РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2015Справа №910/25998/14
За позовом Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Берислав"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Магнум"

про стягнення 89 398,07 грн.

Головуючий суддя Грєхова О. А.

Судді: Ярмак О. М.

Літвінова М. Є.

Представники сторін:

від позивача: Вдовенко М. В. - представник за довіреністю

від відповідача: Діхтяр Р. В. - представник за довіреністю

СУТЬ СПОРУ :

Заявлено позов про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Магнум" заборгованості за Контрактом № 7 від 07.04.2014 в розмірі 89 398,07 грн., в тому числі 80692,12 грн. основного боргу, 7791,14 грн. штрафних санкцій, 914,81 грн. 3% річних.

Позовні вимоги вмотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за вищевказаним договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2014 порушено провадження по справі № 910/25998/14, розгляд справи призначено на 22.12.2014.

Ухвалою суду від 22.12.2014 продовжено строк вирішення спору та відкладено розгляд справи на 26.01.2015.

В судовому засіданні 26.01.2015 представник відповідача надав письмовий відзив на позов в якому зазначив, що позивачем не було надано жодного документу на проведення здійснення господарської операції щодо купівлі-продажу, поставки товарно-матеріальних цінностей або нафтопродуктів для відповідача; надані позивачем документи на підтвердження поставки товару (вимоги форми № 11) являються накладними на переміщення товарно-матеріальних цінностей в середині підприємства позивача з метою їх використання підприємством для здійснення виробничих функцій та для власних потреб.

Також представник відповідача в судовому засіданні 26.01.2015 надав письмові пояснення по справі в яких зазначив, що позивачем не надано довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, так само відсутні будь-які докази схвалення відповідного правочину (прийняття товару за спірними накладними) юридичною особою відповідача, зокрема відсутній відтиск печатки відповідача на видаткових накладних, позивачем не надано будь-яких доказів часткової оплати за спірними накладним, листів відповідача, в яких би він визнавав або схвалював прийняття товару, актів звірки, або письмових заявок на поставку відповідної кількості товару у вказаний період. Щодо наявності підпису громадянина Матяш О. В. на вимогах та у акті, відповідач вважає, що вони не є достатнім доказом вчинення правочину від імені відповідача, з урахуванням відсутності вищевказаних належних та допустимих доказів.

Ухвалою суду від 26.01.2015 призначено колегіальний розгляд справи.

Розпорядженням заступника голови Господарського суду м. Києва від 26.01.2015 було призначено колегіальний розгляд справи у наступному складі колегії: суддя Грєхова О. А. (головуючий), Ярмак О. М., Літвінова М. Є.

Ухвалою суду від 26.01.2015 призначено розгляд справи на 23.02.2015.

Представник позивача 20.02.2015 через відділ діловодства суду подав заперечення проти пояснень по справі в яких зазначив, що на виконання умов договору позивач надсилав відповідачу рахунки-фактури, податкову накладну, видаткову накладну, проте зазначені документи позивачу не повернуті та відповідач не розрахувався за поставлений товар. Поза увагою відповідача залишилися вимоги п. 3.1 контракту, відповідно до умов якого поставка товару здійснюється на умовах EXW - склад продавця (смт. Архангельське) (Інкотермс у редакції 2000 року). Відповідно до ст. А. 1 EXW «Інкотермс 2000» продавець зобов'язаний відповідно з договором купівлі-продажу надати покупцю товар, комерційний рахунок-фактуру або еквівалентне йому електронне повідомлення, а також любі інші докази відповідності, які можуть знадобитися по умовам договору купівлі-продажу. Стаття А. 1 EXW «Інкотермс 2000» не передбачає надання конкретних документів, тим більше, щоб вони відповідали вимогам ведення бухгалтерського обліку. Позивач виконав вимоги ст. ст. А.1, А.4, А.8 EXW і цей факт не оскаржується відповідачем: товар було передано відповідачу в обсягах відображених в видаткових та податкових накладних, вимогах форми № М-11 та двосторонньому акті передавання дизельного палива від 29.04.2014. Видаткові та податкові накладні та рахунки-фактури на сплату отриманих ТМЦ надіслані відповідачу з супровідним листом № 186 від 17.07.2014 і відповідачем позивачу не повернуті. Відповідач наполягає на відсутності повноважень у особи на отримання ТМЦ, однак листом вих. № 31 від 04.04.2014 директор відповідача повідомив, що Матяш О. В. призначений керівником робіт на об'єкті «Архангельський кар'єр» на підставі наказу, а отже мав усі права надані керівнику робіт без обмеження на отримання ТМЦ.

Ухвалою суду від 23.02.2015 відкладено розгляд справи на 23.03.2015.

У зв'язку з відпусткою судді Грєхової О. А. у період з 23.03.2015 по 27.03.2015 на підставі наказу Голови господарського суду міста Києва від 13.03.2015, ухвалою суду від 13.03.2015 перенесено судове засідання на 30.03.2015.

23.03.2015 від представника відповідача надійшли пояснення по справі в яких відповідач зазначив, що акт прийому передачі при отриманні матеріальних цінностей законодавством не передбачений; відповідачем дизельне паливо від позивача не приймалось; на момент підписання акту приймання товару 29.04.2014 Матяша О. В. на об'єкті позивача не було, оскільки останній перебував у відрядженні в іншому місці. Таким чином, наданий акт був підроблений.

24.03.2015 представником позивача через відділ діловодства суду подано клопотання про доручення до матеріалів справи копій Акту № 2 від 17.03.2015 з додатками про проведення службового розслідування, Специфікацій № 1 від 07.04.2014, № 2 від 29.05.2014, видаткових накладних № БЗ-0000008 від 29.04.2014 та № БЗ-0000017 від 31.05.2014.

