ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2015 р. Справа № 917/243/15

За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)

до Кременчуцької центральної районної лікарні (просп. Полтавський, буд. 40, м. Кременчук, Полтавська область, 39627)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна казначейська служба України у Кременчуцькому районі Полтавської області (вул. Леніна, 14/23, м. Кременчук, 39600)

про стягнення грошових коштів.

Суддя Безрук Т. М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_3

від відповідача: Совенко О. П., Поясок М. С.

від третьої особи: не з"явився

Розглядається позовна заява про стягнення 65200,27 грн., з яких: 52288,46 грн. - втрати від інфляції в зв'язку з несплатою боргу за договором підряду № 99 від 03.04.2012 року та 12911,81 грн. - 3% річних.

Позивач заявою від 20.02.2015р. збільшив позовні вимоги, та прохав стягнути з відповідача 59366,81 грн. - втрат від інфляції за період з 14.03.2013 року по 31.01.2015 року та 12911,81 грн. - 3% річних за період з 14.03.2013 року по 31.01.2015 року (а.с.103-105). Ухвалою суду від 03.03.2015р. заява про збільшення позовних вимог прийнята судом до розгляду (а.с.130-131).

Позивач на підставі ст.22 ГПК України надав заяву від 19.03.2015р. про збільшення позовних вимог, в якій прохає стягнути з відповідача 84380,32 грн., у тому числі 71468,51 грн. - втрат від інфляції в зв'язку з несплатою боргу за договором підряду № 99 від 03.04.2012 року за період з 14.03.2013 року по 16.03.2015 року та 12911,81 грн. - 3% річних за період з 14.03.2013 року по 31.01.2015 року (а.с.157-159).

Заява про збільшення позовних вимог приймається судом. Позов розглядається в редакції заяви про збільшення позовних вимог від 19.03.2015р.

Відповідач у письмових поясненнях проти позову заперечує посилаючись на те, що 1) відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних є пенею, яка може застосовуватися в разі прострочення грошового зобов'язання, якщо в його умовах не був передбачений такий вид санкцій за його порушення, а тому слід застосовувати позовну давність відповідно до ст..256 ЦК України в один рік; 2) зобов'язання припинене виконанням відповідно до статті 599 ЦК України; 3) відповідач не може самостійно проводити прямі розрахунки з контрагентами по господарських договорах, оскільки є бюджетною установою, всі розрахунки проводяться органами Держказначейської служби України, а тому за своєчасністю перерахування коштів позивачеві відповідає УДКСУ у Кременчуцькому районі; 4) перерахування бюджетних коштів відбувається після підтверджень зобов'язань відповідача органами Держфінінспекції, однак за актом Кременчуцької ОДФІ ревізії з окремих питань фінансово-господарської діяльності відповідача за період з 01.01.2013 по 01.03.2014 від 30.09.2014№01-21-056 не підтверджено розмір кредиторської заборгованості лікарні перед позивачем в розмірі 228333,90грн. оскільки позивачем не проведено зустрічну звірку взаєморозрахунків, яка рахується по спірному договору (а.с.140-141).

У відзиві від 01.04.2015р. на позов відповідач визнав позовні вимоги частково на суму 6393,95 грн. інфляційних та річних, нарахованих за період 15.03.2013р. - 27.12.2013р., в іншій частині проти позову заперечує, посилаючись на те, що 1) несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язання виникло внаслідок прострочення кредитора, оскільки позивач не брала участі у проведенні планової перевірки виконаних робіт Кременчуцькою ОДФІ, не з'явилася для проведення контрольних обмірів, не надавала проектно-кошторисну документацію та документів, необхідних для підготовки декларації про готовність об'єкту та введення його в експлуатацію; відсутність вказаних документів унеможливило подання платіжного документу до органів Державного казначейства для проведення платежів за договором; 2) фінансові зобов'язання за даним договором були зареєстровані відповідачем у Державній казначейській службі 26.12.2013р., отже відповідач виконав свій обов'язок по сплаті коштів, затримка з перерахуванням оплати виникла не з вини відповідача; 3) нараховані позивачем суми інфляційних та річних слід зменшити на підставі ч.2 ст. 616 ЦК України оскільки позивач сам сприяв збільшенню своїх збитків (а.с.170-174).

Третя особа в письмових поясненнях повідомила про те, що відповідачем подавалися платіжні документи на сплату зобов'язань за договором, але вони поверталися без виконання, оскільки відповідач подавав їх з порушенням встановленого порядку; сплата суми боргу було проведено казначейством 19.03.2015р. (а.с.168-169).

