КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2015 р. Справа№ 910/2029/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Рудченка С.Г.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання: Білецькому Л.І.,

за участю представників сторін:

від позивача - Вегера А.А.(за дов. № 777456 від 04.08.2014 року);

від відповідача1- Яценко О.В. (за дов. вих.№28/01 від 03.11.2014 року);

від відповідача2 - Яценко О.В. (за дов. вих.№594/01/04 від 10.06.2014 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Наумова Валентина Ростиславовича

на рішення господарського суду міста Києва від 24.12.2014 року

у справі № 910/2029/14 (суддя О.В. Чинчин)

за позовом Наумова Валентина Ростиславовича, м. Київ

до 1) відкритого акціонерного товариства "Український науково-дослідний та проектний інститут ім. В.М. Шимановського", м. Київ

2) товариства з обмеженою відповідальністю "Український інститут сталевих конструкцій", м. Київ

про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року Наумов Валентин Ростиславович подав до господарського суду міста Києва позов до відкритого акціонерного товариства "Український науково-дослідний та проектний інститут ім. В.М. Шимановського" та товариства з обмеженою відповідальністю "Український інститут сталевих конструкцій" про визнання договору недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.12.2014 року у справі №910/2029/14 у задоволенні позову відмовлено.

Вказаним рішенням суд першої інстанції дійшов висновку, що договір купівлі-продажу від 20.07.2010 року безпосередньо не зачіпає права та охоронювані законом інтереси позивача, у тому числі, його корпоративні права як учасника відповідача-1, обсяг та зміст яких не перебуває в залежності від спірного договору, що свідчить про відсутність порушення прав або охоронюваних законом інтересів Наумова Валентина Ростиславовича внаслідок укладання спірного договору.

Не погодившись із вказаним рішенням, Наумов Валентин Ростиславович подав до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 24.12.2014 року у справі №910/2029/14 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.01.2015 року прийнято апеляційну скаргу Наумова Валентина Ростиславовича на рішення господарського суду міста Києва від 24.12.2014 року у справі №910/2029/14 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г. та призначено розгляд справи на 25.02.2015 року.

23.02.2015 року до канцелярії Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив відповідача-1 на апеляційну скаргу у відповідності до якого останній просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання, призначене на 25.02.2015 року з'явились представники позивача, відповідача-1 та відповідача-2, надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду.

Крім того, в судовому засіданні представниками сторін було надано клопотання про продовження строку розгляду спору на 15 днів на підставі ст.69 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.02.2015 року продовжено строк розгляду спору на 15 днів; відкладено розгляд апеляційної скарги Наумова Валентина Ростиславовича на рішення господарського суду міста Києва від 24.12.2014 року у справі №910/2029/14 на 01.04.2015 року.

27.03.2015 року до канцелярії суду надійшли письмові пояснення відповідача-1 для долучення до матеріалів справи

В судове засідання, призначене на 01.04.2015 року, з'явились представники сторін, надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду.

Представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, представник відповідача-1, відповідача-2 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 22.04.2010 року проведено Загальні збори акціонерів Відкритого акціонерного товариства "Український науково-дослідний та проектний інститут імені В.М. Шимановського".

До порядку денного вказаних зборів включено питання про продаж нерухомого майна Товариства.

Вказані збори оформлені Протоколом №16 Загальних зборів акціонерів Відкритого акціонерного товариства "Український науково-дослідний та проектний інститут імені В.М. Шимановського" від 22.04.2010 року (т. 1, а.с. 141-145).

За результатами вказаних зборів прийнято рішення про надання дозволу правлінню Товариства здійснити продаж нерухомого майна загальною ринковою вартістю 23674696 грн. 18 коп. за ціною, яка дорівнює ринковій вартості кожного з об"єктів нерухомого майна згідно переліку нерухомого майна, наведеного у таблиці 8 (Додаток №3 до сього питання порядку денного) та доручено Першому заступнику голови Правління Товариства укласти договори купівлі - продажу нерухомого майна Товариства.

20.07.2010 року між Відкритим акціонерним товариством "Український науково-дослідний та проектний інститут імені В.М. Шимановського" (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Український інститут сталевих конструкцій" (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу (далі за текстом - Договір) (т. 1, а.с. 13-14).

У відповідності до п.1 вказаного Договору продавець передає у власність покупця, а покупець приймає у власність на оплатній основі належний продавцеві майновий комплекс, який складається з лабораторно-виробничого корпусу, площею - 1860,30 кв. м (літера Б), будівлі виробничого корпусу, площею - 19265,00 кв. м (літера А), гаражні бокси, площею - 581,40 кв. м (літера В), майстерні, площею - 54,80 кв. м (літера Г), мийки, площею - 32,60 кв. м (літера Д), будівлі служби технічного обслуговування, площею - 165,10 (літера Е), блок-посту для сторожа, площею - 9,80 кв. м (літера Ж), загальна площа майнового комплексу становить 21969,00 кв.м. та розташований комплекс за адресою: м. Київ, проспект Визволителів, 1.

