РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2015Справа №910/6353/15-г

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатибудінвест», м.Дружківка,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль», м.Київ,

про визнання договору фінансового лізингу недійсним

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився.

від відповідача: Семеняка М.В. - по дов.

Згідно з приписами ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 08.04.2015р. оголошувалась перерва до 14.04.2015р.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Карпатибудінвест», м.Дружківка звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль», м.Київ про визнання договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. фінансового лізингу недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на порушення під час укладення спірного правочину приписів чинного законодавства України. Зокрема, на думку заявника, визначення у спірному правочині можливості коригування суми винагороди лізингодавця шляхом її збільшення на розмір курсової різниці між національною та іноземною валютою (доларом США) суперечить вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг». Одночасно, за твердженнями Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатибудінвест», договір №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. та угоду від 01.10.2011р. про внесення змін до договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. фінансового лізингу з боку відповідача підписано не уповноваженими особами.

У судове засідання 14.04.2015р. позивач не з'явився, представника не направив, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористався.

Проте, наведений учасник судового процесу був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, з огляду на таке.

За приписами п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (п.4 ч.2 ст.81-1 Господарського процесуального кодексу України), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони про час і місце наступного судового засідання.

Отже, враховуючи, що присутність представника позивача у минулому судовому засіданні підтверджується протоколом від 08.04.2015р. судового засідання, суд дійшов висновку, що заявник був обізнаний про час та місце наступного слухання справи.

Відповідач у відзиві без номеру та дати, що надійшов до господарського суду 08.04.2015р., та у судовому засіданні 14.04.2015р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення, з огляду на те, що вимогами Закону України «Про фінансовий лізинг» не заборонено визначення у договорі фінансового лізингу можливості коригування суми винагороди лізингодавця шляхом її збільшення на розмір курсової різниці між національною та іноземною валютою. До того ж, на думку відповідача, такі умови договору в повному обсязі відповідають принципу свободи договору. Одночасно, за твердженнями вказаного учасника судового процесу, спірний правочин та угоду про внесення змін до нього з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» було підписано повноважними особами.

З огляду на неявку позивача у судове засідання 14.04.2015р. господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

До того ж, господарським судом прийнято до уваги, що позивач був присутній в судовому засіданні та надавав пояснення суду щодо своєї правової позиції.

Судом також враховано, що явка учасників судового процесу у судове засідання 14.04.2015р. була визнана не обов'язковою.

Таким чином, незважаючи на те, що позивач не з'явився в судове засідання 14.04.2015р., справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши всі представлені учасниками судового процесу докази, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Зі ст.626 Цивільного кодексу України вбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (ч.1 ст.806 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Як свідчать матеріали справи, 03.06.2011р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Карпатибудінвест» (лізингоодержувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» (лізингодавець) було укладено договір №LC5275-05/11 фінансового лізингу, відповідно до п.1.1 якого лізингодавець зобов'язується передати на умовах фінансового лізингу, без надання послуг з управління та технічної експлуатації, у тимчасове володіння та користування за плату майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах договору.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно із ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З представлених документів вбачається, що предметом лізингу є автокран Human ZLJ5300JQZ30V, 2008р., номер кузова (шасі) L5E5H3D337A004915, який лізингодавцем і було передано лізингоодержувачу на підставі акту б/н від 03.06.2011р. приймання-передачі предмету лізингу.

За умовами п.2.1 договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. вартість предмета лізингу на момент підписання договору становила 698 848,53 грн. (в тому числі, 20% податку на додану вартість).

У додатку №1 до договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. сторонами було погоджено графік розрахунку заборгованості.

Додатковою угодою від 01.10.2011р. про внесення змін до договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. фінансового лізингу контрагентами було погоджено внесення в графік розрахунку заборгованості змін.

Строк лізингу складається з періодів лізингу у кількості 60 місяців (п.1.7 договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р.). Визначення періодів лізингу наведено сторонами у додатку №4 до спірного правочину.

Договір набуває чинності з дня його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх обов'язків за ним (п.8.1 договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р.).