Третя особа заявила клопотання про розгляд справи без участі її представника (а.с.168-169). Клопотання задоволено судом.

Про час та місце розгляду справи сторони та третя особа повідомлені належним чином, що підтверджується розпискою від 03.03.2015р. та поштовими повідомленнями від 04.03.2015р. про вручення судової ухвали відповідачу та третій особі (а.с.132-133, 135).

В судовому засіданні 02.04.2015р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Між Фізичної особи - підприємцем ОСОБА_1 (надалі - позивач) та Кременчуцькою центральною районною лікарнею (надалі - відповідач) було укладено Договір підряду № 046/1 від 17.09.2013р. (далі - Договір); (а.с.19-20).

Згідно п. 1 1 Договору відповідач, як замовник доручив і зобов'язався оплатити, а позивач, як підрядник зобов'язався виконати капітальний ремонт хірургічного відділення Кременчуцької ЦРЛ. Загальна сума договору складала 391 757,00 грн. (п. 2.2. Договору).

Відповідачем було затверджено відповідний кошторис (а.с. 24).

Сторонами були підписані акти приймання виконаних будівельних робіт за липень 2012р. та за березень 2013р. на загальну суму 391757,00 грн. (а.с.60-82, 83-93).

Позивач за виконані роботи розрахувався частково, сплативши 10.04.2012р. у вигляді попередньої оплати 117 527,10 грн. (а.с.94).

Відповідно до п. 5.1. Договору, оплата за виконані роботи підрядником здійснюється замовником на основі актів виконаних робіт (КБ-2в і довідки КБ-3), підписаних представниками замовника і підрядника протягом 3 банківських днів після підписання акта виконаних робіт згідно п. 1 ст. 49 Бюджетного кодексу України.

Додатковою угодою № 1 від 29.12.2012р. до Договору сторони змінили п. 2.2. Договору, визначивши, що загальна сума договору складає 391 757,00 грн., яка може бути зменшена в залежності від реального фінансування та складає на 2012 рік - 117 527,10 грн., на 2013 рік - 274 229,90 грн. (а.с.21).

За додатковою угодою № 2 від 31.12.2013р. сторонами внесено зміни до п. 2.2. Договору, за якими загальна сума договору складає 391 757,00 грн., яка може бути зменшена в залежності від реального фінансування та складає на 2012 рік - 117 527,10 грн., на 2013 рік - 228 333,90 грн., на 2014 рік - 45 896,00 грн. (а.с. 22).

Відповідач свої зобов'язання, щодо оплати за виконані роботи вчасно не виконав, в зв'язку з чим позивач звернувся з позовною заявою до господарського суду Полтавської області про стягнення з відповідача основного боргу 228333,90 грн. за договором підряду № 99 від 03.04.2012 року, 17335,10 грн. пені (а.с.11-17).

Рішенням господарського суду Полтавської області у справі № 917/1791/14 від 30.10.2014р. позов було задоволено частково, стягнуто з Кременчуцької центральної районної лікарні на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 228333,90 грн. основного боргу, 4566,68 грн. судового збору (а.с.11-17).

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.01.2015р. рішення господарського суду Полтавської області від 30.10.2014р. у справі № 917/1791/14 залишено без змін (а.с.109-117).

До касаційної інстанції дані рішення не оскаржувалися, що підтверджується даними Єдиного державного реєстру судових рішень та не заперечується сторонами. Отже вказані судові рішення набрали законної сили.

На виконання даних судових рішень господарським судом Полтавської області був виданий відповідний наказ від 23.02.2015р. (а.с.167).

Рішенням господарського суду Полтавської області від 30.10.2014р. та постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.01.2015р. у справі № 917/1791/14 було встановлено факт виконання робіт позивачем для відповідача за Договором на суму 228333,90 грн., факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 228333,90 грн. (а.с.11-16, 109-117).

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, під час розгляду однієї справи, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

19.03.2015р. відповідачем було сплачено на користь позивача присуджені за рішенням у справі № 917/1791/14 228333,90 грн. основного боргу за ремонтні роботи, 4566,68 грн. судового збору, що підтверджується випискою з банківського рахунку від 23.03.2015р. (а.с.166).

