КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2015 р. Справа№ 5011-30/13256-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 16.03.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2014 року

у справі № 5011-30/13256-2012 (головуючий суддя Ващенко Т.М.,

судді Бондаренко Г.П., Трофименко Т.Ю.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АДМ Трейдінг

Україна»

до публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-

зернова корпорація України» в особі філії ПАТ «ДПЗКУ»

«Дубненський комбінат хлібопродуктів»

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 25.11.2014 року по справі № 5011-30/13256-2012 позов товариства з обмеженою відповідальністю «АДМ Трейдінг Україна» до публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії ПАТ «ДПЗКУ» «Дубненський комбінат хлібопродуктів» про зобов'язання вчинити дії - задоволено повністю. Зобов'язано публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії ПАТ «ДПЗКУ» «Дубненський комбінат хлібопродуктів» відвантажити товариству з обмеженою відповідальністю «АДМ Трейдінг Україна» ріпак вагою 717049,00 кг відповідно до складської квитанції на зерно № 228 від 07.09.2012 року.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду від 25.11.2014 року, публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2014 року у справі № 5011-30/13256-2012 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Також, скаржник просив поновити строк на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2014 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2015 року відновлено скаржнику строк для подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2014 року у справі № 5011-30/13256-2012 прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «АДМ Трейдінг Україна» вважає подану відповідачем апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2014 року законним і обґрунтованим та просить суд апеляційної інстанції залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судових засіданнях 16.02.2015 року, 02.03.2015 року та 16.03.2015 року представник ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії ПАТ «ДПЗКУ» «Дубненський комбінат хлібопродуктів» надав суду свої пояснення по справі в яких підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив суд апеляційної інстанції скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представники ТОВ «АДМ Трейдінг Україна» у судових засіданнях 16.02.2015 року, 02.03.2015 року та 16.03.2015 року також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Представник позивача вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Представник просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 25.11.2014 року, а апеляційну скаргу без задоволення.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції за клопотанням скаржника ухвалою від 02.03.2015 року по справі оголошувалася перерва для надання можливості органам прокуратури вступити у справу № 5011-30/13256-2012 для захисту інтересів держави в особі ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України».

Проте, на час розгляду справи, зокрема 16.03.2015 року листи від прокуратури щодо вступу у справу № 5011-30/13256-2012 до суду не надходило. Таких відомостей не було надано й представником скаржника.

За таких обставин судова колегія вважає за можливе розглядати справу за участю представників позивача та відповідача що з'явились у судове засідання та за наявними доказами, що містяться в матеріалах справи.

Крім того, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, та у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України строк розгляду справи за клопотанням сторін вже продовжувався.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

05.07.2012 року між відповідачем (далі - зерновий склад) та позивачем (далі - поклажодавець) було укладено договір складського зберігання зерна № 3 (далі - договір), відповідно до умов якого (п. 1.1) поклажодавець зобов'язався передати, а зерновий склад зобов'язався прийняти на зберігання олійні культури (зернові, зернобобові, круп'яні, олійні культури) врожаю 2012 року (далі - зерно), надавати додаткові послуги, відповідно до додатку № 1, що є невід'ємною частиною договору та в установлений строк повернути їх поклажодавцю або особі, зазначеній ним як, одержувач, відповідно до якісних показників, передбачених договором.

Пунктом 1.2 договору сторони узгодили, що зерновий склад забезпечує знеособлене зберігання зерна за культурами і класами.

Згідно з пунктом 1.3 договору зерно, що доставляється на зберігання зерновому складу згідно із договором є власністю поклажодавця. Зерновий склад не має права продавати або будь-яким іншим чином розпоряджатися зерном поклажодавця, яке знаходиться у нього на зберіганні, до закінчення строку зберігання, передбаченого договором, крім випадків, передбачених пунктом 4.2.5 договору.

Пунктом 3.4 договору сторони визначили, що вид, кількість і якість прийнятого на зберігання зерна зазначається в складському документі. За приписами п. 3.13 договору, зерно вважається відвантаженим зерновим складом з моменту видачі акта-розрахунку на зерно та товаротранспортної накладної. Зерно вважається переоформленим зерновим складом з моменту видачі та підписання сторонами акта-розрахунку на зерно та складського документа.

Пунктом 4.1.5 договору сторони передбачили, що зерновий склад зобов'язаний видати складські документи на зерно не пізніше наступного дня після прийняття його на зберігання. Пунктом 4.1.10 договору зерновий склад зобов'язався повернути зерно за першою вимогою поклажодавця у разі, коли передбачений договором строк зберігання не закінчився за умови, якщо поклажодавець за 10 днів до передбачуваної дати відвантаження зерна подає письмову заяву, в якій повинно зазначатись найменування культури, її кількість, якість за класом, група згідно зі стандартами, вид транспорту, залізнична станція призначення, реквізити одержувача, дата відвантаження.

Як зазначає позивач та встановлено судом, відповідачем на підставі вказаного договору прийнято на зберігання від позивача насіння ріпаку першого класу в кількості 1292973 кг урожаю 2012 року, що підтверджується складською квитанцією на зерно № 146 від 01.08.2012 року з приміткою «переоформлено з ФОП Цюрпіта О.М.». Вказана складська квитанція була анульована і на залишок насіння ріпаку першого класу урожаю 2012 року заліковою вагою 717049 кг була виписана складська квитанція на зерно № 228 від 07.09.2012 року.

