ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року Справа № 912/3174/14
Вищий господарський суд України у складі: суддя Харченко В.М. - головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Палій В.В.

розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма "Агросвіт", смт Приютівка, Олександрійський район, Кіровоградська область

на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.12.2014

зі справи № 912/3174/14

за позовом Національного наукового центру "Інститут землеробства Національної академії аграрних наук України", смт Чабани, Києво-Святошинський район, Київська область (далі - Інститут)

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма "Агросвіт", смт Приютівка, Олександрійський район, Кіровоградська область (далі - Товариство)

про стягнення 80 000,00 грн.

за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма "Агросвіт", смт Приютівка, Олександрійський район, Кіровоградська область

до Національного наукового центру "Інститут землеробства Національної академії аграрних наук України", смт Чабани, Києво-Святошинський район, Київська область

про визнання недійсними п. 4.2, додатку № 1, додатку № 2 до ліцензійного договору від 21.10.2010 № 84-10.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року Інститут звернувся з позовом, згідно з яким просив стягнути з відповідача 80 000,00грн. заборгованості за ліцензійним договором від 21.10.2010 № 84-10.

Товариство у жовтні 2014 року звернулося із зустрічним позовом про визнання недійсними п. 4.2, додатку № 1, додатку № 2 до ліцензійного договору від 21.10.2010 № 84-10.

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 05.11.2014 у справі № 912/3174/14 (суддя Болгар Н.В.), яке залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.12.2014 (колегія суддів у складі: суддя Білецька Л.М. - головуючий, судді Верхогляд Т.А. і Парусніков Ю.Б.), первісний позов задоволено. Стягнуто з відповідача 80 000,00грн. боргу. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції від 05.11.2014, постанову апеляційного суду від 18.12.2014 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити. Скарга мотивована тим, що рішення судів прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідного висновку суд дійшов на підставі такого.

Судами встановлено, що:

- Указом Президента України від 06.01.2010 № 8 Українській академії аграрних наук надано статус Національної, а постановою Кабінету Мністрів України від 28.07.2010 № 661 назву "Українська академія аграрник наук" змінено на "Національна академія аграрних наук України";

- у зв'язку з цим наказом Національної академії аграрних наук України від 07.09.2010 № 69, зокрема, Національний науковий центр "Інститут землеробства Української академії аграрних наук" перейменовано в Національний науковий центр "Інститут землеробства Національної академії аграрних наук України", при цьому останній визнано правонаступником у частині майна, землі, майнових прав та зобов'язань перейменованого підприємства; до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та статуту названого підприємства-позивача в даній справі внесено відповідні зміни;

- Інститут є володільцем свідоцтва України № 06294 про державну реєстрацію сорту рослин - ріпак "Сенатор люкс"; дата державної реєстрації 01.01.2006;

- 21.10.2010 Інститутом та Товариством було укладено ліцензійний договір №84-10 строком на п'ять років, відповідно до умов п.1.1 якого сторони узгодили, що ліцензіар надає ліцензіату дозвіл на поширення на території України сорту ріпака "Сенатор люкс" (далі-Сорт) з подальшою комерційною реалізацією базової категорії насіння (супереліта, еліта) і гарантує, що з дати укладання цього договору ліцензіар зобов'язується не видавати жодної ліцензії на право використання цього сорту;

- пунктом 1.3 договору сторони обумовили, що ліцензіар реалізує ліцензіату оригінальне насіння (РР2) Сорту в обсязі не менше 10 кг щорічно протягом дії договору;

- пунктом 4.2 договору передбачено, що Товариство виплачує Інституту роялті за надання права на використання Сорту у розмірі та в порядку, встановленими додатком № 1 до договору, а саме: у визначених сумах, зокрема, за 2013 рік дії договору: до 30 жовтня, 30 березня та 30 травня у розмірі 40 000,00 грн., 20 000,00 грн. та 20 000,00 грн. відповідно, що разом складає 80 000, 00 грн.

Судами також встановлено, що на порушення умов п.4.2 договору відповідач не сплатив грошові кошти позивачу за 2013 рік у сумі 80 000,00 грн., у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість в означеній сумі.

Наведеним обставинам справи суди дали належну оцінку та дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача грошової суми боргу, правильність розрахунку якого, як те вбачається з матеріалів справи, ним не спростовується.

При цьому, врахувавши вимоги ст.ст. 204, 420, 432, 526, 610, 612, 629, 1107, 1109 ЦК України, ст.ст. 10, 38 Закону України "Про охорону прав на сорти рослин", рішення господарського суду Кіровоградської області від 01.07.2013 зі справи № 912/761/13 між тими ж сторонами про стягнення заборгованості на підставі ліцензійного договору від 21.10.2010 № 84-10 за попередні періоди, яке залишено без змін апеляційною та касаційною інстанціями, а також взявши до уваги, що договір у встановленому законом порядку не було визнано недійсним, суди правильно виходили з того, що зобов'язання, які відповідач взяв на себе за цим договором, мали бути ним виконані.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суди відповідним чином мотивували свій висновок у цій частині, посилаючись на положення статей 256, 257, 267 ЦК України, а також рішення господарського суду Київської області від 21.08.2013 у справі № 911/2397/13 між тими ж сторонами, яке було залишено без змін відповідними судовими інстанціями, згідно з яким було відмовлено Товариству у задоволенні позову про визнання недійсним згаданого договору з інших підстав. В цій же частині судові рішення є правильними, а доводи щодо наявності підстав для їх скасування у частині наведеного у касаційній скарзі відсутні.

Враховуючи зазначене, а також з огляду на те, що наведені у касаційній скарзі доводи по суті зводяться до переоцінки поданих за справою доказів і правильності висновків судів не спростовують, суд не бере їх до уваги і вважає, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам чинного законодавства і підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Кіровоградської області від 05.11.2014 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.12.2014 у справі № 912/3174/14 залишити без змін, а касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничої фірми "Агросвіт" - без задоволення.

Суддя В.Харченко
Суддя І.Бенедисюк
Суддя В.Палій