ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"31" березня 2015 р.Справа № 924/153/15

Господарський суд Хмельницької області у складі:

суддя Димбовський В.В., розглянувши матеріали справи

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Шепетівка

до товариства з обмеженою відповідальністю „Лотівка Еліт", с. Лотівка, Шепетівський район

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Шепетівка

про стягнення 15728,46 грн. - боргу, 3299,16 грн. - інфляційних втрат, 374,63 грн. - 3% річних

За участю представників:

від позивача: Сташук М.О. - згідно посвідчення адвоката НОМЕР_1 від 27.03.2006р.

від відповідача: Вознюк Р.П. - за довіреністю від 26.02.2015р.

від третьої особи: ОСОБА_2 - фізична особа - підприємець (у судовому засіданні 18.03.2015р.)

У судовому засіданні відповідно до ч. 2 ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення (вступна та резолютивна частини) проголошено 31.03.2015р., оскільки у судовому засіданні оголошувалась перерва.

Суть спору: позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача 15728,46 грн. - боргу, 2727,04 грн. - інфляційних втрат, 361,67 грн. - 3% річних. Позов мотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором перевезення вантажів автомобільним транспортом №27 від 14.07.2012р. та за договором про розрахунок від 27.02.2014р., які укладені між відповідачем та третьою особою, стосовно проведення розрахунків за надані послуги з перевезення. При цьому, позивач зазначає, що право вимагати у відповідача виконання зобов'язань за вказаними договорами передано йому відповідно до договору відступлення права вимоги від 27.06.2014р. Нарахування інфляційних та річних заявлено з посиланням на ст. 625 ЦК України.

Під час розгляду справи позивачем збільшено розмір позовних вимог в частині стягнення інфляційних та 3% річних. Згідно заяви просить стягнути з відповідача 15728,46 грн. - боргу, 3299,16 грн. - інфляційних втрат, 374,63 грн. - 3% річних. Заяву розглянуто та прийнято судом у судовому засіданні 27.02.2015р., що відображено в ухвалі від 27.02.2015р.

Відповідач просить відмовити у задоволенні позову, подавши заяву про застосування строку позовної давності згідно ст. 258 ЦК України. На думку відповідача, строк виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору перевезення вантажів автомобільним транспортом №27 від 14.07.2012р., настав, згідно п.п. 4.2, 4.4 договору, через 30 днів з моменту підписання акту виконаних робіт, а саме 30.12.2012р.

З огляду на викладене, на переконання відповідача, строк позовної давності в 1 рік для стягнення боргу за договором №27 в розмірі 15728,46 грн. пропущено, оскільки строк позовної давності розпочався 31.12.2012р. та закінчився 31.12.2013р.

З підстав пропущення строку позовної давності на стягнення основного боргу вважає неможливим й нарахування інфляційних та 3% річних, вказуючи при цьому на те, що розрахунок здійснено з 25.05.2014р., хоча нарахування необхідно проводити з 30.12.2012р.

Також, посилаючись на пп. 2.1.1 та п. 1.7 договору про відступлення права вимоги, відзначає, що право на стягнення заборгованості у позивача виникне лише тоді, коли буде виконано вимоги вказаних пунктів, тобто з моменту передачі ОСОБА_2 відшкодування в розмірі 15000,00 грн. Однак, як зауважує відповідач, будь-яких доказів передачі таких коштів позивач не надав.

На позицію відповідача про пропущення строків позовної давності позивач надав письмові пояснення, вважаючи, що ст. 258 ЦК України до даних позовних вимог застосовуватись не може, оскільки сторони уклали додаткову угоду, яка фактично продовжила строки давності і трансформувала зобов'язання, відбулася інновація боргу. Замовник повністю визнав свою заборгованість станом на 30.11.2012р. та сторони домовились про розстрочення платежу в три етапи. Договір про розстрочення відповідач частково виконав, сплативши перші дві суми. Тому, на переконання позивача, строк позовної давності має відраховуватись від 25.05.2014р., оскільки саме з цього моменту виникає право вимоги і саме з цієї дати нараховувались інфляційні та річні. Також, стверджує, що ФОП ОСОБА_2 відшкодовано суму за відступлення права вимоги в розмірі 15000,00 грн.

