РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2015Справа №910/3683/15-г

За позовом Військового прокурора Київського гарнізону інтересах держави в особі

1) Міністерства оборони України та

2) Концерну «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України

До Державного підприємства «Розвиток»

Про стягнення 3 420,34 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

Від прокуратури Тимко В.В. - посвідчення № 025581 від 15.04.2014

Від позивача-1 Пасічник К.Ю. - по дов. № 220/1102/д від 23.12.2014

Від позивача-2 Козоріз А.С. - по дов. № 5 від 15.01.2015

Від відповідача не з'явився

Суть спору :

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Військового прокурора Київського гарнізону інтересах держави в особі 1) Міністерства оборони України та 2) Концерну «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України до Державного підприємства «Розвиток» про стягнення 3 420,34 грн., з яких: 2 622,00 грн. боргу за зберігання майна, 688,22 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 110,12 грн. - 3% річних за неналежне виконання взятих на себе останнім зобов'язань згідно договору зберігання № 6 від 27.01.2012.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2015 порушено провадження у справі № 910/3683/15-г та призначено справу до розгляду на 10.03.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/3683/15-г від 10.03.2015, у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання та невиконанням сторонами вимог ухвали про порушення провадження у справі від 20.02.2015, розгляд справи був відкладений на 19.03.2015.

Прокуратура в судовому засіданні 19.03.2015 позовні вимоги підтримала повністю.

Позивач-1 в судовому засіданні 19.03.2015 позовні вимоги прокуратури підтримав повністю.

Позивач-2 в судовому засіданні 19.03.2015 позовні вимоги прокуратури підтримав повністю.

Відповідач в судове засідання 19.03.2015 не з'явився, письмовий відзив на позов не подав, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 20.02.2015 та ухвали від 10.03.2015 не виконав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, з огляду на наступне

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві, а саме : м. Київ, Залізничне шосе, 9, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 17.02.2015 є місцезнаходженням відповідача.

Відповідач ухвали суду, надіслані за вказаною вище адресою, отримав 27.02.2015 та 13.03.2015, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Про поважні причини неявки в судове засідання повноважного представника відповідача суд не повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглянута за наявними в ній матеріалами.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представника відповідача.

В судовому засіданні 19.03.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

27.01.2012 між Концерном «Техвоєнсервіс» в особі філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик-Центр» (зберігач) та Державним підприємством «Розвиток» (поклажодавець) було укладено договір зберігання № 6 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору в порядку та на умова, визначених цим договором, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання партії товарів (далі - майно) згідно акту приймання-передачі, що є його невід'ємною частиною. Подальше переміщення майна здійснюється на підставі складських накладених.

Згідно з п. 1.2. договору за умови договору зберігач зберігає майно у складському приміщення (літера БТІ - І), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 15.

Спір виник в зв'язку з тим, що прокуратурою встановлено порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором в частині своєчасної сплати наданих послуг зберігання майна за вересень 2013 року, в зв'язку з чим виникла заборгованість перед позивачем-2 в розмірі 2 622,00 грн., а також за несвоєчасне виконання зобов'язань нараховані збитки від зміни індексу інфляції в розмірі 688,22 грн. та 3% річних в сумі 110,12 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги прокуратури підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 936 Цивільного кодексу України встановлює, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до п. 7.1. договору строк дії договору встановлений до 31.12.2012.

Додатковою угодою № 1 від 01.01.2013 продовжено дію договору до 30.06.2013.

Додатковою угодою № 2 від 01.07.2013 продовжено дію договору по 31.08.2013.

Згідно з п. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Відповідно до п. 2.1. договору плата за зберігання за домовленістю сторін на місяць складає 2 300,00 грн.

Додатковою угодою № 1 від 01.01.2013 сторони дійшли згоди про те, що з плата за зберігання майна складає 2 622,00 грн.

Пунктом. 2.4. договору визначено, що акт прийому-передачі наданих послуг, підписаний сторонами є підтвердженням надання послуг зі зберігання.

В матеріалах справи наявний підписаний та скріплений печатками обох сторін акт надання послуг № 174 від 30.09.2013, який підтверджує надання послуг зберігання відповідачу за вересень 2013 року на суму 2 622,00 грн.

Згідно з п. 2.3. договору оплата послуг зі зберігання майна здійснюється поклажодавцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок зберігача до 5 (п'ятого) числа місяця, за який здійснюється оплата, на підставі наданого зберігачем рахунку-фактури.

Доказів виставлення відповідачу рахунків на оплату не подано.

Проте, враховуючи те, що розмір плати за зберігання майна є фіксованим суд вважає, що ніщо не перешкоджало відповідачу здійснювати оплату наданих послуг.

Згідно п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 4.2.1. договору поклажодавець зобов'язався сплатити послуги зберігача згідно п.п. 2.1., 2.2., 2.3. цього договору.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Проте, матеріали справи свідчать про порушення відповідачем зобов'язання щодо сплати в повному обсязі вартості наданих послуг зберігання за вересень 2013 року, в результаті чого виникла заборгованість, яка складає 2 622,00 грн.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку що позовні вимоги прокуратури про стягнення з відповідача 2 622,00 грн. боргу обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач у визначений строк оплату за надані послуги зберігання не здійснив, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті платежів за надані послуги зберігання, прокуратура на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути 688,22 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 110,12 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору не визначено інший розмір процентів.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог прокуратури щодо стягнення з відповідача 688,22 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 110,12 грн. - 3% річних (за обґрунтованими розрахунками).

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених прокуратурою, не надав.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Військового прокурора Київського гарнізону інтересах держави в особі 1) Міністерства оборони України та 2) Концерну «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Судового збір, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягає стягненню з відповідача в дохід Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства «Розвиток» (м. Київ, Залізничне шосе, 9, ) на користь Концерну «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України (м. Київ, пр. Повітрофлотський, 6, ) 2 622 (дві тисячі шістсот двадцять дві) грн. 00 коп. боргу за зберігання майна, 688 (шістсот вісімдесят вісім) грн. 22 коп. збитків від зміни індексу інфляції, 110 (сто десять) грн. 12 коп. - 3% річних.

3. Стягнути з Державного підприємства «Розвиток» (м. Київ, Залізничне шосе, 9, ) в дохід Державного бюджету України (за реквізитами отримувач: ГУ ДКСУ у м. Києві, , банк отримувача: ГУ ДКСУ у м. Києві, МФО 820019, рахунок 3001, код платежу: 22030001, символ звітності банку: 206) 1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. судового збору.

Повне рішення складено 25.03.2015.

СуддяВ.В.Сівакова