РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2015Справа №910/1758/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Спецпроект»

До Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта»

Про стягнення 109 009,62 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Вознюк Д.В. - по дов. № б/н від 05.10.2014

від відповідача Беспаль Л.Г. - по дов. № 12-174 від 02.10.2014

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Спецпроект» до Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» про стягнення 109 009,62 грн. збитків.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 22.12.2013 між сторонами був укладений договір комісії № 941-336 за умовами якого відповідач за плату здійснює реалізацію продукції, ціни на яку визначені (погоджені) сторонами в специфікації. Пунктом 1.2. договору передбачено, що обов'язки відповідача в частині реалізації продукції виконують філії (дирекції) останнього, перелік яких визначений в додатку № 3 до договору. З початку дії договору на склад Кримської дирекції УДППЗ «Укрпошта» поставлено товарів для реалізації на загальну суму 534 792,18 грн. Відповідачем було реалізовано товарів на суму 425 782,56 грн. Позивач звертався до відповідача з листом № 9/ДК від 27.11.2014, відповідно до якого позивач просив надати інформацію про фактичну долю майна, переданого на реалізацію до Кримської дирекції відповідача. Своїм листом № 851-1475 від 05.12.2014 відповідач повідомив, що не може вказати фактичну та правову долю майна, не може підтвердити заборгованість по цій дирекції. На думку позивача сума, яку заборгував відповідач являє собою різницю між вартістю поставленого товару, комісією відповідача, та сумою, що вже сплачена відповідачем, що складає 109 009,62 грн. Відповідач звіту про реалізацію товару на цю суму не надав та товар не повернув. Позивач вважає, що відповідач втратив товар. Умовами договору передбачено, що відповідач зобов'язаний вжити всіх заходів для збереження переданого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2015 порушено провадження у справі № 910/1758/15-г та призначено її до розгляду на 17.02.2015.

Відповідач у поданому 16.02.2015 до відділу діловодства суду відзиві проти задоволення позовних вимог заперечує, оскільки як відомо з березня 2014 року територія Автономної Республіки Крим піддалась військовій агресії з боку Російської Федерації та як наслідок була окупована. 15.04.2014 прийнятий Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на окупованій території України», яким був визнаний факт тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Частиною 6 ст. 5 Закону визначено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Умовами п.п. 8.1., 8.2 договору передбачено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань у разі виникнення обставин непереборної сили та сторона, що не може виконати зобов'язання має повідомити про це іншу сторону і досягти домовленостей продовження термінів виконання або припинення дії договору. Відповідач, у зв'язку з подіями, що сталися внаслідок тимчасової окупації, повідомляв позивача про необхідність забрати зі складів Кримської та Севастопольської дирекцій нереалізовану частину продукції. Також відповідач звернувся до Торгово-промислової палати для надання сертифікату про підтвердження форс-мажорних обставин за договором комісії про неможливість його виконання. Вважає, що у відповідача відсутня вина в розумінні ст. 614 Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні 17.02.2015 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 05.03.2015.

Позивач в судовому засіданні 05.03.2015 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 05.03.2015 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 05.03.2015 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 17.03.2015.

Позивачем в судовому засіданні 17.03.2015 подано додаткові письмові пояснення, в яких зазначає, що відповідач товар не зберіг, а отже втратив товар на суму 109 009,62 грн., чим завдав позивачу збитки. Оскільки, якщо комісіонер не реалізував товар, то відповідно до умов договору комісії він повинен його повернути. Таким чином, втрата товару переданим на комісію, є нічим іншим, як завданням збитків комітенту.