Присутній у судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав подані раніше заперечення та наполягав на відмові у позові.

Третя особа письмову позицію з приводу заявлених позовних вимог не подала, однак, у судовому засіданні 18.03.2015р. проти задоволення позову не заперечувала.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, суд встановив:

14.07.2012р. між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (перевізник) та товариством з обмеженою відповідальністю „Лотівка Еліт" (замовник) укладено договір №27 на перевезення вантажів автомобільним транспортом, згідно умов якого перевізник бере на себе зобов'язання отримувати та доставляти ввірені йому для перевезення вантажі (згідно товаро - транспортних накладних) до пункту призначення і видавати їх уповноваженій на одержання вантажів особі, а замовник зобов'язується сплатити за перевезення вантажів встановлену цим договором плату (п. 1.1).

Загальна вартість перевезення вантажів за цим договором встановлюється сторонами в акті приймання-передачі наданих послуг, що підписується сторонами (п. 4.2 договору).

Згідно п. 4.4 договору термін оплати послуг перевізника протягом 30 банківських днів з моменту проведення сторонами звірки розрахунків по перевезенню та встановленню загальної його вартості згідно п. 4.2 цього договору.

Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 та ТОВ „Лотівка Еліт", яке, згідно п. 1.2 Статуту, являється правонаступником ТОВ „Левада - 2003", 30.11.2012р. підписано акти виконаних робіт загалом на суму 47185,37 грн. Згідно вказаних актів сторони засвідчили, що ФОП ОСОБА_2 виконано послуги по перевезенню технічних культур автомобілем марки камаз 19-46, 62-89 на суму 43358,99 грн. та на суму 3826,38 грн.

У свою чергу, ТОВ „Лотівка Еліт" своїх зобов'язань щодо оплати наданих послуг, у встановлені договором строки, не виконало.

У подальшому, 27.02.2014р. фізична особа - підприємець ОСОБА_2 та ТОВ „Лотівка Еліт" уклали договір про розрахунок, яким встановили, що в момент підписання даного договору існує заборгованість замовника перед перевізником у сумі 47185,37 грн., що підтверджується договором №27 на перевезення вантажів автомобільним транспортом від 14 липня 2012 року, що укладений між сторонами; актом виконаних робіт від 30 листопада 2012 року, підписаним сторонами на суму 3826 грн. 38 коп. на користь перевізника; актом виконаних робіт від 30 листопада 2012 року, підписаним сторонами на суму 43358 грн. 99 коп. на користь перевізника.

Згідно п. 3 вказаного договору сторони встановили, що розрахунок проводиться з розстроченням платежу в три етапи, а саме:

до 25 березня 2014 року - в сумі 15728,46 грн.

до 25 квітня 2014 року - в сумі 15728,46 грн.

до 25 травня 2014 року - в сумі 15728,46 грн.

ТОВ „Лотівка Еліт" розрахунок в повному обсязі не провело, лише частково розрахувавшись з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 в сумі 31456,92 грн., що підтверджується виписками по рахунку за 31.03.2014р. на суму 15728,46 грн., за 08.05.2014р. на суму 15728,46 грн.

Борг ТОВ „Лотівка Еліт" після здійснених проплат склав 15728,46 грн.

17.06.2014р. ФОП ОСОБА_2 надіслав на адресу ТОВ „Лотівка Еліт" претензію про сплату боргу, яку товариством отримано 19.06.2014р., про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Однак, претензія залишена без задоволення.

27.06.2014р. фізична особа - підприємець ОСОБА_2 (первісний кредитор) уклав з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (новий кредитор) договір відступлення права вимоги, згідно якого первісний кредитор передає (продає) новому кредитору право вимоги, що виникло на підставі договору про розрахунок від 27.02.2014р., укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ „Лотівка Еліт" про розстрочення платежу в три етапи: до 25.03.2014р. ТОВ „Лотівка Еліт" зобов'язалось сплатити 15728,46 грн., до 25.04.2014р. - 15728,46 грн., до 25.05.2014р. - 15728,46 грн. (п. 1.1).

