ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24 березня 2015 р. Справа № 903/227/15

за позовом Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень"

до відповідача: публічного акціонерного товариства "Ковельсільмаш", м.Ковель, Волинська область

про стягнення 20 224 грн. 41 коп. та розірвання договору

Суддя Шум М.С.

Представники:

від позивача: Фрідріх Л. Б., довіреність від 02.01.2015 року №НЮ-20

від відповідача: Сорока Г. О., довіреність від 17.12.2014 року №51/01-1817

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України роз'яснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. На підставі ст. 22 ГПК України роз'яснено процесуальні права та обов'язки сторін.

Суть спору: позивач - Державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» в особі Відокремленого підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» звернулося в господарський суд Волинської області з позовною заявою до відповідача - ПАТ «Ковельсільмаш», просить розірвати укладений між сторонами договір від 03.09.2014 року №Л/ДН-3/14/1611/м/п про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель Львівської залізниці та стягнути з ПАТ «Ковельсільмаш» заборгованість за утримання ділянки землі у смузі відведення в сумі 20 224 грн. 41 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в порушення умов договору від 03.09.2014 року №Л/ДН-3/14/1611/м/п про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель Львівської залізниці відповідач не сплачує передбачену договором плату на утримання ділянки землі у смузі відведення, чим істотно порушує умови спірного договору, що у в свою чергу згідно ст. 651 ЦК України є підставою для розірвання цього договору.

Ухвалою суду від 10.03.2015 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 23.03.2015 року, сторін зобов'язано надати необхідні для розгляду справи документи. Крім того, позивача зобов'язано доплатити судовий збір за розгляд відповідної позовної заяви.

На виконання вимог ухвали суду від 10.03.2015 року позивач надіслав на адресу суду пояснення по справі від 19.03.2015 року та докази сплати судового збору в розмірі 1 218 грн. 00 коп. (платіжне доручення від 17.03.2015 року №344).

Крім того, позивач надіслав на адресу суду заяву від 19.03.2015 року про збільшення розміру позовних вимог та просить стягнути з відповідача заборгованість за утримання ділянки землі у смузі відведення згідно договору від 03.09.2014 року №Л/ДН-3/14/1611/м/п про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель Львівської залізниці в розмірі 24 285 грн. 77 коп. та розірвати відповідний договір з 31.03.2015 року.

До відповідної заяви долучено докази її надіслання на адресу відповідача.

Заява про збільшення позовних вимог подана в порядку ст. 22 ГПК України, підписана начальником відокремленого підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень». Оскільки нова ціна позову становить 24 285 грн. 77 коп., то розмір судового збору за розгляд відповідної позовної заяви в частині стягнення коштів становить 1 827 грн. 00 коп., який сплачено позивачем при поданні первісного позову.

Відповідно до п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Враховуючи викладене, на підставі ст. 22 ГПК України, суд приймає заяву Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень" про збільшення позовних вимог.

Відповідач в запереченнях від 24.03.2015 року №351/01-984 та в судовому засіданні позовні вимоги заперечує повністю. При цьому, зазначає, що в договорі від 03.09.2014 року №Л/ДН-3/14/1611/м/п не вказана сума щомісячних відшкодувань витрат на утримання ділянки землі у смузі відведення, відповідні розрахунки відповідачу не надавалися, з відповідачем не узгоджувалися. Розрахунки представлені суду є внутрішнім документом підприємства-позивача і не можуть бути доказом зобов'язання ПАТ «Ковельсільмаш» сплачувати саме таку суму позивачу.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, зазначила про тривалу співпрацю між підприємствами, про те що спірний договір про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель Львівської залізниці є типовим, а розрахунки надсилалися позивачу разом з цим договором, долучила до матеріалів справи копії накопичувальних карток зборів за роботи (послуги) та штрафів, пов'язаних з перевезенням вантажів.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

03 вересня 2014 року між Державним територіально-галузевим об'єднанням «Львівська залізниця» в особі Відокремленого підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» та публічним акціонерним товариством «Ковельсільмаш» укладено договір про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель Львівської залізниці № Л/ДН-3/14/1611/м/п (далі договір, а. с. 7).

Судом оглянуто оригінал відповідного договору.

Відповідно до ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з договору. Між сторонами зобов'язання виникли з договору про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель Львівської залізниці № Л/ДН-3/14/1611/м/п від 03.09.2014 року.

Пунктом 1 договору встановлено, що згідно із Статутом залізниць України, Правилами перевезення вантажів і на умовах цього договору експлуатується під'їзна колія, яка належить Власнику (ПАТ «Ковельсільмаш») та Залізниці, примикає до станції Ковель Львівської залізниці стрілочним переводом №8 і яка обслуговується власним локомотивом. Межею під'їзної колії є знак «Межа під'їзної колії», який встановлено на відстані 28,3 м. від стрілки примикання.

Пунктами 2, 3 договору передбачено, що розгорнута довжина під'їзної колії становить 10681, 7 погонних метрів. У межах смуги відведення під'їзною колією і спорудами відповідача зайнято ділянку землі площею 17813 кв.м.

Земельна ділянка, яку зайнято під'їзною колією ПАТ «Ковельсільмаш» у межах смуги відведення залізниці, перебуває у постійному користуванні Львівської залізниці, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серія І-ВЛ №000668 від 21.04.1999 року (а. с. 11-13), та технічною документацією (а. с. 10-11).