Спір у справі, на думку позивача, виник у зв'язку з тим, що укладанням оспорюваного правочину порушено права Позивача щодо отримання частки майна Відповідача - 1 в процедурі ліквідації.

Колегією суддів встановлено та підтверджено сторонами у справі, що Позивач є власником 19550 простих іменних акцій відкритого акціонерного товариства "Український науково-дослідний та проектний інститут ім. В.М. Шимановського", що підтверджується відповідним сертифікатом акцій серії В №0000326 (т. 1, а.с. 17).

Відповідно до ч. 1 ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Під корпоративними відносинами розуміються відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав (частина третя цієї ж статті).

Зважаючи на твердження позивача про те, що укладення спірного договору порушує його права як акціонера відповідача-1 та враховуючи суб'єктний склад даного спору, який виник між товариством та його учасником (акціонером) колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що дана справа є такою, що виникає з корпоративних відносин.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

З аналізу вищенаведених норм слідує, що за змістом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п.2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач безпосередньо не є стороною, або вигодонабувачем чи зобов'язаною особою за спірним договором, та з огляду на таке, у відповідності до положень ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України та ст.ст.173, 174 Господарського кодексу України, які визначають угоду як підставу для виникнення у її сторін кореспондуючих прав та обов'язків, дозволяє зробити висновок про те, що спірний договір безпосередньо не впливає на права та обов'язки Позивача.

В свою чергу, наявність у позивача статусу акціонера відповідача-1, що має відповідні корпоративні права, також не створює підстав для виникнення певних суб'єктивних прав або інтересів щодо спірних угод, оскільки згідно із ст. 167 Господарського кодексу України, ст. 10 Закону України „Про господарські товариства" та ст. 116 Цивільного кодексу України обсяг прав учасника товариства не включає у собі можливість оспорювати угоди, укладені товариством, або набувати прав чи обов'язків за такими угодами виключно в силу наявності корпоративних прав.

Акціонер може захищати свої безпосередні права чи охоронювані законом інтереси шляхом звернення до суду у випадку їх порушення, оспорювання чи невизнання самим акціонерним товариством, учасником якого він є, органами чи іншими акціонерами цього товариства. Порядок судового захисту порушених будь-ким, у тому числі третіми особами, прав чи охоронюваних законом інтересів акціонерного товариства, які не можуть вважатися тотожними простій сукупності індивідуальних охоронюваних законом інтересів його акціонерів, визначається законом (Рішення Конституційного Суду України N 18-рп/2004 від 01.12.2004 року у справі №1-10/2004 щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)).

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу. Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом. Рішення про внесення змін до статуту товариства, відчуження майна товариства на суму, що становить п'ятдесят і більше відсотків майна товариства, та про ліквідацію товариства приймаються більшістю не менш як у 3/4 голосів, якщо інше не встановлено законом.

Статутом Відкритого акціонерного товариства "Український науково-дослідний та проектний інститут імені В.М. Шимановського" (т. 1, а.с. 98-105) передбачено, що до виключної компетенції загальних зборів належать питання щодо прийняття рішення про розпорядження (продаж, обмін та інше відчуження) нерухомим майном Товариства, якщо загальна сума угод перевищує 20% балансової вартості основних фондів Товариства. Загальні збори визнаються правомочними, якщо в них беруть участь акціонери або їх представники, що мають більш як 60% голосів.

Як вбачається з матеріалів справи, в Протоколі №1 засідання Мандатної комісії Загальних зборів акціонерів Відкритого акціонерного товариства "Український науково-дослідний та проектний інститут імені В.М. Шимановського" від 22.04.2010 року (т. 1, а.с. 146-147) зазначено, що станом на 15 годин 45 хвилин 22 квітня 2010 року зареєстровано акцій (голосів) 5796086, що складає 84,99% від загальної кількості акцій, усього зареєстровано 26 акціонерів та їх представників, до якого додана відомість персонально зареєстрованих учасників Загальних зборів акціонерів, та відповідно до ст. 41 Закону України "Про господарські товариства" Загальні збори акціонерів ВАТ "Укрндіпроектстальконструкція ім. В.М. Шимановського" можна проводити.

Відповідно до Протоколу №6 засідання Рахункової комісії від 22.04.2010 року (т. 1, а.с. 148) рішення щодо продажу нерухомого майна загальною ринковою вартістю 23674696 грн. 18 коп. за ціною, яка дорівнює ринковій вартості кожного з об"єктів нерухомого майна, згідно переліку нерухомого майна, було прийнято "За" - 99,85% від загальної кількості зареєстрованих голосів, "Проти" - 0,15% від загальної кількості зареєстрованих голосів, тобто більшістю не менш як у 3/4 голосів відповідно до норм чинного законодавства України.