Згідно п. 1.3 договору до нового кредитора переходить право вимагати (замість первісного кредитора) від боржника належного та реального виконання наступних обов'язків: повернення коштів у сумі 15728,46 грн., які до 25.05.2014р. ТОВ „Лотівка Еліт" зобов'язалось сплатити.

Права та обов'язки сторони закріпили у розділі 2 договору відступлення права вимоги, зокрема, згідно пп. 2.1.1 новий кредитор зобов'язався передати первісному кредитору відшкодування за відступлення права вимоги 15000,00 грн. в термін до 01.07.2014р., а первісний кредитор, згідно пп. 2.2.1 зобов'язався передати протягом 2 робочих днів, з моменту отримання коштів, вказаних у п. 2.1.1 цього договору суми відшкодування за відступлення права вимоги, оригінали усіх документів, що свідчать про право вимоги та інформацію, яка важлива для її здійснення.

З моменту отримання суми за відшкодування права вимоги зазначеній у п. 2.1.1. цього договору, до нового кредитора переходять усі права кредитора у відношенні до боржника, що належали до цього первісному кредитору (п. 1.7 договору).

Згідно пп. 2.2.2 договору відступлення права вимоги первісний кредитор зобов'язався протягом місяця від моменту переходу прав вимоги до нового кредитора повідомити боржника про здійснене відступлення права вимоги.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (новий кредитор) сплатив фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 (первісному кредитору) відшкодування за відступлення права вимоги в розмірі 15000,00 грн., про що свідчать квитанції до прибуткового касового ордера №1 від 13.01.2015р. на суму 7000,00 грн., №2 від 14.01.2015р. на суму 8000,00 грн., а також додаткова угода від 14.01.2015р. до договору №1 про відступлення права вимоги.

14.01.2015р. ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 склали акт про те, що ФОП ОСОБА_2 передав ФОП ОСОБА_1 право вимоги по договору про відступлення права вимоги від 27.06.2014р. та оригінали документів: договір перевезення вантажів автомобільним транспортом №27 від 14.07.2012р., договір про розрахунок від 27.02.2014р., акти звірок, первинні бухгалтерські документи, матеріали листування із боржником.

У подальшому, 23.03.2015р. ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до договору про відступлення права вимоги, якою вирішили внести зміни до пункту 1.7 договору, виклавши його в наступній редакції: „1.7. Право вимоги до нового кредитора переходить з моменту фактичної передачі права вимоги згідно акту від 14.01.2015р. Передача права вимоги здійснюється на безоплатній основі". Також, вирішили внести зміни до пункту 2.1.1. договору, виклавши його в наступній редакції: „2.1.1 передати первісному кредитору оригінали усіх документів, що свідчать про право вимоги." Пункт 2.2.1. договору виключили.

У пункті 4 додаткової угоди сторони погодили, що у зв'язку із зміною умов передачі права вимоги первісний кредитор зобов'язується повернути новому кредитору кошти, внесені новим кредитором на виконання умов договору відповідно до прибуткового касового ордеру та квитанції до нього від 13.01.2015р. на суму 7000 грн., прибуткового касового ордеру та квитанції до нього від 14.01.2015р. на суму 8000 грн.

Боржника - ТОВ „Лотівка Еліт" було належним чином повідомлено про відступлення права вимоги сплати боргу в сумі 15728,46 грн., що підтверджується повідомленням, яке надіслано фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2

Після відступлення права вимоги ТОВ „Лотівка Еліт" борг в розмірі 15728,46 грн. не сплатило, що й стало підставою для звернення з позовом до суду.

Крім того, позивачем, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, нараховано 374,63 грн. - 3% річних (з 25.05.2014р. по 10.03.2015р.) та 3299,16 грн. - інфляційних втрат (за травень 2014 року - січень 2015 року).

Аналізуючи надані сторонами докази, оцінюючи їх у сукупності, судом приймається до уваги наступне:

У відповідності до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

З матеріалів справи вбачається, що правовідносини виникли на підставі договору на перевезення вантажів автомобільним транспортом, який було укладено між відповідачем та третьою особою, і кожна із сторін прийняла на себе певні зобов'язання щодо його виконання. Відносини, що виникають з даного договору регулюються главою 64 ЦК України „Перевезення" (ст.ст. 908-928).

