ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2015 р.Справа № 922/5559/14

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Жельне С.Ч.

судді: Аюпова Р.М. , Лаврова Л.С.

при секретарі судового засідання Федорова Т.О.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Вугілля України", м. Київ
до Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат", м. Алчевськ
про стягнення коштів в сумі 6 440 267,69 грн.
за участю представників сторін:

від позивача - Сірома А.М. (дов. № 26-02/233-Д від 26.02.2015 року);

від відповідача - Мерзлякова В.П. (дов. № 01-026-1829 від 25.12.2014 року).

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ДП "Вугіля України" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до ПАТ "Алчевський металургійний комбінат", в якому просило стягнути з відповідача суму основної заборгованості в розмірі 5 601 040 грн., пеню в сумі 378 903,11 грн., збитки від інфляційних процесів в розмірі 414 830,32 грн., 3 % річних в розмірі 45 494,21 грн., а також судовий збір в сумі 73 080 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем покладених на нього зобов'язань за Договором поставки № АМК-1227-2014-пст від 31.03.2014 року, в частині своєчасності та повноти проведення розрахунків за поставлену вугільну продукцію.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.12.2014 року за позовною заявою порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 23.12.2014 року о 12:30 год.

Ухвалами суду від 23.12.2014 року та від 27.01.2015 року розгляд справи відкладався до 12.02.2015 року.

З метою забезпечення можливості подання сторонами документів та доказів по справі, які мають суттєве значення для повного, всебічного та об'єктивного дослідження фактичних обставин спору, в судовому засіданні 12.02.2015 року оголошувалась перерва до 16.02.2015 року до 12:00 год.

На підставі ухвали суду від 16.02.2015 року та Розпорядження заступника голови господарського суду Харківської області від 16.02.2015 року призначено колегіальний розгляд справи № 922/5559/14 у складі: головуючий суддя - Жельне С.Ч., судді: Лаврова Л.С. та Аюпова Р.М.

Ухвалою суду від 16.02.2015 року та від 03.03.2015 року розгляд справи відкладався на 25.03.2015 року об 11:30 год.

Представник позивача у судовому засіданні 25.03.2015 року підтримав заявлений позов та просив суд його задовольнити.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав їх неправомірності та необґрунтованості.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України, кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, вислухавши пояснення представників сторін, колегією суддів встановлено наступне.

31.03.2014 року між ДП "Вугіля України" (Постачальник) та ПАТ "Алчевський металургійний комбінат" (Покупець) був укладений Договір поставки № АМК-1227-2014-пст (надалі - Договір).

За умовами вказаного Договору Постачальник зобов'язується поставити, а Покупець - прийняти та оплатити вугільну продукцію, кількість, якість та ціна якої визначаються у Специфікаціях, що складають невід'ємну частину цього договору.

Відповідно до п. 3.1. Договору, ціна продукції за одиницю і по позиціях встановлюється в гривнях і вказується в Специфікаціях до договору.

Згідно п. 4.1. Договору, розрахунки за продукцію здійснюються в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника за поставлену партію продукції протягом 30 банківських днів з дати поставки за умови отримання документів, вказаних в п. 7.3. даного договору.

Так, пунктом 7.3. Договору передбачено, що Постачальник протягом 7 днів з дати поставки, але не пізніше четвертого числа місяця, наступного за місяцем поставки продукції надає Покупцю наступні документи:

- оригінал сертифікату (посвідчення) якості;

- оригінал з/д квитанції (накладної), або іншого товарно - транспортного документу;

- оригінал листа про власність;

- акт - приймання передачі продукції;

- оригінал податкової накладної.

Як вбачається з матеріалів справи, за час дії спірного договору позивач поставив відповідачу вугільну продукцію загальною вартістю 20 303 536,20 грн., що підтверджується відповідними актами приймання - передачі товару.

Проте, відповідач допустив порушення взятих на себе договірних зобов'язань в частині своєчасності та повноти розрахунків за поставлену продукцію, у зв'язку з чим у останнього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 5 601 040,05 грн.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Виходячи із змісту укладеного між сторонами договору, він за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж.

