РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2015Справа №910/25106/14
За позовом Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сап Україна"

про визнання договору та додаткових угод недійсними

Головуючий суддя Грєхова О. А.

Судді: Пукшин Л. Г.

Сташків Р. Б.

Представники сторін:

Від позивача: Собко О.В. (дов. № 2-15д від 19.12.2014); Малярчук Ю.Б. (дов. № 2-20д від 19.12.2014);

Від відповідача: Олексіюк М.В. (дов. б/№ від 12.11.2014), Коверга А.П. (дов. б/№ від 20.05.2014)

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов про визнання недійсною з моменту укладення Ліцензійної угоди та угоди про підтримку програмного забезпечення № 7-ркп/7442/19-13 від 29.03.2013 укладеної між ПАТ "Укргазвидобування" та ТОВ "Сап Україна" з додатками; визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 17.07.2013 до Ліцензійної угоди та угоди про підтримку програмного забезпечення № 7-ркп/7442/19-13 від 29.03.2013 укладеної між ПАТ "Укргазвидобування" та ТОВ "Сап Україна" з додатком; визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 10.02.2014 до Ліцензійної угоди та угоди про підтримку програмного забезпечення № 7-ркп/7442/19-13 від 29.03.2013 укладеної між ПАТ "Укргазвидобування" та ТОВ "Сап Україна".

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що в силу ст. 1 та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності» від 24.05.2012р. № 4851-VI ПАТ «Укргазвидобування» є замовником в розумінні Закону № 4851-VI та відповідно є суб'єктом, на якого поширюється дія вказаного Закону. Оскільки у позивача відсутні державні кошти та усі закупівлі позивач здійснює за власні кошти, в силу ч. 3 ст. 2 Закону № 4851-VI, дія цього Закону розповсюджується на ПАТ «Укргазвидобування», у випадку здійснення ним закупівель товару (товарів), послуги (послуг), вартість яких дорівнює або перевищує 5 мільйонів гривень, а робіт - 10 мільйонів гривень. В п. 2.1 спірної угоди визначено, що вартість програмного забезпечення становить 82192408,64 грн. разом з ПДВ (перевищує 5 мільйонів гривень), а в п. 4.3. спірної угоди визначено, що послуги з надання підтримки SAP Enterprise Support для Програмного забезпечення становить 18082329,00 грн. разом з ПДВ (перевищує 5 мільйонів гривень), а відтак в силу ст. 1 та ст. 2 Закону № 4851-VI на закупівлю програмного забезпечення та послуги з надання підтримки, передбачених угодо., розповсюджуються норми Закону № 4851-VI та при закупівлі зазначеного програмного забезпечення та послуг мала бути проведена процедура закупівлі, передбачена цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 4851-VI замовники здійснюють закупівлі відповідно до Закону України «Про здійснення державних закупівель» від 01.06.2010р. № 2289-VI з урахуванням особливостей, визначених цим законом. Разом з тим, перед укладенням угоди № 7-ркп/7442/19-13 від 29.03.2013 будь-яка з процедур закупівель із визначених в ч. 1 ст. 12 Закону № 2289-VI не проводилася та відповідно інформація щодо проведення такої закупівлі не розміщувалася на сайті Уповноваженого органу відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону № 2289-VI. Таким чином, при укладенні угоди № 7-ркп/7442/19-13 від 29.03.2013 сторонами порушено норми Законів № 4851-VI та № 2289-VI щодо обов'язковості проведення процедур закупівель, передбачених цими Законами перед укладенням договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2014 порушено провадження по справі № 910/25106/14, розгляд справи призначено на 08.12.2014.

08.12.2015 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2014, у зв'язку з нез'явленням в засідання суду повноважного представника позивача розгляд справи було відкладено на 12.01.2015.

Представником позивача в судовому засіданні 12.01.2015 надано для доручення до матеріалів справи копію договору про надання послуг № УГВ6757/19-12 від 12.12.2012р.

В судовому засіданні 12.01.2015 представниками сторін подано спільне клопотання про продовження строку розгляду спору на більш тривалий строк, ніж встановлено ч. 1 ст. 69 ГПК України.

Ухвалою суду від 12.01.2015 продовжено строк вирішення спору.

В судовому засіданні 12.01.2015, у відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 26.01.2015.

23.01.2015 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли додаткові пояснення по суті спору.

Ухвалою суду від 26.01.2015 призначено колегіальний розгляд справи.