Положеннями ч. 1 ст. 909 ЦК України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Наявні в матеріалах справи акти виконаних робіт підтверджують факт надання відповідачу послуг з перевезення вантажу. Зазначені послуги були прийняті без зауважень, тобто відповідач підтвердив, що послуги надані та погодив їх вартість, між тим, розрахувався за них лише частково.

Факт неналежного виконання відповідачем договірних обов'язків з оплати наданих послуг підтверджується матеріалами справи. Між тим, судом відмічається, що порядок проведення розрахунків, який обумовлено у п. 4.4 договору перевезення, сторони змінили, уклавши договір про розрахунок, який фактично є додатковою угодою до договору перевезення.

Згідно вказаного договору про розрахунок (п. 3), відповідач, визнавши борг з оплати наданих послуг по перевезенню вантажу, що існував на момент укладення даного договору, погодився на його розстрочення в три етапи.

Як вбачається з банківських виписок, відповідач частково сплатив борг вже з дотриманням нового порядку розрахунків, який обумовлений у п. 3 договору про розрахунок, що є свідченням погодження відповідачем нових строків виконання зобов'язання.

З огляду на викладене, строк виконання зобов'язання з оплати послуг перевезення, визначений відповідачем виходячи із п. 4.4 договору перевезення, не може бути застосований у спірних правовідносинах, і суд приймає до уваги строки виконання зобов'язань з оплати послуг перевезення, які сторони погодили у п. 3 договору про розрахунок.

Таким чином, враховуючи, що відповідач зобов'язання щодо оплати послуг з перевезення вантажу, у строки встановлені п. 3 договору про розрахунок, належним чином не виконав, він вважається боржником, що прострочив виконання грошового зобов'язання, і у нього наявний борг.

Відповідно до частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У статті 514 ЦК України зазначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір відступлення права вимоги за своєю правовою природою є договором щодо передачі вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію).

Статтею 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

У договорі про відступлення права вимоги передумовою надання документів, що свідчать про право вимоги, була сплата позивачем третій особі суми відшкодування за відступлення у розмірі 15000,00 грн. і з моменту отримання вказаної суми до позивача переходять усі права кредитора.

Враховуючи той факт, що позивачем подано в матеріали справи всі первинні документи, які підтверджують наявність боргу відповідача, відсутність заперечень первісного кредитора (третьої особи) про сплату йому суми відшкодування за відступлення права вимоги, а також приймаючи до уваги додаткову угоду, якою внесено зміни до договору про відступлення права вимоги, а саме те, що передача права вимоги проводиться на безоплатній основі і первісний кредитор (третя особа) повертає сплачені позивачем кошти, суд приходить до висновку, що до позивача перейшло право вимагати від відповідача виконання зобов'язання з оплати наданих послуг перевезення на підставі договору відступлення права вимоги.

Відповідача було належним чином повідомлено про передачу позивачу права вимоги з оплати наданих послуг з перевезення. Відповідач не висував свої заперечення проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні. Крім того, відповідач, згідно з положеннями ч. 2 ст. 517 ЦК України, не скористався своїм правом на звернення до нового кредитора з вимогою надати докази переходу до нього прав у зобов'язанні.

Також, звертається увага, що відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір на перевезення вантажів автомобільним транспортом та договір про розрахунок не містить жодного обмеження чи заборони на заміну кредитора у зобов'язанні, тобто право кредитора на відступлення свого права вимоги не обмежене, і дана обставина ніякою мірою не погіршує становище боржника.

Таким чином, заміна кредитора на іншого могла бути здійснена без письмової згоди відповідача на такі дії, й, відповідно, без участі вказаного товариства в укладенні договору про відступлення права вимоги.

Слід також зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази визнання недійсним в установленому порядку договору про відступлення права вимоги.

З огляду на викладене вище, посилання відповідача на відсутність права позивача на стягнення боргу у зв'язку з відсутністю доказів сплати коштів за право вимоги, судом до уваги не приймаються, оскільки суд, на підставі зібраних та оцінених у сукупності доказів, встановив факт невиконання відповідачем зобов'язань з оплати наданих послуг з перевезення та факт переходу права вимоги від первісного кредитора (третьої особи) новому кредитору (позивачу).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок 3% річних, суд вважає правомірно заявленою сумою 373,60 грн.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних, суд не погоджується з періодом нарахування, а саме: нарахування інфляційних за травень 2014 року.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. 3.2 Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013р. „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р.