За змістом п.2.6 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Як встановлено судом, оспорюваний правочин було підписано виконавчим директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» Василенко Ю.І. та директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатибудінвест» Молош В.О.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. недійсним, керуючись приписами чинного на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, господарським судом було встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору фінансового лізингу, а отже, спірний правочин було вчинено 03.06.2011р.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи поданий позов, заявник посилався на порушення під час укладення спірного правочину приписів чинного законодавства України. Зокрема, на думку заявника, визначення у спірному правочині можливості коригування суми винагороди лізингодавця шляхом її збільшення на розмір курсової різниці між національною та іноземною валютою (доларом США) суперечить вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг». Одночасно, за твердженнями Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатибудінвест», договір №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. та угоду від 01.10.2011р. про внесення змін до договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. фінансового лізингу з боку відповідача підписано не уповноваженими особами.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.1 ст.203 Цивільний кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як вказувалось вище, у п.2.1 договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. визначено, що вартість предмета лізингу на момент підписання договору становила 698 848,53 грн. (в тому числі, 20% податку на додану вартість).

У п.1.8 договору зазначено, що на підставі ст.254 Цивільного Кодексу України сторони погодили додатково до визначення зобов'язання у гривні, визначити його в грошовому еквіваленті іноземної валюти - доларі США.

Лізингоодержувач за цим договором сплачує відсотки за фінансування та поточні лізингові платежі (п.4.1 договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р.).

За умовами п.4.2 спірного правочину лізингоодержувач сплачує відсотки за фінансування у період з моменту передачі предмета лізингу до повної виплати лізингоодержувачем заборгованості лізингодавцю, визначеної за правилами договору за ставкою Libor плюс 7% від всієї суми заборгованості, визначеної у порядку п.3.1 правочину. Сума відсотків у грошову еквіваленті іноземної валюти підлягає перерахунку у гривню за курсом продажу, крім податку на додану вартість.

Під ставкою Libor за умовами укладеного між сторонами правочину розуміється фіксована індикативна ставка, яка нараховується як середньоарифметичне значення індивідуальних процентних ставок пропозиції ресурсів банків-членів Британської банківської Асоціації (ВВА Libor Contributor Panel Banks), фіксується на 11 годину за Лондонським часом для пропозицій СПОТ (Т+2). При реалізації договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. ставка визначається за дату на підставі даних системи РЕЙТЕРС (розділ «Визначення» додатку №4 до договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р.).

Одночасно, у розумінні спірного правочину курсом продажу є ринковий курс гривні (курс продажу валюти) до визначеної у п.1.8 договору валюти, оприлюднений Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» як курс для операцій лізингу на сайті банку.

У додатку №1 до договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. (в редакції угоди від 01.10.2011р. до договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р.) контрагентами було погоджено графік заборгованості лізингоодержувача перед лізингодавцем.

Наразі, господарський суд зазначає, що погодження сторонами у договорі №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. порядку визначення частини лізингових платежів з урахуванням коригування на курсову різницю національної валюти до долара США, не свідчить про порушення вимог чинного законодавства України. При цьому, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 533 Цивільного кодексу України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 Цивільного кодексу України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

За приписами ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у разі зміни Національним банком України курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Аналогічну правову позицію наведено у п.4 Висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях,

прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.11116 Господарського процесуального кодексу України, за 2010- 2011 рр., Інформаційному листі №01-06/1642/2011 від 24.11.2011р. Вищого господарського суду України «Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011р. №01-06/249 «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів», постановах від 04.07.2011р., від 26.12.2011р. Верховного Суду України по справах №3-62гс11 і №3-141гс11.

Відтак, коригування лізингових платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України, а отже не є підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним. Вказаної правової позиції дотримується і Верховний Суд України у постанові від 07.10.2014р. по справі 3-133гс14.

Одночасно, господарський суд зазначає, що ч.3 ст.6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У ст.627 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014р. №7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина Козлова Дмитра Олександровича щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Як вказувалось вище, спірний правочин було підписано представниками обох сторін та скріплено печатками господарських товариств.

Тобто, умови договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. фінансового лізингу щодо коригування процентів за фінансування на розмір курсової різниці фактично відповідають загальним засадам цивільного законодавства щодо свободи договору, положенням щодо вільного встановлення у договорі ціни як його умови (ст.632 Цивільного кодексу України) та внутрішній волі обох контрагентів.