Розпорядженням заступника голови Господарського суду м. Києва від 26.01.2015 було призначено колегіальний розгляд справи у наступному складі колегії: суддя Грєхова О. А. (головуючий), Пукшин Л. Г., Сташків Р. Б.

Ухвалою суду від 26.01.2015 призначено розгляд справи на 23.02.2015.

03.02.2015 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів, а саме буклету з описом функціонального призначення програм SAP, презентаційного матеріалу зі стислим описом продуктів компанії, розширеного презентаційного матеріалу.

18.02.2015 також через відділ діловодства суду від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі.

В судовому засіданні 23.02.2015, у відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 23.03.2015.

У зв'язку з відпусткою судді Грєхової О. А. у період з 23.03.2015 по 27.03.2015 на підставі наказу Голови господарського суду міста Києва від 13.03.2015, ухвалою Господарського суду від 17.03.2015 розгляд справи призначено на 30.03.2015.

18.03.2015 та 27.03.2015 від відповідача через відділ діловодства суду надішли додаткові пояснення по суті спору.

Представники позивача в судовому засіданні 30.03.2015 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на задоволенні позову.

Представники відповідача в судовому засіданні 30.03.2015 проти задоволення позову заперечили.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 30.03.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

В судовому засіданні суд повідомив сторони про порядок отримання повного тексту рішення відповідно до вимог ст. 87 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В:

29.03.2013р. між Публічним акціонерним товариством "Укргазвидобування" (Ліцензіат та/або замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "САП Україна" (SAP) було укладено ліцензійну угоду та угоду про підтримку програмного забезпечення № 7-ркп/2013 №УГВ6757/19-12 (номер угоди був змінений на 7-ркп/7442/19-13 відповідно до додаткової угоди № 2 від 10.02.2014), відповідно до п.1.2 якої SAP надає Ліцензіату майнові права на використання об'єкту інтелектуальної власності, а Ліцензіат приймає такі права на Використання Програмного забезпечення, документації та інших матеріалів SAP, Бази даних і Програмного забезпечення стороннього виробника в межах Території у тому вигляді, в якому ці умови визначені в ЗУУ та/або умовах використання. Права використання програмного забезпечення SAP надаються на умовах невиключної ліцензії. Під «Використанням» слід розуміти активацію технологічних властивостей Програмного забезпечення, завантаження, виконання, застосування, зберігання Програмного забезпечення та отримання доступу до нього, відображення інформації, отриманої в результаті використання таких можливостей або виконання будь-яких інших дій із Програмних забезпеченням відповідно до цілей, для яких воно призначене.

Як встановлено судом, ліцензійна угода від 29.03.2013 скріплена печатками обох контрагентів та підписана представниками обох сторін, а саме з боку ПАТ "Укргазвидобування" правочин підписано заступником голови правління Сабіровим Е.М., на підставі довіреності № 2-3д від 27.12.2012р., а з боку ТОВ "САП Україна" представниками Кличевим А.В. та Чуйко І.В., на підставі довіреності, виданої 03.12.2012р.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Предметом ліцензійної угоди від 29.03.2013 є надання позивачу майнових прав на використання об'єкту інтелектуальної власності (права використання програмного забезпечення SAP та/або ліцензії).

Згідно з п. 2.1 ліцензійної угоди, програмне забезпечення, для якого ліцензіату було надано ліцензію згідно з цією угодою, і пов'язаних з цим виплати складаються з компонентів, зазначених у додатку 1 і позначених як ліцензовані. Надання прав використання відбувається шляхом підписання акту приймання-передачі прав на використання програмного забезпечення SAP, якщо інше не передбачено самим актом. На дату складання угоди загальна сума оплати за надання прав на використання згідно з додатком 1 складає 68493673,87 грн., крім того ПДВ у розмірі 13698734,77 грн. Разом з ПДВ 82192408,64 грн. В тому числі:

- вартість фази 1 - 18606684,53 грн. з ПДВ. Дата передачі прав на використання 29.03.2013р.;

- вартість фази 2 - 24680172,91 грн. з ПДВ. Дата передачі прав на використання 02.12.2013р.;

- вартість фази 3 - 38905551,20 грн. з ПДВ. Дата передачі прав на використання 02.06.2014р.

Пунктом 9 ліцензійної угоди від 29.03.2013 визначено, що ця угода та ліцензія набуває чинності в перший день, зазначений в цій угоді, і має лишатися чинною надалі, доки її дію не буде припинено в одному із випадків, зазначених в п. 9 вказаної угоди.

