РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2015№910/21632/13

За позовомДержавного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця"
до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"
простягнення 20 490,16 грн.
Головуючий суддя Літвінова М.Є.

Судді Борисенко І.І

Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Ткаченко Р.Ю. - представник за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 19 058,43 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 11.11.2013 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 04.12.2013.

Ухвалою від 04.12.2013 продовжено строк вирішення спору на 15 днів, в порядку ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 04.12.2013, на підставі ст. 77 ГПК України, оголошено перерву на 20.01.2014.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 20.01.2014, на підставі ст. 79 ГПК України, провадження у справі №910/21632/13 зупинено до закінчення процесу реорганізації Дочірнього компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.02.2014 року та Постановою Вищого господарського суду України від 26.03.2014 року залишено без змін ухвалу господарського суду міста Києва від 20.01.2014.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.02.2015 провадження у справі №910/21632/13 поновлено, розгляд справи призначений на 02.03.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.02.2015 судом із власної ініціативи призначено колегіальний розгляд справи №910/21632/13.

Розпорядженням заступника Голови господарського суду міста Києва від 10.02.2014 справу №910/21632/14 передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуюча суддя Літвінова М.Є., суддя Борисенко І.І., суддя Полякова К.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.02.2015 справу №910/21632/13 прийнято до провадження колегії суддів у наступному складі: головуюча суддя Літвінова М.Є., суддя Борисенко І.І., суддя Полякова К.В., розгляд справи призначений на 02.03.2015.

Ухвалою від 02.03.2015, відповідно до ст. 77 ГПК України, розгляд справи відкладено на 25.03.2015.

29.11.2013 позивач звернувся із заявою про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути попередню оплату у розмірі 19 058,43 грн. та проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1 431,73 грн., яка судом прийнята до розгляду.

Клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до закінчення процесу реорганізації позивача, судом визнане безпідставне, з огляду на наступне.

Господарський процесуальний кодекс України передбачає два види зупинення провадження у справі: обов'язковий, зазначений в законі, за наявності якого господарський суд зобов'язаний зупинити провадження у справі (ч. 1 ст. 79 ГПК України), і факультативний, необов'язковий для господарського суду, але який застосовується на його розсуд, зокрема, у випадку заміни однієї з сторін її правонаступником (п. 3 ч. 2 ст. 79 ГПК України).

Однак, виходячи зі змісту норми ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, необхідною передумовою для застосування такого необов'язкового виду зупинення провадження у справі мають бути обставини, що перешкоджають її розглядові по суті заявлених позовних вимог.

Суд приходить до висновку про відсутність обставин, які б перешкоджали розгляду даної справи по суті, тому відсутні підстави для зупинення провадження у справі.

У відзиві на позов відповідач заперечив проти позовних вимог, з тих підстав, що повернення попередньої оплати не є грошовим зобов'язанням, а отже на неї не можуть бути нараховані 3 % річних та інфляційні в порядку ст. 625 ЦК України.

В судовому засіданні 23.03.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

14.10.2010 між позивачем (покупець за договором) та відповідачем (продавець за договором) укладений договір №06/10-1527 ТЕ-29 (далі -договір-1), за умовами якого, постачальник передає покупцю в період з 01.10.2010 по 31.12.2010 природний газ з урахуванням вартості його транспортування в обсязі до 20,0 тис. куб.м. в тому числі по місяцях.

Відповідно до п. 3.1 Договору, ціна за 1000 куб.м. - 1309,20 грн.

Строк поставки газу з 01.10.2010 по 31.12.2010 включно.

Згідно п. 10.1 цього Договору, він набирає чинності з моменту його підписання, поширює дію на відносини що склались з 01.10.2010 і діє в частині поставки до 31.12.2010 включно, а у частині розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

27.12.2010 між відповідачем (постачальник за договором) та позивачем (покупець за договором) укладений договір №06/10-3112ТЕ-29 (далі - Договір-2), за умовами якого постачальник зобов'язується поставити покупцеві природний газ, а покупець - прийняти і оплатити газ в обсязі зазначеному у п. 1.2 цього Договору.

Відповідно до п. 1.2 цього Договору постачальник передає покупцю в період з 01.01.2011 по 31.12.2011 природний газ з урахуванням його транспортування в обсязі до 56,0 тис. куб.м. в тому числі по місяцях

Згідно п. 3.1 Договору, до сплати за 1000 куб.м. природного газу - 1 309,20 грн.

Строк поставки газу з 01.01.2011 по 31.12.2011 включно.

Пунктом 10.1 Договору, договір набирає чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін і скріплення печатками сторін та поширює свою дію на відносини, що склались між сторонами з 01.01.2011, і діє в частині поставки газу до 31.12.2011 включно, а в частині розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Додатковою угодою №3 до Договору-2 сторони погодили вважати цей договір припиненим в частині поставки природного газу з 01.10.2011.