Так, відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідач зауважує на тому, що за умовами спірного договору обов'язок щодо оплати поставленої вугільної продукції виникає у покупця лише за умови та після надання постачальником оригіналів документів, перелік яких визначено в п. 7.3. Договору поставки № АМК-1227-2014-пст від 31.03.2014 року. В разі невиконання постачальником вимог, передбачених цим пунктом, покупець має право продовжити термін на оплату продукції на період прострочки виконання своїх зобов'язань контрагентом.

Проте, в порушення своїх зобов'язань, позивачем не були в повному обсязі надані документи, передбачені умовами договору, що на думку відповідача є беззаперечною підставою для призупинення проведення ним розрахунків за поставлену вугільну продукцію.

Разом з тим, вищезазначені доводи колегією суддів не приймаються до уваги та відхиляються, виходячи із наступного.

Так, спірна вугільна продукція була прийнята відповідачем без заперечень та зауважень, зокрема, щодо кількості та якості товару. Дана продукція перейшла у власність відповідача на підставі відповідних товаророзпорядчих документів (актів приймання - передачі), оригінали яких були ним отримані.

За таких обставин, колегія суддів приходить до стверджувального висновку що посилання відповідача на суто формальні обставини неотримання ним деяких документів, як то оригіналу листа про власність чи сертифікату якості, не можуть слугувати вагомою та єдиною підставою для нездійснення оплат за отриманий товар.

Крім того, в обґрунтування своїх заперечень відповідач також посилається на форс - мажорні обставини, що були зумовлені веденням на сході країни бойових дій.

Так, за доводами відповідача з липня 2014 року на території Луганської області та, зокрема, міста Алчевська не виконуються жодні фінансові операції, так як відповідна територія не під контролем української влади. Відтак, порушення грошових зобов'язань відповідача відбулося, серед іншого, внаслідок обставин, що не залежали від його волевиявлення.

На підтвердження вищевказаних обставин, відповідачем до матеріалів справи надано копію сертифікату про настання форс - мажорних обставин № 2787 від 02.09.2014 року, виданого Торгово - промисловою палатою України (а.с. 106).

Попри зазначене, колегія суддів зазначає, що вищезазначений сертифікат фіксує лише факт заборони залізничних перевезень, як обставину форс - мажору, проте не підтверджує факту невиконання грошових зобов'язань відповідачем з підстав та обставин непереборної сили.

Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи доведеність факту порушення відповідачем умов діючого законодавства, ненадання відповідачем суду доказів погашення боргу, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості в сумі 5 601 040 грн. підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 378 903,11 грн., суд зазначає наступне.

Частиною першою ст. 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Так, частиною шостою ст. 232 ГК України, передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи із змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

Пунктом 8.3. Договору сторони визначили, що у разі прострочення оплати поставленої продукції покупець (відповідач) сплачує на користь постачальника (позивача) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, за кожен день прострочення оплати.

Позивачем до матеріалів справи наданий розрахунок пені, відповідно до якого сума штрафних санкцій за неналежне виконання відповідачем грошового зобов'язання складає 378 903,11 грн., за період прострочення за кожною поставкою окремо.

Судом перевірено правильність нарахування позивачем суми пені та встановлено, що даний розрахунок не суперечить вимогам чинного законодавства, здійснений вірно, а тому визначена до сплати сума неустойки підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача збитки від інфляційних процесів в розмірі 414 830,32 грн., а також 3 % річних в розмірі 45 494,21 грн., суд зазначає наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

З огляду на викладене, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача збитки від інфляційних процесів в розмірі 414 830,32 грн., 3 % річних в розмірі 45 494,21 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зібрані у справі докази та їх належна оцінка свідчать про обґрунтованість заявлених позивачем вимог, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про їх задоволення в повному обсязі.

Суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат, встановивши сторону, з вини якої справу було доведено до суду, керується ст.ст. 44, 49 ГПК України, відповідно до яких судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 33-34, 38, 43, 47-49, 75, ст. 82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат" (94202, Луганська область, м. Алчевськ, вул. Шмідта, 4, ) на користь Державного підприємства "Вугілля України" (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 4, ) суму основної заборгованості в розмірі 5 601 040 грн., пеню в сумі 378 903,11 грн., збитки від інфляційних процесів в розмірі 414 830,32 грн., 3 % річних в розмірі 45 494,21 грн., а також судовий збір в сумі 73 080 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 30.03.2015 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя С.Ч. Жельне Р.М. Аюпова Л.С. Лаврова

справа № 922/5559/14