Відповідачем в судовому засіданні 17.03.2015 подано додаткові письмові пояснення, в яких зазначає, що відповідач належним чином виконував свої зобов'язання протягом дії всього договору, проте із незалежних від нього обставин, подальше виконання умов договору стало неможливим. А тому відсутня вина відповідача за невиконання зобов'язання. Так, у зв'язку із виникненням форс-мажорних обставин, які унеможливили подальше виконання договору, відповідач одразу ж про це повідомив позивача листом, зазначивши у ньому про необхідність позивачем забрати зі складів Кримської та Севастопольської дирекцій нереалізовану частину продукції, як це передбачено п. 5.9. договору. Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на окупованій території України» зафіксовано факт окупації території Автономної Республіки Крим, що є загальновідомим фактом і свідчить про наявність виключних обставин, за яких на відповідній території унеможливлюється дотримання Законів України. Згідно із ч.2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, тобто, виникнення такої непереборної обставини, як тимчасова окупація території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, а також пов'язані з цим наслідки, не потребують доказуванню у даному спірному випадку. Крім того, згідно із постановою Державної ради Республіки Крим № 1756-6/14 від 17.03.2014 «Про реєстрацію новостворених юридичних осіб зі спеціальним статусом в Республіці Крим» (копія додається) та відповідно до російського законодавства, всі підприємства, установи, організації засновані державою Україна або за її участю на території республіки Криму та міста федеративного значення Севастополь, стають підприємствами, установами, організаціями заснованими республікою Крим і містом федеративного значення Севастополем. Також, внаслідок збройної агресії Російської Федерації на матеріально- технічній базі УДППЗ «Укрпошта», згідно із розпорядженням уряду Російської федерації № 648-р від 21.04.2014 було утворене федеральне державне унітарне підприємство «Пошта Криму», яке підпорядковане Міністерству зв'язку та масових комунікацій Російської Федерації (Мінкомзв'язку Росії). Тобто, країна агресор в односторонньому порядку привласнило об'єкти поштового зв'язку (Кримську та Севастопольську дирекції УДППЗ «Укрпошта») та на базі цих об'єктів утворило федеральне державне унітарне підприємство «Пошта Криму».

В судовому засіданні 17.03.2015 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 26.03.2015.

В судовому засіданні 26.03.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

22.11.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Спецпроект» (комітент, позивач) та Українським державним підприємством поштового зв'язку «Укрпошта» (комісіонер, відповідач) було укладено договір комісії № 941-336 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору комісіонер за дорученням комітента за плату здійснює реалізацію чайно-кавової продукції, безалкогольних напоїв, спецій та приправ, консервної продукції, туалетного паперу та сірників (далі - товар) від свого імені за рахунок комітента.

Згідно з п. 1.2. договору обов'язки комісіонера в частині реалізації товару виконують його філії (дирекції).

Додаток № 3 до договору містить перелік філій (дирекцій) та їх адреси, до складу яких входить Кримська дирекція, місцезнаходженням якої є: 95051, Крим, м. Сімферополь, вул. Елеваторна, 4.

Відповідно до п. 5.5. договору місце передачі товару - склади філій (дирекцій) комісіонера, вказані у додатку 3 до цього договору.

Згідно з п. 5.6. договору передача товару проводиться комітентом згідно з видатковими та податковими накладними на товар.

Матеріали справи свідчать, що позивачем було поставлено та Кримською дирекцією прийнято товар на загальну суму 302 391,18 грн., що підтверджується наступними видатковими накладеними (на комісії): № 30 від 04.12.2013 на суму 158 610,18 грн., № 18 від 14.01.2014 на суму 27 216,00 грн., № 62 від 04.02.2014 на суму 38 615,40 грн., № 93 від 12.02.2014 на суму 74 829,60 грн., № 125 від 20.02.2014 на суму 3 120,00 грн.

Відповідно до умов п. 2.5. договору за результатами продажу товарів комісіонером складається звіт комісіонера у двох примірниках, які надаються комітенту для погодження. Якщо звіт комісіонера, наданий комітенту, не повернутий комісіонеру з підписом та печаткою комітента, без вмотивованої відмови, звіт комісіонера вважається погодженим та підписаним комітентом.

Згідно з п. 2.6. договору грошові кошти комітенту перераховуються комісіонером на розрахунковий рахунок комітента по мірі реалізації товару комітента на підставі звітів комісіонера, але не менше ніж один раз на місяць, по закінченню звітного місяця.