Відповідно до п. 4.1 Договорів, оплата за природний газ проводиться в такому порядку:

- оплата в розмірі по 34 % від вартості запланованих місячних обсягів проводяться не пізніше ніж 10 числа місяця поставки;

- подальші оплати проводяться плановими платежами по 33 % від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до 20 та 30 (31) числа місяця поставки.

Остаточний розрахунок за спожитий природний газ здійснюється на підставі акту приймання-передачі газу до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У платіжних дорученнях покупець повинен обов'язково зазначити номер договору, дату його підписання, призначення платежу. За наявності заборгованості за цим Договором постачальник зараховує кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за спожитий газ, поставлений в минулі періоди за цим Договором, незалежно від зазначеного в платіжному дорученні призначення платежу (п. 4.3).

Згідно п. 4.4 Договору, кошти, які надійшли від покупця, будуть зараховані як передоплата за умови відсутності заборгованості по даному Договору.

Згідно платіжних доручень №3394 від 05.11.2010, №3750 від 10.12.2010, №122 від 18.01.2011, №434 від 18.02.2011, позивач перерахував відповідачу 80 600,00 грн., при цьому, що фактично поставлено газу за період з жовтня 2010 року по квітень 2011 року, відповідачем на меншу суму - 61 541,57 грн., тобто позивач перерахував на 19 058,43 грн. більше ніж отримав природного газу.

Таким чином, мала місце переплата у розмірі 19 058,43 грн.

Договір-1 та договір-2 в частині поставки газу припинили свою дію 31.12.2010 та 01.10.2011 відповідно, тобто в цій частині - закінчились.

Крім того, до матеріалів справи доданий акт звірки розрахунків, який підписаний обома сторонами та відповідно до якого станом на 31.10.2011 сальдо на користь позивача становить 19 058,43 грн. Тобто, даний акт звірки підтверджує факт наявності здійснення позивачем переплати за договорами в сумі 19 058,43 грн.

Доказів повернення попередньої оплати у розмірі 19 058, 43 грн. відповідач суду не надав.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

При цьому суд зазначає, що вибір способу захисту своїх прав та порушених інтересів є правом позивача. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 9 липня 2002 року по справі № 1-2/2002, положення частини другої статті 124 Конституції України передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п'ята статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа, має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі - судовий захист.

Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

У свою чергу, у відповідності з положеннями ч. 1 ст. 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Враховуючи, що попередня оплата проведена, а газ не поставлений, відповідно до положень ч. 1 ст. 693 ЦК України у покупця виникає право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати від продавця, який одержав суму попередньої оплати товару і не поставив його.

Сума переплати у розмірі 19 058,43 грн. не повернута відповідачем, тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1 431,73 грн., суд зазначає наступне.

З розрахунку процентів, які долучені до заяви про збільшення позовних вимог вбачається, що позивач їх нарахував виходячи з розміру 3 % річних.

Такі вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки стягнення суми попередньої оплати, перерахованої за договором на поставку природного газу із застосуванням права передбаченого ч. 2 ст. 693 ЦК України, не вважається грошовим зобов'язанням в розумінні ст. 625 ЦК України, а тому на вказану суму не може нараховуватись інфляційні та 3 % річних.

За порушення своїх зобов'язань продавець несе відповідальність передбачену ч. 3 ст. 693 ЦК України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 15.10.2013 №5011-42/13539-2012.

Частиною 1 ст. 111-28 ГПК України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

За не виконання чи неналежне виконання своїх зобов'язань за Договором сторони несуть відповідальність визначену розділом сім Договору.

Крім цього, суд зазначає, що умовами договорів, укладених між сторонами, розмір процентів за користування продавцем чужими грошовими коштами не встановлено, чинним законодавством не передбачено можливість застосування до договору поставки положень про позику, договори поставки і позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види правовідносин, тому застосування до спірних правовідносин положення ст. 1048 ЦК України є безпідставним.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення 1 431,73 грн., задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, код 31301827) на користь Державного територіально-галузевого об»єднання "Південно-Західна залізниця" (01601, м. Київ, вул. Лисенка, 6, код 04713033) суму попередньої оплати у розмірі 19 058,43 грн. (дев'ятнадцять тисяч п'ятдесят вісім гривень 43 коп.) та 1600,28 грн. (одна тисяча шістсот гривень 28 коп.) судового збору.

3.В іншій частині позовних вимог відмовити.

4.Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

5.Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Дата підписання

повного тексту рішення: 30.03.2015.

Головуючий суддя М.Є. Літвінова

Судді І.І.Борисенко

К.В. Полякова