РІШЕННЯ

"30" березня 2015 р.Справа № 921/781/14-г/1
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Чопко Ю.О.

Розглянув справу

за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до Приватного підприємства "Медичний центр Усмішка", вул. Карпенка, 22-А, м.Тернопіль, 46018

про cтягнення заборгованості в сумі 41 539,02 грн.

За участю представників від:

Позивача: не з'явився;

Відповідача: Адвокат Кноль Петро Миколайович, ордер серії ТР №013685 віж 30.03.2015р.

Плавуцький Ростислав Ярославович, директор

В судовому засіданні учасникам судового процесу роз'яснено процесуальні права та обов'язки, передбачені статтями 20, 22, 81-1 ГПК України.

Технічна фіксація судового процесу не здійснювалась за відсутності відповідного клопотання.

В судовому засіданні 30.03.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть справи:

Суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1, АДРЕСА_1 звернулась до господарського суду Тернопільської області із позовом про стягнення з Приватного підприємства "Медичний центр Усмішка" вул. Коперніка, 22-А, м. Тернопіль 41 539 грн. 02 коп., з яких: 35 875 грн. 00 коп. орендна плата та 6 664 грн. 02 коп. заборгованість по комунальних платежах.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 08 серпня 2014р. порушено провадження у даній справі, та призначено її розгляд на 10 вересня 2014 року на 11 год. 00хв., який було відкладено на 20.10.2014 року та на 05.11.2014 року з підстав, викладених у відповідних ухвалах.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 05.11.2014р., за клопотанням відповідача, в порядку ч. 2. п. 1 ст. 79 ГПК України, провадження у даній справі зупинено та призначено почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Тернопільському відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, вул. Січових Стрільців, 4, м. Тернопіль.

11.02.2015 року згідно супровідного листа № 1191/1192/14-22 від 06.02.15р. (отримано та зареєстровано канцелярією суду за вх. № 5913 від 11.02.2015р.) матеріали судової справи № 921/781/14-г/1 з висновком експерта, повернуто на адресу господарського суду Тернопільської області.

Ухвалою від 23.02.2015р. судом призначено судове засідання на 30.03.2015р., для вирішення питання щодо поновлення провадження по даній справі.

Позивач участь представника в судовому засіданні 30.03.2015р. не забезпечив, причини неявки суду не повідомив.

Відповідач проти поновлення провадження у справі не заперечив.

Ухвалою суду від 30.03.2014р. провадження у справі поновлене.

Позивач заявою від 17.11.2014р. (вх. №21199 від 18.11.2014р.) про уточнення та збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідача 54 884,80 грн. основного боргу, 1 170,15 грн. пені, 2 900,62 грн. 3% річних, 10 375,47 грн. інфляційних нарахувань та 1 827 грн. сплаченого судового збору.

Суд, розглянувши заяву приймає її як таку, що подана у відповідності до ст. 22 ГПК України.

Відповідач в судовому засіданні 05.11.2014р. проти позовних вимог заперечив та зазначив, що не підписував акту передачі-прийняття приміщення за адресою АДРЕСА_2 від 11.01.2013 року. В судовому засіданні 30.03.2015р. позивач та його представник проти позовних вимог заперечили посилаючись на те, що договір від 01.07.2010 року укладений терміном на 5 років, та у відповідності до ст. 793 ЦК України підлягав нотаріальному посвідченню. Також зазначили, що згідно ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У зв'язку з тим, що сторонами не було дотримано встановленого законом порядку укладення договору, зокрема не було здійснено його нотаріального посвідчення, а тому вважають, що договір є неукладеним та відповідно відсутні підстави для стягнення з ПП "Медичний центр "Усмішка" заявлених позивачем сум.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши представлені сторонами докази, господарський суд встановив:

Статтею 1 ГПК України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 2 ГПК України господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема підприємств і організацій, які звертаються до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема юридичні та фізичні особи - підприємці, а суд шляхом вчинення провадження у справі здійснює захист осіб, права та охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Пунктом 2 статті 20 Господарського кодексу України встановлено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Як стверджує позивач, на підставі договору оренди від 01 липня 2010р., підписаного Фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 (Орендодавець), що діяла на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію та Приватним підприємством "Медичний центр "Усмішка" (Орендар) в особі головного лікаря Плавуцького Р.Я., що діяв на підставі Статуту, Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування приміщення, загальною площею 40,5 кв.м., розміщене за адресою: АДРЕСА_2 (надалі майно), що знаходиться на правах законного користування у ПП ОСОБА_1 згідно договору від 04.01.2010р.

Майно передається в оренду для здійснення діяльності передбаченої Статутом Орендаря. Орендар зобов'язаний користуватися приміщенням відповідно до цього договору і призначення майна (п. 1.1. договору).

Вказане в п.1.1. майно передається Орендарю з комунікаціями та інвентарем, які конструктивно з'єднані з орендованим майном, згідно з актом приймання-передачі та даних інвентарної справи (п.1.3. Договору).