За умовами п.16.2 укладеного договору відповідач зобов'язаний сплачувати позивачу збори і плати згідно ставок додатку до договору про організацію перевезення вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги. Збори і плати вносяться по відомостях плати за користування вагонами та накопичувальних картках станції Ковель з наявних на коді користувача по ЄТехПД коштів належні Залізниці платежі за фактично подані і забрані вагони, за час користування вагонами, за фактично виконану роботу, за відшкодування витрат на утримання ділянки землі у смузі відведення відповідно до п. 3 даного договору. Плата за відшкодування витрат на утримання ділянки землі у смузі відведення стягується до 10 числа поточного місяця і обов'язкова при розрахунках за послуги залізниці.

У відповідності до ст. 21 Закону України "Про залізничний транспорт" встановлено, що відносини підприємств залізничного транспорту з власниками залізничних під'їзних колій, порядок і умови експлуатації цих колій, обігу рухомого складу, що не належать до залізничного транспорту загального користування, визначаються Статутом залізниць України та укладеними на його основі договорами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо його сторони у відповідній формі дійшли згоди у відношенні всіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Істотними умовами господарського договору є умови про предмет договору; умови про ціну договору; умови про термін договору; умови, визнані істотними за законом чи необхідні для договорів даного виду; умови, у відношенні яких за вимогою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди (ч.ч. 2, 3 ст. 180 ГК України).

Як передбачено ч. 3 ст. 180 ГК України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Судом встановлено, що умовами договору про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель Львівської залізниці № Л/ДН-3/14/1611/м/п від 03.09.2014 року передбачено обов'язок відповідача сплачувати позивачу певні збори і плати, проте в договорі не зазначено, зокрема, розмір плати за відшкодування витрат на утримання ділянки землі у смузі відведення. Лише зазначено, що відповідна плата стягується до 10 числа поточного місяця і обов'язкова при розрахунках за послуги залізниці.

До матеріалів справи не долучено будь-яких додатків до договору про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель Львівської залізниці № Л/ДН-3/14/1611/м/п від 03.09.2014 року.

Представник позивач в судовому засіданні підтвердила відсутність будь-яких підписаних обома сторонами додатків до зазначеного договору.

Щодо пункту 16.2 договору, в якому йдеться про наявність додатків зі встановленими ставками плат та зборів, представник позивача зазначила, що умови договору є типовими.

Відповідно до ст. 180 ГК України ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Статтями 189, 190 ГК України встановлено, що ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування.

Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях.

Вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни.

Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб'єкта господарювання.

До матеріалів справи долучено розрахунок договірного тарифу з відшкодування витрат на утримання 1 кв. м. смуги відведення в місяць Ст. Ковель (ПАТ «Ковельсільмаш»), затверджений в. о. начальника відокремленого підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» 03.09.2014 року відповідно до якого договірний тариф складає 0, 19 коп. за 1 кв. м. смуги відведення. (а. с. 8).

Відповідний розрахунок підписаний економістом, начальником сектору майнових та земельних ресурсів та начальником комерційного відділу відокремленого підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень». Проте, зазначений розрахунок не оформлений як додаток до договору про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель Львівської залізниці № Л/ДН-3/14/1611/м/п від 03.09.2014 року, уповноваженим представником відповідача не підписаний, а тому з ПАТ «Ковельсільмаш» не узгоджений.

Суд звертає увагу на те, що як зазначено на самому розрахунку та не заперечується представником позивача відповідний тариф є договірним, проте не сталим, встановленим відповідними державними органами.

Відповідач тривалої співпраці з позивачем та користування ділянкою землі у смузі відведення згідно спірного договору не заперечує, проте з початку його укладення плату за утримання цієї ділянки землі не сплачував повністю.

Щодо частково погашеної заборгованості згідно спірного договору, то представник позивача зазначила, що відповідні суми згідно накопичувальних карток стягуються залізницею самостійно без узгодження з відповідачем призначення платежу.

Незгода з зазначеними у розрахунках позивача ставками підтверджена також листом ПАТ «Ковельсільмаш» від 05.02.2015 року №41-3/7, в якому відповідач зазначає про необхідність отримання від Рівненської дирекції залізничних перевезень обґрунтованих розрахунків, інших підтверджуючих документів щодо тарифу з відшкодування витрат на утримання смуги відведення (а. с. 17).

Відтак, суд вважає, що сторони не дійшли згоди щодо ціни договору про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель Львівської залізниці № Л/ДН-3/14/1611/м/п від 03.09.2014 року, а тому розмір заявленої до стягнення суми є необгрунтованим, не підтвердженим належними доказами.

Позивач переконливих доводів в спростування викладеного суду не надав.

Приписами статті 32 ГПК України унормовано, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 ГПК України унормовано, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивач не довів та на надав суду належних, допустимих та переконливих доказів в обґрунтування розміру заборгованості ПАТ «Ковельсільмаш» перед відокремленим підрозділом «Рівненська дирекція залізничних перевезень» згідно договору від 03.09.2014 року №Л/ДН-3/14/1611/м/п про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель Львівської залізниці.

Відтак, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в особі Відокремленого підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» до ПАТ «Ковельсільмаш» про стягнення заборгованості згідно договору від 03.09.2014 року №Л/ДН-3/14/1611/м/п.

В свою чергу, не підлягають до задоволення і позовні вимоги щодо розірвання договору, оскільки підставою для цього позивачем зазначено істотні порушення його умов відповідачем в частині несплати коштів.

Господарський суд, керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України , -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень" до публічного акціонерного товариства "Ковельсільмаш" про стягнення 20 224 грн. 41 коп. та розірвання договору відмовити.

повний текст рішення

складений 26.03.2015року

Суддя М. С. Шум