За змістом п.2.6 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання Ліцензійної угоди та угоди про підтримку програмного забезпечення № 7-ркп/7442/19-13 від 29.03.2013 недійсною, керуючись приписами чинного на момент укладання угоди цивільного та господарського законодавства України, господарським судом було встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов угоди, представниками сторін підписано текст угоди та скріплено його печатками суб'єктів господарювання, а отже, спірний правочин було вчинено 29.03.2013.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Аналогічну позицію наведено у п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Обґрунтовуючи поданий позов Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування", посилалось на те, позивач вказує на те, що в силу ст. 1 та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності» від 24.05.2012р. № 4851-VI ПАТ «Укргазвидобування» є замовником в розумінні Закону № 4851-VI та відповідно є суб'єктом, на якого поширюється дія вказаного Закону. Оскільки у позивача відсутні державні кошти та усі закупівлі позивач здійснює за власні кошти, в силу ч. 3 ст. 2 Закону № 4851-VI, дія цього Закону розповсюджується на ПАТ «Укргазвидобування», у випадку здійснення ним закупівель товару (товарів), послуги (послуг), вартість яких дорівнює або перевищує 5 мільйонів гривень, а робіт - 10 мільйонів гривень. В п. 2.1 спірної угоди визначено, що вартість програмного забезпечення становить 82192408,64 грн. разом з ПДВ (перевищує 5 мільйонів гривень), а в п. 4.3. спірної угоди визначено, що послуги з надання підтримки SAP Enterprise Support для Програмного забезпечення становить 18082329,00 грн. разом з ПДВ (перевищує 5 мільйонів гривень), а відтак в силу ст. 1 та ст. 2 Закону № 4851-VI на закупівлю програмного забезпечення та послуги з надання підтримки, передбачених угодо., розповсюджуються норми Закону № 4851-VI та при закупівлі зазначеного програмного забезпечення та послуг мала бути проведена процедура закупівлі, передбачена цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 4851-VI замовники здійснюють закупівлі відповідно до Закону України «Про здійснення державних закупівель» від 01.06.2010р. № 2289-VI з урахуванням особливостей, визначених цим законом. Разом з тим, перед укладенням угоди № 7-ркп/7442/19-13 від 29.03.2013 будь-яка з процедур закупівель із визначених в ч. 1 ст. 12 Закону № 2289-VI не проводилася та відповідно інформація щодо проведення такої закупівлі не розміщувалася на сайті Уповноваженого органу відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону № 2289-VI. Таким чином, при укладенні угоди № 7-ркп/7442/19-13 від 29.03.2013 сторонами порушено норми Законів № 4851-VI та № 2289-VI щодо обов'язковості проведення процедур закупівель, передбачених цими Законами перед укладенням договору.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З преамбули до Закону України "Про здійснення державних закупівель" (в редакції, чинній на момент укладання оспрюваного правочину) вбачається, що наведений нормативно-правовий акт встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти. Метою Закону є створення конкурентного середовища у сфері державних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції, забезпечення раціонального та ефективного використання державних коштів.

У преамбулі до Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності" (в редакції, чинній на момент укладання оспрюваного правочину) визначено, що наведений Закон встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності.

За приписами ч.ч.1, 3 ст.2 Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності" дія вказаного нормативно-правового акту поширюється на суб'єктів, які є замовниками відповідно до статті 1 цього Закону України та провадять діяльність у сферах, визначених ст.5 Закону України "Про природні монополії", та/або у таких сферах: забезпечення виробництва, транспортування та постачання теплової енергії; забезпечення виробництва, передачі та постачання електричної енергії; забезпечення виробництва, транспортування та постачання питної води; забезпечення функціонування централізованого водовідведення; надання послуг з користування інфраструктурою залізничного транспорту загального користування; забезпечення функціонування міського електричного транспорту та експлуатація його об'єктів для надання послуг з перевезення; надання послуг автостанцій, портів, аеропортів; надання послуг з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден; надання послуг поштового зв'язку; геологічне вивчення (у тому числі дослідно-промислова розробка родовищ) нафтогазоносних надр, родовищ вугілля та інших видів твердого палива; забезпечення функціонування та експлуатація телекомунікаційних мереж фіксованого зв'язку загального користування або надання загальнодоступних телекомунікаційних послуг; забезпечення транспортування, зберігання, переробки нафти та нафтопродуктів сирих.