Наразі, посилання заявника на приписи ч.3 ст.632 Цивільного кодексу України як на підставу позовних вимог є також необґрунтованими, оскільки вказаною нормою визначено, що не допускається зміна ціни в договорі після його виконання, тоді як зміни до графіку розрахунку заборгованості шляхом укладання додаткової угоди від 01.10.2011р. було вчинено до повного виконання сторонами своїх обов'язків за договором №LC5275-05/11 від 03.06.2011р.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що узгодження сторонами у договорі №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. визначення процентів за фінансування з урахуванням курсової різниці між гривнею України та доларом США не суперечить вимогам законодавства України, а отже не свідчить про наявність підстав для визнання означеного правочину недійсним.

Посилання відповідача про відсутність у представників відповідача повноважень на підписання договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р., угоди від 01.10.2011р. про внесення змін до спірного правочину також є безпідставними та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи документами.

Відповідно до ч.2 ст.203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з ч.3 ст.244 вказаного Кодексу України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. За приписами ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи (ст.ст.245, 246 Цивільного кодексу України).

Довіреність є підставою для представництва і ґрунтується на односторонньому волевиявленні особи, яку представляють і за своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, правомірність якого презюмується. Аналогічну позицію наведено у постанові від 19.12.2011р. Вищого господарського суду України по справі №5016/2369/2011(6/148).

Суд зазначає, що у спірному договорі та додатковій угоді до нього не вказано особи, якою від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» підписано спірні правочини.

З метою повного та всебічного розгляду справи, судом було зобов'язано відповідача надати пояснення стосовно осіб, підписи яких містяться на договорі №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. та додатковій угоді, а також докази наявності у представників повноважень на вчинення таких дій.

На виконання вимог суду, відповідачем у відзиві та у судових засіданнях наголошено на тому, що договір №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. фінансового лізингу з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» було підписано виконавчим директором відповідача Василенко Юрієм Івановичем. Позивачем вказаних обставин не спростовано та не заперечено.

Наразі, повноваження представника відповідача підтверджуються довіреністю №2712/10-29 від 27.10.2010р., згідно змісту якої Василенко Ю.І. уповноважується від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» укладати та підписувати, в тому числі, договори фінансового лізингу. Зазначена довіреність діяла з 01.01.2011р. по 31.12.2011р. Одночасно, за твердженнями відповідача, угоду від 01.10.2011р. про внесення змін до спірного правочину було підписано виконуючим обов'язки начальника управління продажу Тітовим В.І., а також Савченко К.Г., повноваження яких підтверджуються довіреністю №01-08/11-1 від 01.08.2011р., яка діяла з 01.08.2011р. по 31.12.2011р.

Належність підписів, якими скріплено договір №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. та угоди від 01.10.2011р. про внесення змін до спірного правочину, представникам Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» також підтверджується представленим відповідачем до матеріалів справи витягом з книги зразків підписів.

Належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів визнання недійсними чи скасування наведених довіреностей матеріали справи не містять.

За таких обставин, враховуючи наявні в матеріалах справи документи, господарський суд дійшов висновку, що договір №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. та угоду від 01.10.2011р. про внесення змін до спірного правочину було підписано повноважними представниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль».

Крім того, суд зазначає, що звертаючись із даним позовом, позивач необґрунтовано ставить під сумнів дійсність волевиявлення відповідача на укладення та виконання спірного договору, яке, натомість, відповідачем не заперечувалось та підтверджується вчиненими на виконання договору діями, в тому числі, передачею лізингоодержувачу предмету лізингу за актом б/н від 03.06.2011р. приймання-передачі.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем не було доведено наявності підстав для визнання недійсним договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. фінансового лізингу, суд дійшов висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатибудінвест» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» про визнання договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. фінансового лізингу недійсним, є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Всі інші заяви, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно з приписами ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатибудінвест», м.Дружківка до Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль», м.Київ про визнання договору №LC5275-05/11 від 03.06.2011р. фінансового лізингу недійсним.

У судовому засіданні 14.04.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено та підписано 16.04.2015р.

Суддя М.О. Любченко