ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2015 р. Справа № 914/4330/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Костів Т.С.

суддів Марко Р.І.

Кордюк Г.Т.

при секретарі Карпенко В.О.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ № 14/2-149 від 14.02.2015 року

на рішення господарського суду Львівської області від 02.02.2015 року

у справі № 914/4330/14

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до відповідача: Комунального підприємства "Сколетеплоенерго" Сколівської міської ради, м. Сколе Львівської області

про: стягнення 203 220,99 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: Конопліцький І.В.-представник на підставі довіреності № 14-10 від 14.01.2015 року;

від відповідача: Яцульчак С.В. - представник на підставі договору про надання правової допомоги від 01.12.2014 року;

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду Львівської області від 02.02.2015 року у справі №914/4330/14 (суддя Крупник Р.В.) позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до відповідача Комунального підприємства "Сколетеплоенерго" Сколівської міської ради, про стягнення 203 220,99 грн. задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства "Сколетеплоенерго" Сколівської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"- 20 985,11 грн. пені, 25 503,50 грн. інфляційних втрат, 10 282,55 три відсотки річних. В решті позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з Комунального підприємства "Сколетеплоенерго" Сколівської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 1 555,08 грн. судового збору.

Вищезазначене рішення суду мотивоване тим, що відповідач у встановлені строки належним чином не виконав зобов'язання за Договором №05/43-БО-ПТ на купівлю-продаж природного газу, в результаті чого у нього виникла прострочена заборгованість перед позивачем, на суму якої, згідно укладеного між сторонами Договору, нараховані інфляційні втрати, пеня та 3% річних згідно ст.625 ЦК України. При цьому, судом першої інстанції, оцінюючи документальні докази у справі, а також враховуючи виняткові та інші обставини в їх сукупності, встановлено підстави для зменшення розміру штрафних санкцій (пені) на 50%.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Львівської області від 02.02.2015 року у справі № 914/4330/14, позивач - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції винесене з неповним з'ясуванням обставин, що мали значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи та недоведеністю обставин, що мали значення для справи. Зокрема зазначає, що господарський суд при вирішенні питання щодо зменшення пені, повинен був об'єктивно оцінити, чи є дані випадки винятковими, виходячи з інтересів обох сторін, причини неналежного виконання або не виконання зобов'язання, невідповідності розміру нарахованих штрафних санкцій наслідкам порушення зобов'язання. Таким чином, на думку апелянта, судом неправильно застосовано ст. 83 ГПК України, ст. 551, 549 ЦК України та ст. 233 ГК України.

На підставі викладеного апелянт просить рішення господарського суду Львівської області від 02.02.15 року скасувати в частині відмови у стягненні пені у сумі 20985,11 грн. та прийняти нове рішення яким позов в частині стягнення пені задоволити повністю. В решті рішення господарського суду Львівської області від 02.02.2015 року залишити без змін.

Довідкою про автоматичний розподіл справ між суддями від 24.02.15 року, справу № 914/4330/14 призначено судді-доповідачу: Костів Т.С. та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме: судді Марко Р.І. та Желік М.Б..

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.15 р. подані скаржником матеріали визнано достатніми для прийняття їх до провадження в апеляційній інстанції, розгляд справи призначено на 24.03.15 р..

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 24.03.15 року, у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Желіка М.Б. у склад колегії для розгляду справи № 914/4330/14 господарського суду Львівської області введено замість судді Желіка М.Б. введено суддю - Кордюк Г.Т..

Представникам роз'яснено їх права та обов'язки згідно ст.22 ГПК України.

В судове засідання 24.03.15 року представник скаржника з'явився, апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у ній. Надав усні пояснення по суті спору.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив з мотивів наведених у поданому письмовому відзиві (вих. № 35 від 16.03.2015 року, вх. № 01-04/1817/15 від 19.03.15 року) на неї. Рішення суду першої інстанції відповідач вважає законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне:

як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 28 грудня 2012 року між сторонами укладено договір на купівлю-продаж природного газу №13/2920-БО-21, згідно п.1.1 якого позивач зобов'язався у 2013 році передати у власність відповідачу природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами , а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити переданий природний газ.

На виконання умов вищезазначеного договору позивачем передано протягом січня-квітня та жовтня-грудня 2013 року природний газ у обсязі на загальну суму 2342768,18 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу за вказаний період. Як правильно встановлено судом першої інстанції дані акти підписані повноважними представниками сторін договору та скріплені печатками.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 6.1. укладеного між сторонами договору передбачено, що оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки.