При цьому, право власності позивача на ріпак першого класу урожаю 2012 року заліковою вагою 717049 кг підтверджено договором поставки № 519/1-077614 від 01.08.2012 року та квитанцією на зерно № 228 від 07.09.2012 року. Договір поставки № 519/1-077614 від 01.08.2012 року в судовому порядку недійсним не визнавався.

Далі, позивач листом № 201 від 10.09.2012 року звернувся до відповідача з проханням відвантажити насіння ріпаку 1 класу в кількості 717 049 кг. Проте, відповідач листом № 235 від 14.09.2012 року відмовив позивачу у відвантаженні зерна.

Листами № 214 від 19.09.2012 року та № 206 від 13.09.2012 року позивач повторно звернувся до відповідача. Однак, зерно так і не було відвантажене відповідачем. Зерно позивачу зі зберігання не повернуто.

Так, у вересні 2012 року ТОВ «АДМ Трейдінг Україна» (в минулому ТОВ «Альфред С. Топфер Інтернешенал (Україна)») звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії ПАТ «ДПЗКУ» «Дубненський комбінат хлібопродуктів» про зобов'язання відповідача відвантажити позивачу ріпак вагою 717049,00 кг відповідно до складської квитанції на зерно № 228 від 07.09.2012 року, який належить позивачу на праві власності. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує на невиконання вимог діючого законодавства України та умов договору складського зберігання зерна № 3 від 05.07.2012 року в частині не відвантаження на вимогу позивача ріпака вагою 717049,00 кг.

В свою чергу, відповідач заперечив проти заявленого позову вказуючи зокрема на те, що зерно ріпаку, що належить позивачу та зберігалось на складі у відповідача за вказаним договором зберігання, було передано первісним сільгоспвиробникам у відповідності до вироку Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 17.03. 2014 року.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 25.11.2014 року по справі № 5011-30/13256-2012 позов ТОВ «АДМ Трейдінг Україна» до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії ПАТ «ДПЗКУ» «Дубненський комбінат хлібопродуктів» про зобов'язання вчинити дії - задоволено повністю. Зобов'язано відповідача відвантажити позивачу ріпак вагою 717049,00 кг відповідно до складської квитанції на зерно № 228 від 07.09.2012 року.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вказаного позову, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч. 1 ст. 936 ЦК України).

Як вірно вказав суд першої інстанції, правовідносини між власниками зерна та суб'єктами зберігання зерна регулюються нормами глави 66 Цивільного кодексу України, Законом України «Про зерно та ринок зерна в Україні».

Так, статтею 955 Цивільного кодексу України визначено, що положення параграфа 1 глави 66 Цивільного кодексу України застосовуються до окремих видів зберігання, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про окремі види зберігання або законом.

Відповідно до статті 957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності. Договір складського зберігання укладається у письмовій формі. Письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом.

Згідно з пунктами 10, 24 статті 1 Закону України «Про зерно і ринок зерна в Україні» зберігання зерна - це комплекс заходів, що включають приймання доробку, зберігання і відвантаження зерна. Складські документи на зерно - це товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов'язання зернового складу повернути його володільцеві такого документа.

Статтею 942 Цивільного кодексу України визначено, що зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, приписами статті 949 Цивільного кодексу України визначено обов'язок зберігача повернути річ. При цьому, зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, що була передана на зберігання, а якщо договором передбачено зберігання знеособлених речей, змішані родові, тотожну, або обумовлену кількість речей такого самого роду та якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Відповідно до статті 953 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Крім того, обов'язок зернового складу повернути зерно передбачений також статтею 32 Закону України «Про зерно і ринок зерна в Україні», а саме зерновий склад зобов'язаний повернути поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, зерно у стані, передбаченому договором складського зберігання та законодавством.

Згідно з приписами статті 35 вказаного Закону зерновий склад зобов'язаний за першою вимогою володільця складського документа повернути зерно, навіть якщо передбачений договором строк його зберігання ще не закінчився.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, відповідач в порушення наведених вище вимог діючого законодавства України та умов договору, не відвантажив на вимогу позивача ріпак вагою 717049,00 кг. Зазначене також не заперечується й самим же відповідачем по справі.

Доводи скаржника, що зерно ріпаку, що належить позивачу та зберігалось на складі у відповідача, було передано первісним сільгоспвиробникам у відповідності до вироку Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 17.03.14 року, а тому зерно не може бути відвантажене позивачу, судова колегія вважає необґрунтованим, оскільки, як вірно вказав суд першої інстанції, відповідач не позбавлений права звернутись з вимогами до першого законного власника (власників) зерна та Подставкіна А.Ф., захистивши свої вимоги в порядку цивільного та господарського судочинства. Крім того, вказані доводи відповідача не є підставою для звільнення його від виконання свого обов'язку за договором, а витребуване позивачем зерно не наділене індивідуальними ознаками.

До того ж такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України зокрема у постанові від 15.05.2013 року по справі № 18/1544-10.

За таких обставин, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що місцевий господарський суд правомірно задовольнив позов та зобов'язав відповідача відвантажити позивачу ріпак вагою 717049,00 кг відповідно до складської квитанції на зерно № 228 від 07.09.2012 року.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, належним чином доведені і відповідачем не спростовані. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2014 року, прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2014 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2014 року у справі № 5011-30/13256-2012 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2014 року у справі № 5011-30/13256-2012 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 5011-30/13256-2012 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 23.03.2015 року