Орендар вступає у строкове платне користування одночасно із підписанням сторонами Договору та акту приймання-передачі Майна. Обов'язок щодо складання акта приймання-передачі покладається на Орендодавця (п.2.1. Договору).

Сторони погодили, що договір укладено на строк п'ять років, що діє з 01.07.2010р. по 01.07.2015р. включно (п. 8.1. договору).

У відповідності до п. 3.1. договору, Орендар зобов'язався сплачувати Орендодавцю за користування зазначеним приміщенням протягом встановленого в договорі терміну орендну плату, яка визначена за результатами домовленості між Орендодавцем та Орендарем, і становить 2800 гривень. Дана орендна плата коригується щомісячно та повинна бути еквівалентною 350 доларів США за комерційним курсом валют, але не менше ніж 350 доларів США за курсом Національного банку України на день оплати.

Орендна плата за перший місяць оренди вноситься протягом 15 днів від дня підписання Договору. Наступні платежі вносяться один раз кожний наступний місяць не пізніше 15 числа (п.3.3. договору).

Як стверджує позивач, взяті на себе договірні зобов'язання ним виконані належним чином, шляхом надання орендарю визначеного в договорі оренди приміщення загальною площею 40,5 кв.м. за адресою АДРЕСА_2, що підтверджується актом прийому-передачі приміщень майна від 01.07.2010р.

31.05.2012р. сторонами підписано додаток до договору оренди від 01.07.2010р., у відповідності до якого сторони погодили внести зміни до п. 8.1. Договору, яким погоджено строк дії договору з 01.07.2010р. по 31.05.2012р.

11.01.2013р. між сторонами підписано акт передачі-приймання приміщення за адресою АДРЕСА_2, у зв'язку із розірванням договору.

Висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №1191/1192/14-22 від 06.02.2015р. встановлено, що встановити ким, ОСОБА_3 чи іншою особою виконано підпис від імені ОСОБА_3 на акті передачі-приймання приміщення за адресою АДРЕСА_2 від 11.01.2013р. не виявилось можливим. Питання щодо навмисного (свідомого) спотворення ОСОБА_3 підпису на акті передачі-приймання приміщення за адресою АДРЕСА_2 від 11.01.2013р. не вирішувалося.

Підставою звернення до суду, за твердженням позивача, став факт неналежного виконання відповідачем зобов'язань щодо оплати орендних платежів на підставі Договору оренди об'єкта нерухомості від 01.07.2010р.

Суд, на підставі ст. 43 ГПК України, давши оцінку поданим сторонами доказам та наведеним доводам, прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

При цьому суд виходив із наступного.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк користування майно для здійснення господарської діяльності; до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як встановлено судом, строк дії договору оренди від 01.07.2010р. становить 5 (п'ять) років (п.8.1. договору).

Відповідно до ч.2 ст.793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ст.794 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремою частини), укладений на строк не менше як три роки, підлягає державній реєстрації.

Зі змісту ч.3 ст. 640 ЦК України вбачається, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ст.209 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом; такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Отже, правочини оренди нерухомого майна зі строком дії на три роки і більше вважаються вчиненими з моменту їх державної реєстрації.

Таким чином, для договору оренди від 01.07.2010р. (зі строком дії 5 років) необхідне як нотаріальне посвідчення, так і державна реєстрація.

Однак, доказів нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору оренди від 01.07.2010р., всупереч ст.ст. 210, 794 ЦК України, матеріали справи не містять.

Згідно ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Пунктом 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" встановлено, що відповідні приписи частини другої статті 220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягали і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України (у редакції, чинній до 01.01.2013) пов'язувався з державною реєстрацією; відповідні правочини не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), за якими не здійснено державну реєстрацію (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11).

Якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним. (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11).

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11).

Таким чином, суд дійшов висновку, що Договір оренди 01.07.2010р. слід визнати неукладеним.

Згідно приписів ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а обставини, що відповідно до законодавства можуть бути підтверджені певними засобами доказування не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Згідно ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Позивач повинен належними доказами довести факти, на підставі яких пред'явлено позов.

Оскільки, договір оренди об'єкта від 01.07.2010р. зі строком дії п'ять років, не посвідчений нотаріально та не зареєстрований в установленому порядку, він є неукладеним, а відтак, в даному випадку відсутні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості в сумі 54 884,80 грн. основного боргу, 1 170,15 грн. пені, 2 900,62 грн. 3% річних, 10 375,47 грн. інфляційних нарахувань.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати на підставі ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 1, 2, 33, 43, 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1.У задоволенні позовних вимог відмовити.

2.Судові витрати покласти на позивача.

На рішення господарського суду сторони мають право подати апеляційну скаргу до Львівського апеляційного господарського суду через господарський суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 6 квітня 2015 р.

Суддя Ю.О. Чопко