КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2015 р. Справа№ 910/27530/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Римар Н.С.

від відповідача - Андрощук Є.К.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2015 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Державного підприємства «Жулянський машинобудівний завод «Візар»

до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця»

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до відповідача про стягнення коштів як безпідставно отриманих.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.2015 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій вказує, що рішення прийнято з порушення норм матеріального права та при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а тому просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 10.02.2015 та прийняти нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 07.04..2015 в складі колегії суддів: головуючий суддя Шапран В.В., судді - Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Через відділ документального забезпечення від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду є правомірним та обґрунтованим, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представники сторін в судове засідання на вказану дату з`явилися та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

19.06.2009 між Державним підприємством «Жулянський машинобудівний завод «Візар» та Державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-Західна залізниця» був укладений договір про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та наданні залізницею послуги №6377458.

Відповідно до п. 1.1 договору його предметом є надання залізницею вантажовласнику послуг, пов'язаних з перевезенням, та проведенням розрахунків за ці послуги.

Згідно з п. 3.1 договору вантажовласник здійснює попередню оплату залізниці шляхом перерахування коштів на рахунок №04 в АБ «Експрес-Банк».

Одержані кошти залізниця зараховує на особистий рахунок вантажовласника.

Послуги вантажовласнику за цим договором, надаються за умови наявності коштів на його особистому рахунку.

Розмір попередньої оплати визначається вантажовласником, виходячи з очікуваного обсягу перевезень та послуг на підставі діючих тарифів.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання п.п. 2.4.2, 3.1 договору, в якості попередньої оплати послуг відповідача, позивач перерахував грошові кошти у розмірі 13000 грн. згідно платіжних доручень: № 1378 від 29.07.2011. на суму 2000 грн., № 2356 від 05.12.2011 на суму 7000 грн.; № 2454 від 14.12.2011 на суму 2000 грн. та № 892 від 25.04.2012 на суму 2000 грн.

Відповідно до п. 7.1 договору договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і діє 3 роки, тобто до 19.06.2012.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, мотивує свої вимоги тим, що після закінчення строку дії договору у відповідача залишилися кошти, перераховані позивачем як предоплата на виконання умов договору № 6377458 в розмірі 12660,74 грн., послуги на які не були відповідачем надані позивачу, а тому останній просить стягнути їх з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення заявлених вимог, обґрунтовує свої доводи тим, що кошти ним були отриманні не безпідставно, а на виконання умов договору № 6377458 і договором не передбачено повернення предоплати, а тому застосування ст. 1212 ЦК України в даному випадку є неправомірним.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 2 статті 175 Господарського кодексу України визначено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як зазначалося вище, позивач, на виконання умов договору, перерахував на розрахунковий рахунок відповідача кошти в розмірі 13000 грн.

Відповідачем були надані позивачу послуги з організації перевезень вантажів частково.

Сторонами був складений та підписаний вповноваженими представниками сторін та скріпленого печатками акта звірки взаємних розрахунків станом на 01.01.2014.

Згідно даного акту послуги, передбачені умовами договору № 6377458 на суму 12 660,74 грн. не надавалися.

Станом на 01.01.2014 за даними кредитора та даними дебітора сальдо становить 12 660,74 грн.

Даний факт та підписання такого акту не оспорювалося представниками сторін в судах першої та апеляційної інстанцій при розгляді даного позову.

30.01.2014 за вих. №144-285 та 18.02.2014 за вих.№144-424 позивачем відповідачу були направлені вимоги про повернення грошових коштів в сумі 12660,74 грн.

Відповіді на вказані вимоги відповідачем позивачу не надано.

З аналізу спірного договору вбачається, що його умовами не передбачено строки і порядок повернення суми передоплати, на яку відповідачем не були надані послуги в період строку дії договору.

Таким чином, правовідносини сторін щодо повернення невикористаної протягом строку дії договору суми передоплати не випливають з договору, і регулюються законом у загальному порядку.

Згідно ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією зі сторін в зобов'язанні.

Згідно ч. 1 ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі, при цьому строк повернення, зокрема виконаного однією зі сторін в зобов'язанні, законом окремо не встановлено.

Таким чином, ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, встановлюють зобов'язання відповідача повернути позивачу суму попередньої оплати, яку останній на виконання свого зобов'язання за договором перерахував відповідачу, і на яку відповідачем позивачу послуг за договором надано не було.

Твердження представника відповідача про те, що перераховані кошти позивачем не можна вважати безпідставно набутим майном, оскільки вони були перераховані на виконання умов договору № 6377458, а отже не підлягає застосуванню ст. 1212 ЦК України, не приймається до уваги колегією суддів, оскільки приписами даної статті передбачений обов`язок сторони повернути кошти і в тому випадку, якщо підстава на якій воно було набуте, згодом відпала.

Як зазначалося вище, строк дії договору про організацію перевезень вантажів закінчився 19.06.2012, а послуги на суму в розмірі 12660,74 грн. відповідачем позивачу станом на день звернення з позовом до суду, надані так і не були.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк виконання зобов'язання не встановлено, боржник повинен виконати зобов'язання за вимогою кредитора протягом семи днів від дня пред'явлення вимоги.

Таким чином, відповідач повинен був повернути позивачу грошові кошти, підстава набуття яких відповідачем відпала 19.06.2012, не пізніше ніж 07.02.2014 (протягом 7 днів з дати першої вимоги від 30.01.2014).

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідач належних доказів, які б підтверджували повернення позивачу коштів або доказів, що під час дії договору сума передоплати була відпрацьована не надав.

Апеляційна інстанція не приймає до уваги долучену відповідачем до матеріалів справи практику Верховного суду України та Вищого господарського суду України, оскільки надані постанови стосуються зовсім інших правовідносин, що не мають спільного із спором по даній справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно задоволені позовні вимоги Державного підприємства «Жулянський машинобудівний завод «Візар», а тому апеляційна скарга Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2015 у справі № 910/27530/14- без змін.

Матеріали справи № 910/27530/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов