ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2015 р.Справа № 922/519/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавренюк Т.А.

при секретарі судового засідання Вознюк С.В.

розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства "ІНКОМ", м. Кузнецовськ
до Приватного акціонерного товариства "Новий Стиль", м. Харків
про стягнення 5 317,97грн.
за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 3 275,50грн., пеню в розмірі 367,50грн., 3% річних в розмірі 288,88грн., збитки від інфляції в розмірі 547,01грн. та відсотки за користування чужими коштами в розмірі 839,54грн. за неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором поставки, укладеним сторонами у спрощений спосіб, а також покласти на відповідача понесені витрати зі сплати судового збору.

Представник позивача у призначене судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі та ухвал про відкладення розгляду справи не виконав, витребуваних судом документів не надав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача у призначене судове засідання не з'явився, звернувся до суду з заявою, в якій проти позову заперечує повністю та просить суд застосувати строк позовної давності. Також відповідач просить розглянути справу за відсутністю свого повноважного представника за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи те, що судом вжито всі заходи для належного повідомлення позивача та відповідача про час та місце розгляду справи, проте сторони не скористалися своїм правом, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, тому суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача за наявними в справі матеріалами, відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

10.10.2011р. позивач платіжним дорученням № 2016 перерахував на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 3 275,50грн.

Призначенням платежу позивач вказав: попередня оплата стільців згідно рахунку № U207118 від 07.10.2011р.

Як зазначає позивач у позові, відповідач відмовився поставити товар у зв'язку із недоплатою позивачем вартості товару у розмірі 0,50грн.

Позивач у позові посилається на те, що ним 02.11.2011р. було направлено на адресу відповідача претензію за № 02/11 на суму 3 275,50грн., яка залишена останнім без відповіді та задоволення.

Оскільки відповідачем не був поставлений товар та не були повернуті кошти позивач вважає, що йому спричинено збитки, які повинні бути відшкодовані в розмірі здійсненої ним передплати у сумі 3 275,50грн. на підставі ст.ст.47, 224 Господарського кодексу України.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 367,50грн., 3% річних в розмірі 288,88грн., збитки від інфляції в розмірі 547,01грн. та відсотки за користування чужими коштами в розмірі 839,54грн., посилаючись на порушення відповідачем грошового зобов'язання на підставі ст. 229 Господарського кодексу України та ст. 625 Цивільного кодексу України.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам суд встановив наступне.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини (ч.ч.1, 2 ст.11 Цивільного кодексу України).

За приписами ч.1 ст.181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Оскільки на вимогу суду позивачем не було надано документи (в тому числі рахунок № U207118 від 07.10.2011р., претензію № 02/11 від 02.11.2011р.), на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, суд розглядає справу лише за наявними в ній документами.

Із письмових пояснень сторін судом вбачається, що відповідач на адресу позивача направив рахунок-фактуру на здійснення оплати за товар (офісні стільці) в розмірі 3 275,70грн., тобто звернувся до позивача з пропозицією укласти договір поставки у спрощений спосіб.

Відповідно до ч.3 ст.638 Цивільного кодексу України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття (ч.1 ст.641 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 2 ст.642 Цивільного кодексу України визначено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Позивач фактично сплатив 3 275,50грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 2016 від 10.10.2011р., тобто на 0,20коп. менше, ніж було запропоновано відповідачем.

Ст.646 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах є відмовою від одержаної пропозиції і водночас новою пропозицією особі, яка зробила попередню пропозицію.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивач, не погодившись з умовами, запропонованими відповідачем, здійснивши оплату в меншому розмірі, ніж було запропоновано відповідачем, звернувся до відповідача з новою пропозицією щодо зменшення ціни товару.

Відповідач, в свою чергу, умови запропоновані позивачем не прийняв, товар на адресу позивача не поставив.

Таким чином, суд дійшов висновку, що сторонами не був укладений договір на поставку товару, оскільки між сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі в частині визначення ціни товару, а тому у відповідача не виникло зобов'язання поставити позивачу товар.

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 22 Цивільного кодексу України також зазначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідальність у вигляді відшкодування збитків, заявлених позивачем, настає за наявності таких умов, як неправомірна поведінка особи, негативний результат такої поведінки (факт і розмір завданих збитків), причинний зв'язок між неправомірною поведінкою та негативним наслідком.

Відсутність хоча б одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань, оскільки в даному випадку його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Оскільки суд дійшов висновку, що між сторонами договір поставки у спрощений спосіб укладений не був, а відповідно, у відповідача не виник обов'язок поставити позивачу товар та, відповідно, взагалі відсутня протиправна поведінка відповідача, що є обов'язковою підставою для стягнення збитків.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність у позивача правових підстав для стягнення з відповідача збитків у розмірі здійсненої позивачем за платіжним дорученням № 2016 від 10.10.2011р. оплати в сумі 3 275,50грн.

Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 367,50грн., 3% річних в розмірі 288,88грн., збитків від інфляції в розмірі 547,01грн. та відсотків за користування чужими коштами в розмірі 839,54грн. суд дійшов висновку, що вони також не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Підставою для стягнення з відповідача пені, 3% річних, збитків від інфляції та відсотків за користування чужими коштами позивач зазначив порушення відповідачем грошового зобов'язання з посиланням на ст. 229 Господарського кодексу України та ст. 625 Цивільного кодексу України.

Учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами (ч. 1 ст. 229 Господарського кодексу України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Грошовим зобов'язанням є зобов'язання боржника сплатити на користь кредитора кошти.

Доказів того, що відповідачем було порушено грошове зобов'язання позивач суду не надав, в матеріалах справи таки докази також відсутні.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Що стосується заяви відповідача про застосування строку позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно положень ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України).

Оскільки суд дійшов висновку що право особи, про захист якого вона просить, не порушено, тому відсутні правові підстави для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Вирішуючи питання розподілу судового збору суд керується ст.49 Господарського процесуального кодексу України відповідно до якої судовий збір при відмові в позові покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 30.03.2015 р.

Суддя Т.А. Лавренюк