Дія цього Закону поширюється на закупівлі замовниками товарів, робіт і послуг для здійснення ними діяльності у сферах, визначених статтею 5 Закону України "Про природні монополії" або статтею 2 цього Закону, які: повністю або частково здійснюються за рахунок державних коштів за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 100 тисяч гривень (в будівництві - дорівнює або перевищує 300 тисяч гривень), робіт - дорівнює або перевищує 1 мільйон гривень; здійснюються за рахунок власних коштів за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 5 мільйонів гривень, а робіт - 10 мільйонів гривень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності" замовниками у розумінні вказаного Закону України є: розпорядники державних коштів, які провадять діяльність у сферах, визначених статтею 5 Закону України "Про природні монополії", та/або у будь-якій із сфер, визначених статтею 2 цього Закону; суб'єкти господарювання, які провадять діяльність у сферах, визначених статтею 5 Закону України "Про природні монополії"; суб'єкти господарювання, які провадять діяльність у будь-якій із сфер, визначених статтею 2 цього Закону, та відповідають хоча б одній з таких ознак: органам державної влади, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування чи іншим розпорядникам державних коштів належить частка у статутному капіталі суб'єкта господарювання у розмірі більш як 50 відсотків або такі органи володіють більшістю голосів у вищому органі суб'єкта господарювання чи правом призначати більше половини складу виконавчого органу чи наглядової ради суб'єкта господарювання; суб'єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на відповідному ринку товарів.

Законом України "Про здійснення державних закупівель" у п.27 ч.1 ст.1 визначено, що розпорядник державних коштів - це державні органи, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, інші органи, установи, організації, визначені Конституцією та іншими актами законодавства України, а також установи чи організації, утворені у встановленому порядку державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим чи органами місцевого самоврядування та уповноважені на отримання державних коштів, взяття за ними зобов'язань і здійснення платежів, а також підприємства та їх об'єднання.

Підприємством у розумінні вказаного нормативно-правового акту є підприємства, утворені в установленому порядку державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим чи органами місцевого самоврядування та уповноважені на отримання державних коштів, взяття за ними зобов'язань і здійснення платежів, у тому числі державні, казенні, комунальні підприємства, а також господарські товариства, у статутному капіталі яких державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків, їх дочірні підприємства, а також підприємства, господарські товариства, у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків належить державним, у тому числі казенним, комунальним підприємствам та господарським товариствам, у статутному капіталі яких державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків, об'єднання таких підприємств (господарських товариств).

Таким чином, з наведеного вбачається, що можливість застосування Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності" до окремих правовідносин пов'язується з сукупністю таких умов: замовником є особи, що відповідають вимогам ст.1 вказаного Закону України; закупівля здійснюється замовниками саме для здійснення діяльності, яка визначена ст.2 вказаного нормативно-правового акта; закупівля здійснюється, в тому числі, за рахунок власних коштів за умови, що вартість предмета договору (послуг, товару) дорівнює або перевищує 5 млн. грн., а робіт 10 млн. грн.

Як встановлено судом, у п.1.5 статуту Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" (у редакції, чинній на момент укладання угоди) зазначено, що засновником товариства є Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

На підставі Указу №151/98 від 25.02.1998р. Президента України "Про реформування нафтогазового комплексу України" Постановою №747 від 25.05.1998р. Кабінету Міністрів України "Про утворення Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" було утворено Національну акціонерну компанію "Нафтогаз України". Вказаними нормативно-правовими актами передбачено, що 100% акцій компанії належать до державної власності.

Згідно з п.п.21, 22, 39 статуту Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", який затверджено Постановою №747 від 25.05.1998р. Кабінету Міністрів України (в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного правочину), засновником компанії є держава в особі Кабінету Міністрів України. Акціонерами компанії є: держава в особі Мінпаливенерго - до прийняття в установленому порядку рішення про приватизацію пакета акцій Компанії та в особі Фонду державного майна - після передачі йому пакета акцій компанії, визначеного для продажу згідно з рішенням про приватизацію; фізичні та юридичні особи, що набули право власності на акції компанії відповідно до законодавства.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів приватизації пакета акцій ПАТ «НАК Нафтогаз України» на момент укладання угоди, та враховуючи що його єдиним акціонером було Мінпаливенерго, а єдиним засновником - Кабінет Міністрів України, то, у розумінні ст.1 Закону України "Про здійснення державних закупівель" Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є розпорядником бюджетних коштів.