Згідно зазначеного листа, а також Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012р. індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення заборгованості. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Оскільки прострочка в оплаті за зобов'язаннями виникла 25.05.2014р., нарахування інфляційних починається з червня 2014 року, а не з травня 2014р., як нараховано позивачем.

Таким чином, перерахувавши інфляційні без врахування травня 2014 року, обгрунтовано заявленою сумою інфляційних є 2603,06 грн.

Підсумовуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення 15728,46 грн. - боргу, 2603,06 грн. - інфляційних втрат, 373,60 грн. - 3% річних обґрунтовані та підтверджені належними доказами. Проте, відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності до стягнення заборгованості, що виникла з оплати наданих послуг з перевезення вантажу.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 статті 261 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. (ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Нормами ЦК України встановлено як загальну, тривалістю у три роки (стаття 257), так і спеціальну позовну давність (ст. 258 ЦК України). Спеціальна позовна давність підлягає застосуванню лише у випадках, прямо передбачених законом.

Так, пункт 3 статті 925 ЦК України передбачає, що до вимог, які випливають із договору перевезення вантажу застосовується позовна давність в один рік. Одночасно, пунктом 5 статті 315 ГК України встановлено, що для пред'явлення перевізником до вантажовідправника та вантажоодержувача позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Відповідно до частини другої статті 9 ЦК України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Це стосується і положень про позовну давність.

Частиною першою статті 223 ГК України передбачено, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Із вищевикладеного слід зробити висновок, що норми частини третьої статті 925 ЦК України та частини п'ятої статті 315 ГК України співвідносяться, як загальна та спеціальна: за загальним правилом до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів), але для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Отже, у разі наявності обставин, які зумовлюють звернення до суду за захистом порушених майнових прав та інтересів, що виникли при виконанні договору внутрішнього перевезення вантажу, застосовується позовна давність у шість місяців.

Аналогічну позицію викладено Вищим господарським судом України в Інформаційному листі від 07.04.2008р. №01-8/211 (п. 28). Така ж правова позиція висвітлена у постанові Вищого господарського суду України від 30.03.2011р. по справі №6/324.

Як встановлено судом, відповідач не виконав зобов'язання з оплати боргу за надані послуги перевезення вантажу у строк, встановлений п. 3 договору про розрахунок, а саме до 25.05.2014р. Отже, момент, коли відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, настав 25.05.2014р. З цього ж моменту буде вважатись порушення права кредитора і виникнуть підстави для звернення до суду за захистом порушених прав. Відповідно, перебіг строку позовної давності закінчився 25.11.2014р.

Згідно дати на штемпелі відділення поштового зв'язку на поштовому конверті, позовна заява була відправлена на адресу суду 31.01.2015р., тобто позивачем було пропущено строк позовної давності.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причини пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Будь-яких доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску позовної давності позивачем не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку про обгрунтованість поданої відповідачем заяви щодо застосування строків позовної давності в частині вимог про стягнення 15728,46 грн. - боргу, 2603,06 грн. - інфляційних втрат, 373,60 грн. - 3% річних, тому у позові в даній частині належить відмовити з підстав пропущення строку позовної давності.

У частині позовних вимог про стягнення 1,03 грн. - 3% річних та 696,10 грн. - інфляційних втрат необхідно відмовити з підстав необгрунтованості.

Згідно зі ст. 49 ГПК України судові витрати, а саме: витрати по оплаті судового збору, по оплаті послуг адвоката та витрати на дорогу покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Шепетівка до товариства з обмеженою відповідальністю „Лотівка Еліт", с. Лотівка, Шепетівський район, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Шепетівка, про стягнення 15728,46 грн. - боргу, 3299,16 грн. - інфляційних втрат, 374,63 грн. - 3% річних відмовити.

Повне рішення складено 02 квітня 2015 року.

Суддя В.В. Димбовський

Віддруковано 4 примірника: 1 - до справи, 2 - позивачу, 3 - відповідачу, 4 - третій особі (м. Шепетівка, вул. Пархоменка, 27).