Спір виник внаслідок того, що відповідач свої зобов'язання за договором повністю не виконав, переданий товар не реалізував, оскільки відсутні відповідні звіти, та не повернув позивачу, у зв'язку з чим позивачу завдано збитки в розмірі його вартості в сумі 109 009,62 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно з ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 10.1. договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2014 включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Згідно з п. 1.4. договору строк реалізації товару з моменту отримання товару філіями (дирекціями) комісіонером до 30.11.2014 включно.

Додатковою угодою № 5 від 01.12.2014 внесено зміни до умов договору та встановлено строк реалізації товару до 30.11.2015 включно, а строк дії договору до 31.12.2015 включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Пунктом 5.8. договору передбачено, що вивіз нереалізованого товару здійснюється за рахунок комітенту.

Згідно з п. 5.9. договору комітент зобов'язаний протягом двох тижнів, з дня отримання повідомлення комісіонера, забрати зі складів (філій (дирекцій) комісіонера за свій рахунок, або доручити комісіонеру здійснити повернення нереалізованого товару шляхом його пересилання посилками без оголошеної цінності. В цьому випадку комітент здійснює комісіонеру попередню оплату за пересилання посилок без оголошеної цінності, згідно з діючими тарифами поштового зв'язку, на підставі виставленого комісіонером рахунку-фактури.

Отже, умовами договору визначено, що вивіз нереалізованої продукції здійснюється саме позивачем (комітентом). Повернення відповідачем (комісіонером) продукції можливе на підставі доручення позивача та за умови попередньої оплати позивачем.

Відповідач зазначає, що засобами електронної пошти через мережу Інтернет направляв позивачу лист № 851-291 від 21.03.2014 в якому, у зв'язку з припиненням діяльності державних органів України на території Криму, відповідачем прийнято рішення про повернення продукції, що знаходиться на реалізації в Кримській та Севастопольській дирекціях, тому просив забрати зі складів філіалів комісіонера, за свій рахунок, нереалізовану продукцію.

Позивачем не заперечується та обставина, що відповідач звертався до позивача з проханням забрати товар.

Проте, відповідач зі свого боку, як це визначено умовами договору, не вчинив жодних дій щодо вивозу або оплати за пересилання нереалізованої продукції.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Суд дійшов висновку про відсутність вини у відповідача, оскільки повернення продукції виявилось неможливим з незалежних від нього обставин. Так, відповідач зі свого боку, як це передбачено договором, звернувся до позивача щодо необхідності забирання нереалізованої продукції, яку позивач не забрав та не оплатив повернення її шляхом пересилання відповідачем.

27.04.2014 набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на окупованій території України» (далі - Закон), яким був визнаний факт тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим.

Метою прийняття Закону є визначення статусу території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлення особливого правового режиму на цій території, визначення особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб (стаття 2).

Відповідно до статті 1 Закону тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Частиною 1 статті 3 Закону визначено, що для цілей цього закону тимчасово окупованою територією визначається, зокрема сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Відповідно до ч. ч. 1,2 статті 4 Закону на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Частиною 3 статті 4 Закону встановлено, що правовий режим тимчасово окупованої території може бути визначено, змінено чи скасовано виключно законами України.

Відповідно до частини 3 статті 5 Закону відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Частиною 6 статті 5 Закону визначено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Позивач просить стягнути з відповідача збитки в розмірі 109 009,62 грн. що є вартістю нереалізованої та не повернутої продукції.

У відповідності до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до п. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються : вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафна санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

На підставі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором; збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення; при визначення неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Наслідки порушень зобов'язань за договором є правовою підставою, згідно із ст. 623 Цивільного кодексу України, для стягнення збитків.

З огляду на положення статті 224 Господарського кодексу України, статей 22, 611, 614, 623 Цивільного кодексу України, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При цьому, на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Позивачем належних та допустимих доказів в підтвердження наявності вини у відповідача та доказів понесення позивачем збитків в розмірі 109 009,62 грн. внаслідок неналежного виконання зобов'язань відповідачем договірних відносин не подано.

Таким чином, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між протиправними діями відповідача та нібито понесеними збитками саме внаслідок неналежного виконання відповідачем договірного зобов'язання.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами про стягнення збитків.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Спецпроект» є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст.82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 02.04.2014.

СуддяВ.В. Сівакова