Предметом діяльності ПАТ "Укргазвидобування" на момент укладання спірного правочину відповідно до п.3.3 статуту вказаного суб'єкта господарювання було, в тому числі, видобування природного газу, газового конденсату, нафти та інших корисних копалин, виконання геологорозвідувальних і бурових робіт, розробка та експлуатація родовищ газу, газового конденсату, нафти, нафтового бітуму і бішофіту з використанням передових методів розвідки і розробки родовищ, проектування, експертиза та затвердження проектів пошуково-розвідувальних робіт з буріння, дослідно-промислова експлуатація, розробки та облаштування родовищ газу та нафти, буріння свердловин, переробка природного газу, газового конденсату і нафти, тощо.

З аналізу видів статутної діяльності ПАТ "Укргазвидобування" вбачається, що вказана особа на момент укладання з відповідачем угоди здійснювала діяльність, зокрема, у сфері геологічного вивчення (у тому числі, дослідно-промислова розробка родовищ) нафтогазоносних надр, родовищ вугілля та інших видів твердого палива та забезпечення транспортування, зберігання, переробки нафти та нафтопродуктів сирих.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що ПАТ "Укргазвидобування" була замовником послуг у розумінні п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності" .

У позовній заяві позивачем зазначено, що оскільки у позивача відсутні державні кошти, усі закупівлі позивач здійснює за рахунок власних коштів. Доказів використання при виконанні спірного договору бюджетних коштів матеріали справи не містять.

За змістом ч.3 ст.2 Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності" дія вказаного нормативно-правового акту поширюється на закупівлі замовниками товарів, робіт і послуг для здійснення ними діяльності у сферах, визначених статтею 5 Закону України "Про природні монополії" або статтею 2 цього Закону.

Застосування до спірних правовідносин приписів 5 Закону України "Про природні монополії" є необґрунтованим, оскільки цей нормативно правовий акт визначає правові, економічні та організаційні засади державного регулювання діяльності суб'єктів природних монополій в Україні, про що зазначено у преамбулі до вказаного нормативно правового акту, а доказів того, що ПАТ "Укргазвидобування" станом 29.03.2013р. було суб'єктом природних монополій матеріали справи не місять.

Виходячи зі змісту ч.3 ст.2 Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності", наявність у позивача статусу замовника у відповідності до положень Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності" не свідчить про безумовне застосування при укладанні ПАТ "Укргазвидобування" договорів на закупівлю товарів, робіт та послуг процедур, передбачених вказаним нормативно-правовим актом та Законом України "Про здійснення державних закупівель", оскільки при визначенні порядку укладання відповідного правочину необхідно, в першу чергу, виходити зі сфери діяльності, в якій наведені послуги будуть використовуватись та з якою метою.

Таким чином, суд дійшов висновку, що при вирішенні питання стосовно необхідності проведення закупівлі за визначеними вказаним нормативно-правовим актом процедурами, необхідно враховувати, що закупівля товарів, робіт та послуг повинна безсумнівно здійснюватись саме для здійснення діяльності у сферах, перелічених у ст.2 Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності". Тобто, придбані товари, роботи та послуги повинні використовуватись саме у вказаних сферах діяльності і їх відсутність фактично повинна обумовлювати неможливість суб'єкта господарювання здійснювати певний вид господарської діяльності.

Разом з тим, закупівля послуг з підтримки програмного забезпечення, що була вчинена ПАТ "Укргазвидобування" на підставі ліцензійної угоди, не може належати до тих закупівель, що вчинені саме для здійснення перелічених у ст.2 Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності" видів діяльності.

Судом зазначалось, що до статутної діяльності ПАТ "Укргазвидобування" на момент укладання спірного правочину належало, в тому числі, видобування природного газу, газового конденсату, нафти та інших корисних копалин, виконання геологорозвідувальних і бурових робіт, розробка та експлуатація родовищ газу, газового конденсату, нафти, нафтового бітуму і бішофіту з використанням передових методів розвідки і розробки родовищ, проектування, експертиза та затвердження проектів пошуково-розвідувальних робіт з буріння, дослідно-промислова експлуатація, розробки та облаштування родовищ газу та нафти, об'єктів соціально-культурного призначення, буріння свердловин, переробка природного газу, газового конденсату і нафти, здійснення діяльності з виробництва електричної енергії, тощо.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про державну геологічну службу України" геологічне вивчення надр - це спеціальні роботи і дослідження, спрямовані на одержання інформації про надра з метою задоволення потреб суспільства. Геологічним вивченняим нафтогазоносності надр - є комплекс робіт (геологічне знімання, геофізичні, геохімічні, аерокосмогеологічні дослідження, прямі пошуки, буріння і випробування свердловин, дослідно-промислова розробка, науково-дослідні і тематичні роботи, їх аналіз та узагальнення), що проводяться з метою вивчення геологічної будови і нафтогазоносності надр на певній території (ст.1 Закону України "Про нафту і газ").

