ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

31 березня 2015 р. Справа № 903/213/15

Господарський суд Волинської області у складі:

головуючого судді - Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання - Шевчук Світлана Анатоліївна

за участю представників сторін:

від позивача: н/з

від відповідача: Красуцька Ж.М. (представник за дов. № 126/03 від 05.03.2015 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні господарського суду Волинської області справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельне підприємство "Гофротара-Закарпаття" до товариства з обмеженою відповідальністю "Луцька картонно-паперова фабрика" про визнання правочину недійсним.

В судовому засіданні 31.03.2015 р. у відповідності до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельне підприємство "Гофротара-Закарпаття" звернулось до господарського суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Луцька картонно-паперова фабрика" про визнання правочину недійсним.

Позов обґрунтований тим, що між сторонами укладений договір купівлі-продажу № 3 від 01.01.2014 р. який не відповідає вимогам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

А саме, згідно договору, сторони зобов'язались погоджувати предмет, ціну та строк дії договору. Оскільки укладений договір є договором поставки, сторони повинні були визначити певні строки поставки товару, що не було зроблено.

Крім цього, сторони усно домовились про необхідність нотаріального посвідчення договору, що не було здійснено.

Беручи до уваги викладене, позивач просив визнати договір № 3 від 01.01.2014 р. укладений між товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельне підприємство "Гофротара-Закарпаття" та товариством з обмеженою відповідальністю "Луцька картонно-паперова фабрика" недійсним.

Ухвалою господарського суду від 05.03.2015 р. порушено провадження у справі та призначено розгляд останньої в судовому засіданні.

12.03.2015 р. розгляд справи відкладено у зв'язку з неявкою представників сторін в судове засідання та невиконанням останніми вимог ухвали суду.

31.03.2015 р. відповідач надіслав клопотання, згідно якого оригінал укладеного між сторонами договору знаходиться в матеріалах справи господарського суду Закарпатської області.

31.03.2015 р. представник позивача в судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю представника позивача з'явитися в судове засідання.

Клопотання позивача задоволенню не підлягає виходячи з того, що юридичні особи можуть вести свої справи у господарському суді особисто або через представників, на підставі довіреності і коло осіб, які можуть їх представляти необмежене, поважних причин для відкладення розгляду справи не наведено.

Представник відповідача позовні вимоги заперечив, надав суду письмовий відзив на позовну заяву, для огляду в судовому засіданні надав оригінал договору купівлі-продажу № 3 від 01.01.2014 р.

Суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 31.03.2015 р. за відсутності представника позивача, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору та з огляду на встановлений статтею 69 ГПК України строк вирішення спору.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 01.01.2014 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Луцька картонно-паперова фабрика" та товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельне підприємство "Гофротара-Закарпаття" укладено договір купівлі-продажу № 3 (а.с. 10-12).

Згідно ст. 655 ЦК України, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору купівлі-продажу № 3 від 01.01.2014 р.

Статтею 180 ГК України, визначено, що істотними умовами господарського договору є предмет, ціна і строк дії договору.

Згідно п. 1.1. даного договору, відповідач зобов'язався продати та передати у власність позивача картонно-паперову продукцію, а позивач зобов'язався прийняти товар від відповідача та оплатити його загальну вартість в порядку та на умовах, визначених даним договором. А відтак предметом даного договору є купівля-продаж картонно-паперової продукції.

Відповідно п. 3.2. договору, ціна за одиницю товару та вартість товарної партії, що передаються за даним договором позивачу, визначаються в специфікаціях та/або видаткових накладних, що є невід'ємними частинами даного договору.

Пунктом 9.1. передбачено, що даний договір набуває сили з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2015 р. включно.

Таким чином укладений між сторонами договір купівлі-продажу № 3 від 01.01.2014 р. має всі істотні умови, визначені ст. 180 ГК України.

Доводи позивача, що укладений договір є договором поставки і сторони повинні були визначити певні строки поставки товару, що не було зроблено є необґрунтованими, оскільки згідно п. 1.1 даного договору, сторони домовились про купівлю-продаж товару, крім того в п. 2.1. укладеного між сторонами договору, зазначено, що передача товару здійснюється на складі відповідача, шляхом завантаження товару в автомобільний транспорт позивача або перевізника, а тому в даному договорі відсутні будь які ознаки договору поставки товару.

Доводи позивача, щодо усної домовленості між сторонами про необхідність нотаріального посвідчення договору, що не було здійснено, судом до уваги не беруться, оскільки останнім не надано жодних доказів таких домовленостей, крім цього доводи позивача спростовуються самим договором, укладеним та підписаним сторонами в простій письмовій формі.

Згідно ст. 208 ЦК України, правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Крім цього, згідно ч. 4 ст. 209 ЦК України, на вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. Позивач не надав жодних доказів домовленостей чи власної вимоги посвідчити даний договір нотаріально.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме:

- ч. 1 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

- ч. 2 ст. 203 ЦК України: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

- ч. 3 ст. 203 ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

-ч. 5 ст. 203 ЦК України: правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

- ч. 6 ст. 203 ЦК України: правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В позовній заяві позивачем не наведено та не доведено, яку саме норму закону недодержано в момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Беручи до уваги викладене господарський суд дійшов висновку, що у задоволені позовної заяви товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельне підприємство "Гофротара-Закарпаття" до товариства з обмеженою відповідальністю "Луцька картонно-паперова фабрика" про визнання правочину недійсним слід відмовити.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки суд відмовляє у задоволені позовних вимог, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 69, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України, ст.ст. 203, 204, 208, 209, 215, 655 Цивільного кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельне підприємство "Гофротара-Закарпаття" до товариства з обмеженою відповідальністю "Луцька картонно-паперова фабрика" про визнання правочину недійсним слід відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається через господарський суд Волинської області до Рівненського апеляційного господарського суду протягом 10 днів з моменту підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено

02.04.2015 р.

Суддя І. О. Гарбар