РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2015Справа №910/6058/15-г

За позовомПриватного виробничо - комерційного підприємства «ЕЛБІ»
доПриватного підприємства «ТВІН»
простягнення 138 315,65 грн.

Суддя Трофименко Т.Ю.

в присутності представників сторін:

від позивача - Андрієвська О.О. - по дов. №б/н від 19.02.2015р.

від відповідача - Макаренко К.Ю. - по дов. №5 від 01.02.2015р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду передані позовні вимоги Приватного виробничо - комерційного підприємства «ЕЛБІ» про стягнення з Приватного підприємства «ТВІН» 138 315,65 грн., із яких: 98 293 грн. 88 коп. основний боргу 9 002 грн. 64 коп. - пеня, 27 997 грн. 60 коп. - інфляційні, 3 021 грн. 53 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на виконання умов договору №05мСН-20/05-08 від 20.05.2008р. поставив відповідачу визначений договором товар, втім відповідач, в порушення умов даного договору, свої зобов'язання у повному обсязі по оплаті поставленого товару належним чином не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість в сумі 98 293, 88 грн., яка заявлена до стягнення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2015 порушено провадження у справі № 910/6058/15-г, розгляд справи призначено на 08.04.2015.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову в частині стягнення основного боргу не заперечував. Просив відмовити в задоволенні пені у зв»язку з тим, що позивачем невірно визначено період нарахування та застосувати строк позовної давності для стягнення пені.

В судовому засіданні 08.04.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, долучивши до матеріалів справи надані сторонами докази та заслухавши в засіданні пояснення представників позивача та відповідача, суд -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч.2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

20 травня 2008 року між Приватним виробничо - комерційним підприємством «ЕЛБІ» (надалі - постачальник, позивач) та Приватним підприємством «ТВІН» (надалі - покупець, відповідач) було укладено договір №05мСН-20/05-08, відповідно до умов якого постачальник зобов'язався систематично доставляти та передавати у власність відповідача м2ясну сировину, а відповідач зобов»язувався приймати сировину та своєчасно здійснювати оплату за неї на умовах даного договору (п.1.1 договору).

Відповідно до п.3.1 договору поставка товару здійснюється позивачем партіями згідно замовлень відповідача, в яких зазначаються асортимент, кількість, ціна, строк та умови поставки.

На виконання умов даного договору, позивач передав уповноваженому представнику відповідача узгоджений товар на загальну суму 177 103,20 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними №355 від 05.12.2012р. та №380 від 26.12.2012р, які підписана уповноваженими особами сторін без заперечень.

Про належне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору щодо поставки визначених товарів.

За умовами п. 4.2 договору покупець зобов'язаний перерахувати на рахунок позивача вартість поставленої йому партії сировини протягом 10 банківських днів з моменту поставки..

Втім, відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань за договором

№№05мСН-20/05-08 20.05.2012р. щодо сплати повної вартості поставленої сировини, оплату у не здійснив, у зв'язку з чим виникла заборгованість в розмірі 98 293,88 грн.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

При цьому, п. 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт поставки позивачем відповідачу узгодженого товару та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати отриманого товару підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 98 239,88 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3 021,53 грн. 3% річних, 27 997,60 грн. - інфляційні та 3 021,53 грн. пені за період з 22.02.2014 р. по 21.08.2014 р.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частинами 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Нормами статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з пунктом 6.3. договору у разі порушення строків виконання своїх зобов'язань за цим договором винна сторона сплачує на користь іншої сторони пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, від вартості робіт за цим договором за кожен день прострочення..

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Суд встановив, що доданий до позовної заяви арифметичний розрахунок пені є неправильним, оскільки позивач мав право на нарахування пені за 6 місяців з 20.12.2012р. по накладній №355 від 05.12.2012р. та з 14.01.2013р. по накладній №380, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені задоволенню не підлягають..

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних, суд встановив, що останнім було вірно проведено розрахунок, а тому позовні вимоги в частині стягнення 3 021,53 грн. 3% річних, 27 997,60 грн. - інфляційних підлягають задоволенню.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, стороні, на користь якої відбулося рішення, господарській суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача: при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог частково з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства «ТВІН» (03124, м. Київ, вул. Миколи Василенка, 7-Б, код 21667352) на користь Приватного виробничо - комерційного підприємства «ЕЛБІ» (27100, м. Новоукраїнка, Кіровоградської області, вул. Чапаєва, 90, ) 98 293 грн. 88 коп. основного боргу, 3 021 грн. 53 коп. - 3 % річних, 27 997 грн. 60 коп. - інфляційні, 2 586 грн. 26 коп. - судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.04.2015.

Суддя Т.Ю.Трофименко