З аналізу норм чинного законодавства України вбачається, що переробка нафти та нафтопродуктів - це складний багатоступеневий технологічний процес, в результаті якого отримують широкий асортимент товарних продуктів, що відрізняються структурою, фізико-хімічними властивостями, складом і сферами використання.

Як було встановлено вище, відповідно до умов ліцензійної угоди, відповідач надає позивачу майнові права на використання об'єкту інтелектуальної власності, а позивач приймає такі права на Використання Програмного забезпечення, документації та інших матеріалів SAP, Бази даних і Програмного забезпечення стороннього виробника в межах Території у тому вигляді, в якому ці умови визначені в ЗУУ та/або умовах використання. Права використання програмного забезпечення SAP надаються на умовах невиключної ліцензії.

Під «Використанням» слід розуміти активацію технологічних властивостей Програмного забезпечення, завантаження, виконання, застосування, зберігання Програмного забезпечення та отримання доступу до нього, відображення інформації, отриманої в результаті використання таких можливостей або виконання будь-яких інших дій із Програмних забезпеченням відповідно до цілей, для яких воно призначене.

Відповідно до наявних в матеріалах справи буклету з описом функціонального призначення програм SAP, презентаційного матеріалу зі стислим описом продуктів компанії, розширеного презентаційного матеріалу, судом встановлено, що програми SAP - автоматизована система управління підприємством - комплекс програмних, технічних та інших засобів, призначених для вирішення завдань планування і управління різними видами діяльності підприємства. SAP призначена для планування ресурсів підприємства та є організаційною стратегією інтеграції виробництва і операцій, управління трудовими ресурсами, фінансового менеджменту та управління активами, орієнтована на безперервне балансування та оптимізацію ресурсів підприємства за допомогою спеціалізованого програмного забезпечення, що забезпечує загальну модель даних і процесів для всіх сфер діяльності.

Отже, з наведеного вбачається, що предметом ліцензійної угоди є лише майнові права на використання об'єкту інтелектуальної власності (права використання програмного забезпечення SAP та/або ліцензії), які за своєю правовою природою вчинялись не для здійснення ПАТ "Укргазвидобування" одного з видів діяльності, які означені у ст.2 Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності", а з метою автоматизації процесу управління.

Таким чином, суді дійшов висновку, що права використання програмного забезпечення SAP та/або ліцензії безпосередньо не пов'язані зі здійсненням позивачем діяльності у сферах, визначених у ст.2 Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності", оскільки технологічних процес, наприклад, переробки нафти, не ставиться у залежність із встановленням та використанням програми SAP. Вказані обставини також підтверджуються поясненнями позивача про те, що Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" продовжує проводити діяльність з переробки нафти без застосування програми SAP.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем не було доведено наявності підстав для визнання недійсною з моменту укладення Ліцензійної угоди та угоди про підтримку програмного забезпечення № 7-ркп/7442/19-13 від 29.03.2013 укладеної між ПАТ "Укргазвидобування" та ТОВ "Сап Україна" з додатками, суд дійшов висновку, що позов Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" про визнання Ліцензійної угоди та угоди про підтримку програмного забезпечення № 7-ркп/7442/19-13 від 29.03.2013 недійсними, є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

З огляду на відсутність підстав для визнання недійсними Ліцензійної угоди та угоди про підтримку програмного забезпечення № 7-ркп/7442/19-13 від 29.03.2013, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 17.07.2013 до Ліцензійної угоди та угоди про підтримку програмного забезпечення № 7-ркп/7442/19-13 від 29.03.2013 укладеної між ПАТ "Укргазвидобування" та ТОВ "Сап Україна" з додатком; визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 10.02.2014 до Ліцензійної угоди та угоди про підтримку програмного забезпечення № 7-ркп/7442/19-13 від 29.03.2013 укладеної між ПАТ "Укргазвидобування" та ТОВ "Сап Україна" підлягають залишенню без задоволення як похідні.

Всі інші доводи учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно з приписами ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 44, 48, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційного скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 02.04.2015р.

Головуючий суддя Грєхова О.А.

Судді: Пукшин Л.Г.

Сташків Р.Б.