Посилаючись на те, що відповідачем допущено прострочення сплати заборгованості, позивач в даному позові заявив вимоги про стягнення з відповідача 71468,51 грн. - втрат від інфляції в зв'язку з несплатою боргу за договором підряду № 99 від 03.04.2012 року за період з 14.03.2013 року по 16.03.2015 року та 12911,81 грн. - 3% річних за період з 14.03.2013 року по 31.01.2015 року (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог; а.с.157-159).

Статтею 837 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Згідно з ч. 1 ст. 844 ЦК України ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі. Якщо робота виконується відповідно до кошторису, складеного підрядником, кошторис набирає чинності та стає частиною договору підряду з моменту підтвердження його замовником.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п.9 оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013р. № 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Оскільки мало місце несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов'язань, встановлене рішенням господарського суду, позивач з посиланням на приписи статті 625 ЦК України звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних.

За змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. Зокрема, за ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10; від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11; від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11; від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11; від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11.

Вказані правові позиції є обов'язковими для всіх судів України відповідно до ст.111-28 ГПК України.

З огляду на викладене, викладені у письмових поясненнях та відзиві заперечення відповідача з тих мотивів, що на даний час рішення суду є виконаним і борг сплачено, судом відхиляються, оскільки сплата заборгованості відбулася з простроченням - 19.03.2015р. А відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник повинен сплатити інфляційні та річні, нараховані за весь час прострочення. Позивачем було нараховано інфляційні до 16.03.2015р., а річні до 31.01.2015р., тобто в межах періоду прострочення.

Заперечення відповідача у письмових поясненнях з тих мотивів, що фактично 3% річних є пенею і може застосовуватися строк позовної давності в один рік згідно ст..256 ЦК України, є необґрунтованим.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

При цьому слід зазначити, що розуміння господарських санкцій у ГК є дещо ширшим поняття цивільно-правової неустойки. Під штрафними санкціями тут розуміються також і грошові суми, які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, тобто відповідні фінансові санкції, що стягуються за порушення валютного, податкового, антимонопольного та інших публічних галузей законодавства тощо.

Також, Господарським кодексом України не визначається, що слід розуміти під кожним із видів господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня) і чим вони відрізняються одна від одної, а тому у даному випадку слід застосовувати правила, встановлені ЦК України. Цивільне законодавство визначає всі три види штрафної відповідальності як різновиди неустойки.

Частиною 3 статті 549 ЦУ України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В п 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України за №14 від 17.012.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Згідно п 4. постанови пленуму Вищого господарського суду України за № 14 від 17.012.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» стягнення процентів річних від простроченої суми, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. До вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У зв'язку з цим зазначені кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення відповідно до вимог законів України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV «Про виконавче провадження».

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11, і є обов'язковою для всіх судів України відповідно до ст.111-28 ГПК України.

З огляду на викладене, відхиляються заперечення відповідача проти позову з мотивів відсутності його вини в несвоєчасній оплаті, які були викладені у письмових поясненнях та відзиві, оскільки інфляційні та 3 % річних нараховуються незалежно від вини боржника.

З огляду на викладене, також відхиляються посилання відповідача у відзиві на необхідність зменшення вказаних нарахувань на підставі ч.2 ст. 616 ЦК України, оскільки дана застосовується в разі нарахування неустойки чи збитків, і на інфляційні та річні вона не розповсюджується, оскільки визначені в ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційні та річних є самостійним видом відповідальності боржника і не відносяться до неустойки чи збитків.

Посилання відповідача у письмових поясненнях та у відзиві на затримку розрахунку органами Держказначейської служби України, судом відхиляється, оскільки відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Посилання замовника на відсутність бюджетного призначення на фінансування робіт за договором підряду, це не може бути підставою для звільнення замовника від обов'язку оплати відповідних робіт, оскільки в разі відсутності коштів для оплати замовник був вправі та мав фактичну можливість призупинити виконання умов договору з моменту виявлення відсутності коштів для оплати робіт, а не приймати їх результати.

Така ж правова позиція викладена в п.5 оглядового листа Вищого господарського суду України від 18.02.2013 № 01-06/374/2013 «Про практику вирішення спорів, пов'язаних із виконанням договорів підряду», та враховується судом з метою єдності судової практики.

Згідно з частиною першої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Враховуючи викладене, відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 № 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005.