Із наявного в матеріалах справи платіжного доручення № 451 від 14.10.2014 року вбачається, що повне погашення боргу за договором в розмірі 123810,00 грн. відбулося 28.10.2014 року, про що свідчить відмітка органу казначейства на платіжному дорученні. Оскільки позовна заява надійшла до суду 09.12.2014 року, а заборгованість в розмірі 123810,00 грн. сплачена відповідачем ще 28.10.2014 року, суд першої інстанції дійшов підставного висновку про те, що на день порушення провадження у даній справі предмет спору в частині стягнення суми основного боргу, - 11.12.2014 року був відсутній.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає підставним застосування судом першої інстанції п.4.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України'', згідно якого припинення провадження у справі на підставі пункту 1-1 частини першої статті 80 ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження.

Разом з тим, враховуючи невиконання відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань, в частині здійснення розрахунків за поставлений природний газ, у встановлені договором строки, позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 42542,28 грн., 3% річних в розмірі 10420,18 грн. та інфляційних втрат в розмірі 26448,53 грн..

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відтак, провівши перерахунок нарахування 3% річних та інфляційних втрат, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 10282,55 та інфляційних втрат у сумі 25503,50 грн..

Частинами 2, 3 статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що: штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно пункту 7.2 договору, у разі невиконання відповідачем умов пункту 6.1. цього договору позивач має право не здійснювати поставку газу відповідачу або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання відповідачем пункту 6.1. умов цього договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Так, позивач за порушення відповідачем умов договору та прострочення виконання зобов'язання нарахував пеню в сумі 42542,28 грн..

Із врахуванням п.1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 ,,Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань'', здійснивши перерахунок нарахування пені, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення пені в сумі 41970,22 грн.

Поряд з цим, перевіряючи доводи апеляційної скарги про порушення господарським судом Львівської області норм чинного законодавства в частині зменшення розміру пені, колегією суддів встановлено, що такі є безпідставними, з огляду на наступне:

відповідно до пункту 1 статті 233 Господарського кодексу України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Стаття 83 Господарського процесуального кодексу України надає господарському суду право приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 509, статей 526, 629 Цивільного Кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Кодексом також передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Кодексу). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 Кодексу). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу).

Крім цього, п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з наступними змінами і доповненнями) визначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо; крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме ч. 3 ст. 551 ЦК України і ст. 233 ГК України.

Приймаючи рішення про зменшення розміру пені на 50 %, господарський суд першої інстанції прийняв до уваги ступінь виконання основного зобов'язання, важливість збереження господарської діяльності відповідача, як підприємства, а також обставини наявності заборгованості населення й інших споживачів газу перед відповідачем за спожиті комунальні послуги.

Посилання скаржника на недоведеність винятковості даного випадку для зменшення судом розміру штрафних санкцій не вбачається з матеріалів справи враховуючи, що тлумачення скаржником в апеляційній скарзі власних критеріїв винятковості носить суб'єктивний характер. Суд визначає винятковість випадку у конкретних спірних відносинах залежно від обставин справи.

Вищий господарський суду України у пункті 7 Оглядового листа від 29.04.2013 року № 01-06/767/2013 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ)" звертає увагу на наступне. Встановивши причини невиконання відповідачем грошового зобов'язання, а саме надавши належну оцінку тій обставині, що споживачем теплової енергії, яку виробляє відповідач, є переважно населення, а також збитковість господарської діяльності відповідача у зв'язку з наявністю значної заборгованості споживачів за поставлену енергію, суди дійшли обґрунтованих висновків про наявність підстав для зменшення розміру пені на підставі статті 233 ГК України та пункту 3 статті 83 ГПК України (постанова Вищого господарського суду України від 19.12.2012 № 5023/3165/12).

Таким чином, з врахуванням документальних доказів у справі, колегією суддів встановлено виняткові та інші обставини, які в сукупності можуть бути підставою в даному випадку для зменшення розміру пені, водночас зменшення розміру штрафних санкцій на 50% є достатнім та дієвим засобом стимулювання відповідача до належного і своєчасного виконання умов договорів у майбутньому.

З врахуванням викладеного, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про зменшення розміру пені на 50% та стягнення з відповідача на користь позивача 20985,11 грн. пені, оскільки при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки судом дотримано баланс інтересів сторін та правомірно зменшено розмір неустойки.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Відповідач додаткових доказів не подав і суду апеляційної інстанції, не обґрунтовував неможливості подання таких доказів суду першої інстанції.

Відтак, беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Львівської області від 02.02.2015 у справі №914/4330/14 прийняте на підставі матеріалів справи, у відповідності до норм матеріального та процесуального права. Посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, висновків господарського суду Львівської області не спростовують, а відтак, не визнаються такими, що можуть бути підставою, у відповідності до ст. 104 ГПК України, для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 1, 21, 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ - залишити без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 02.02.2015 р. у справі № 914/4330/14 - без змін.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

3.Матеріали справи скерувати до господарського суду Львівської області.

Повний текст постанови суду оформлено і підписано відповідно до вимог статті 105 ГПК України 30.03.2015 року.

Головуючий-суддя Костів Т.С.

Суддя Марко Р.І.

Суддя Кордюк Г.Т.