Суди у вирішенні спорів за позовами акціонерів про захист прав акціонерного товариства, в тому числі про визнання недійсними угод, укладених товариством, повинні досліджувати, чи уповноважений акціонер на представництво інтересів акціонерного товариства. Відсутність такого уповноваження може бути підставою для відмови у задоволенні позову (рішення Конституційного Суду України, в Рекомендаціях Президії Вищого господарського суду України від 28.12.2007 року N 04-5/14 «Про практику застосування законодавства у розгляді справ, що виникають з корпоративних відносин»).

Акціонери (учасники) господарського товариства не вправі звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших акціонерів (учасників) господарського товариства та самого товариства поза відносинами представництва, а також обґрунтовувати свої вимоги порушенням прав інших акціонерів (учасників) товариства. При вирішенні корпоративного спору господарський суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. Відсутність такого порушення матеріального права або законного інтересу може бути підставою для відмови у задоволенні позову (Постанова №13 від 24.10.2008 року Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами корпоративних спорів").

Законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва ( п.51 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 N 13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів").

Тобто, до складу повноважень учасника господарського товариства (акціонера) при реалізації своїх корпоративних прав не відноситься право визнавати недійсними правочини, що були укладені самим господарським товариством, крім випадків, коли він уповноважений на це відповідним акціонерним товариством або якщо таке право надається йому статутом акціонерного товариства.

Статутом відкритого акціонерного товариства «Український науково-дослідний та проектний інститут імені В.М. Шимановського» таких прав акціонера не передбачено.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач, всупереч норм чинного законодавства України не довів, що Відкрите акціонерне товариство "Український науково-дослідний та проектний інститут імені В.М. Шимановського" доручило учаснику вказаного товариства Наумову В.Р. звернутись до суду із даним позовом, а також, що у нього є право оскаржувати вказані документи (тобто, факт порушення оскаржуваними документами прав та законних інтересів Позивача).

Оскільки спірний договір безпосередньо не зачіпає прав та охоронюваних законом інтересів позивача, у тому числі, його корпоративних прав як акціонера відповідача1, обсяг та зміст яких не перебувають в залежності від спірного договору, колегія суддів дійшла висновку про відсутність порушення прав або охоронюваних законом інтересів позивача внаслідок укладання між відкритим акціонерним товариством «Український науково-дослідний та проектний інститут імені В.М. Шимановського» та товариством з обмеженою відповідальністю «Український інститут сталевих конструкцій» спірного договору.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у даному випадку правових підстав для звернення позивача як акціонера відповідача1 з позовом про визнання недійсним укладеного між відповідачами спірного договору, з огляду на що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Докази на підтвердження визнання рішення Загальних зборів акціонерів Відкритого акціонерного товариства "Український науково-дослідний та проектний інститут імені В.М. Шимановського" від 22.04.2010 року, оформленого Протоколом №6 засідання Рахункової комісії недійсним повністю або частково в матеріалах справи відсутні.

Також, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження його вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 20.07.2010 року стосовно наявності злочинної схеми між сторонами та заниження ринкової вартості майна, оскільки за результатами розгляду повідомлення Суду від 02.10.2014 року на підставі ч. 4 ст. 90 Господарського процесуального кодексу України Дніпровським районним управлінням ГУ МВС України в м. Києві не виявлено ознак вчинення кримінального правопорушення з боку посадових осіб відповідача-1 та відповідача-2.

Щодо стосується заяви відкритого акціонерного товариства "Український науково-дослідний та проектний інститут імені В.М. Шимановського" про застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів зазначає, враховуючи відмову Позивачу у позові по суті з підстав його необґрунтованості, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є безпідставними та такими, що відхиляються колегією суддів. Крім того, твердження апелянта по своїй суті є припущеннями, які не ґрунтуються на належних доказах.

Зокрема, матеріалами справи не підтверджується, що рішення про ліквідацію товариства приймалось виключно з підстав скрутного фінансового положення товариства. Також, недоведеними є доводи апелянта про занижену вартість відчужуваного майна, оскільки ціна предмету продажу за спірним договором була визначена на підставі експертної оцінки ринкової вартості майна (т. 1, а.с. 156-160).

Враховуючи зазначене, обставини, викладені в апеляційній скарзі скарзі є необґрунтованими та недоведеними, такими, що не відповідають обставинам справи.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення господарського суду міста Києва від 24.12.2014 року у справі № 910/2029/14.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Наумова Валентина Ростиславовича на рішення господарського суду міста Києва від 24.12.2014 року у справі №910/2029/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 24.12.2014 року у справі №910/2029/14 залишити без змін.

3. Справу №910/2029/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді С.Г. Рудченко

М.Г. Чорногуз