Посилання відповідача на акт ревізії ОДФІ м. Кременчука №01-21-056 від 30.09.2014 яким встановлено, що в ході ревізії неможливо підтвердити розмір кредиторської заборгованості Кременучцької ЦРЛ через непроведенння звірки з позивачем, є безпідставним, оскільки факти виконання робіт позивачем на суму 228333,90 грн. та наявності боргу у відповідача перед позивачем за виконані роботи на суму 228333,90 грн. були встановлений рішенням господарського суду Полтавської області від 30.10.2014р. та постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.01.2015р. у справі № 917/1791/14 (а.с.11-17, 147-151). Отже, дані факти не підлягають доведенню знову за ст. 35 ГПК України.

Посилання відповідача у поясненнях на те, що рішеннями судів у справі № 917/2611/13 встановлено безпідставність позовних вимог про стягнення з відповідача коштів за договором № 99 в зв'язку з неподанням відповідачем додаткових доказів та нез'явлення на перевірку, що унеможливило проведення розрахунку, судом відхиляється, оскільки у справі № 917/2611/13 був інший предмет спору - стягнення 45896,00 грн. за 2014р. (а.с.152-154). В той же час предметом даної справи є стягнення інфляційних та річних, нарахованих на 228333,90 грн. заборгованості за 2013 рік, правомірність якої та строк настання зобов'язання з її оплати встановлено судами у справі № 917/1791/14.

Посилання відповідача у відзиві на те, що за ст. 613 ЦК України в даному випадку було прострочення кредитора і відповідач не повинен сплачувати проценти за час прострочення кредитора, оскільки через бездіяльність позивача відповідач не зміг своєчасно зареєструвати свої зобов'язання в органах казначейства, судом відхиляється оскільки дані обставини вже були предметом дослідження під час розгляду справи № 917/1791/14 і постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.01.2015р. визнані необґрунтованими.

Також, в рішенні господарського суду Полтавської області від 30.10.2014р. та постанові Харківського апеляційного господарського суду від 28.01.2015р. у справі № 917/1791/14 було встановлено, що за виконані згідно з договором № 99 від 03.04.2012р. роботи відповідач мав сплатити позивачу 228333,90 грн. терміном до 31.12.2013р. (включно). Отже, судами встановлена чітка дата виникнення зобов'язання з оплати.

Додатковою угодою № 2 від 31.12.2013р. сторони узгодили, що відповідач сплачує в 2013 році за виконані роботи 228 333,90 грн. Судовими рішеннями у справі № 917/1791/14 було встановлено, що за виконані згідно з договором № 99 від 03.04.2012р. роботи відповідач мав сплатити позивачу 228333,90 грн. терміном до 31.12.2013р. (включно).

Отже, прострочення виконання відповідачем зобов'язання зі сплати даної суми починається 01.01.2014р.

За період 01.01.2014р. - 31.01.2015р. сума 3 % річних становить 7431,80 грн. (розрахунок суду залучено до справи; а.с.224). Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Вимоги про стягнення 5480,01 грн. річних, нарахованих позивачем за період 14.03.2013р. - 31.12.2013р. судом відхиляються, оскільки за умовами Додаткової угоди № 2 від 31.12.2013р. строк оплати виконаних робіт на даний час не настав.

Позовні вимоги про стягнення 71468,51 грн. інфляційних судом задовольняються, оскільки дана сума не перевищує розрахункову суму інфляційних, що підлягають стягненню за період 01.01.2014р. - 16.03.2015р. Розрахунок суду - залучено до справи (а.с.224).

З огляду на викладене, на підставі ч. 5 ст. 78 ГПК України судом не приймається визнання відповідачем позову на суму 6393,95 грн. інфляційних та річних, нарахованих за період 15.03.2013р. - 27.12.2013р., як таке що суперечить законодавству, оскільки у даний період були відсутні підстави для нарахування інфляційних та річних так як строк платежу ще не настав і прострочення виконання зобов'язання було відсутнє.

За ч. 2 ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

В разі добровільного виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження відповідач не позбавлений права звернутися до суду з заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, на підставі ст. 117 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 49, 78, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

Вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Кременчуцької центральної районної лікарні (просп. Полтавський, буд. 40, м. Кременчук, Полтавська область, 39627; ідентифікаційний код 01999342) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 71468грн. 51 коп. інфляційних, 7431грн. 80 коп. - річних, 1827грн. 00 коп. витрат з оплати судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

3. В іншій частині - у позові відмовити.

Повне рішення складено та підписано: 03.04.2015р.

Суддя Безрук Т. М.