовій збір позивача в розмірі 3 990,00 грн., відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Закону України «Про судовий збір», Цивільного кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Міністерства оборони України (, адреса: 03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, будинок 6) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тусмо» (, адреса: 10006, м. Житомир, вул. Денешивська, будинок 4) суму основного боргу в розмірі 199 500,00 грн. (сто дев'яносто дев'ять тисяч п'ятсот гривень 00 копійок) та суму судового збору в розмірі 3 990,00 грн. (три тисячі дев'ятсот дев'яносто гривень 00 копійок).

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.04.2015р.

Суддя С.М. Морозов