В судове засідання 30.03.2015 представник позивача з'явився та підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти заявлених позовних вимог.

На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 30.03.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

07.04.2014 між ПАТ "АрселорМіттал Берислав" (продавець) та ТОВ "Магнум" (покупець) було укладено контракт купівлі-продажу № 7 (надалі - "Договір"), відповідно до умов якого продавець зобов'язується поставити та передати у власність покупця товар, а покупець прийняти товар й оплатити його на умовах даного контракту (п. 1.1 договору).

Пунктом 1.2 контракту сторони погодили, що номенклатура, кількість та технічні вимоги на товар, що підлягає поставці покупцю, передбачаються в специфікації(ях), що є невід'ємною частиною даного контракту.

Ціна на товар зазначена в специфікації(ях), залишається незмінною до її належного виконання обома сторонами, згідно з умовами контракту (п. 2.1 контракту).

Оплата здійснюється покупцем на підставі наданого продавцем оригіналу рахунку-фактури за фактом поставки товару з відстрочкою платежу 10 календарних днів у національній валюті України за банківськими реквізитами продавця, що вказані в контракті (п. 5.1 контракту).

Контракт діє з моменту підписання його обома сторонами до 31.12.2014р, або до належного виконання сторонами своїх зобов'язань по даному контракту, в залежності від того, яка з вказаних подій настане раніше (п. 11.1 договору).

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем зобов'язання по оплаті поставлено на виконання контракту товару, у зв'язку з чим позивач вказує на утворення заборгованості у розмірі 80692,12 грн. За порушення строків оплати отриманого товару позивач також нарахував та просить суд стягнути з відповідача 7791,14 грн. штрафних санкцій та 914,81 грн. 3% річних.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 180 Господарського кодексу України визначає істотні умови господарського договору. Відповідно до положень цієї статті зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Суд відзначає, що предметом господарського договору є господарські зобов'язання, за якими боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Умови про предмет договору повинні включати визначення матеріального об'єкта договірного зобов'язання, а саме:

- найменування (номенклатуру, асортимент) товару, сутність та перелік послуг, результат робіт;

- кількісні показники поставки продукції, виконання робіт, надання послуг;

- вимоги до їх якості, які визначаються посиланням на відповідні державні стандарти або на технічні умови, або вимоги, яким має відповідати товар (встановлюються у технічній документації, зразках, еталонах). В усякому разі товар, результати робіт, послуг мають бути придатними для використання у цілях, для яких вони призначені.

Пунктом 1.2 контракту визначено, що номенклатура, кількість та технічні вимоги на товар, що підлягає поставці покупцю, передбачаються в специфікації(ях), що є невід'ємною частиною даного контракту.

Ціна на товар зазначена в специфікації(ях), залишається незмінною до її належного виконання обома сторонами, згідно з умовами контракту (п. 2.1 контракту).

Із матеріалів справи та пояснень представників сторін вбачається, що специфікації до контракту, на які міститься посилання в його пункті 1.2 та 2.1, сторонами укладені не були, а відтак, сторонами в належний спосіб не було погоджено такі істотні умови як предмет контракту та ціна товару, який мав поставлятися за контрактом.

За таких обставин суд приходить до висновку, що контракт, підписаний 07.04.2014 р. між ПАТ «АрселорМіттал Берислав» та ТОВ «Магнум», є неукладеним в розумінні приписів ст. 638 Цивільного кодексу України та статті 180 Господарського кодексу України.

При цьому, відповідно до п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

На підтвердження факту здійснення господарської операції позивачем додано до матеріалів справи видаткові накладні № БЗ-0000008 від 29.04.2014, № БЗ0000017 від 31.05.2015 та вимоги форми № М-11 № 060101, № 060059, № 060107, № 060113, № 060112, № 060111.

Відповідно до Закону України від 16.07.1999 "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон), первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську діяльність та підтверджує її здійснення.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення, первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

Таким чином, лише первинні документи можуть підтвердити факт господарської операції, яка відображається в бухгалтерському обліку, на підставі якого в подальшому формується податкова звітність.

У статті 9 Закону та пункті 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку зазначено, що первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Наказом Міністерства статистики України «Про затвердження типових форм первинних облікових документів з обліку сировини та матеріалів» від 21 червня 1996 р. за N 193 затверджено типові форми первинних облікових документів з обліку сировини та матеріалів, зокрема накладної-вимоги на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів (форма № М-11). Типова форма накладної-вимоги серед інших реквізитів містить такий реквізит як підстава. Мінстат роз'яснив, що накладна-вимога повинна виписуватися на основі договорів, нарядів та інших відповідних документів.

Суд зазначає, що видаткові накладні № БЗ-0000008 від 29.04.2014, № БЗ0000017 від 31.05.2015 та вимоги форми № М-11 № 060101, № 060059, № 060107, № 060113, № 060112, № 060111,на які посилається позивач, як на доказ поставки товару, не можуть бути належним доказом в розумінні ст.34 ГПК України, оскільки не відповідають вимогам ч.2 ст.9 Закону, у зв'язку з тим, що не містять обов'язкових законодавчо визначених реквізитів до первинних документів. Так, зазначені видаткові накладні та вимоги не містять посилання на договір, на підставі якого відбувалась поставка товару. У видаткових накладних № БЗ-0000008 від 29.04.2014, № БЗ0000017 від 31.05.2015 крім зазначеного ще й відсутні посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Наявний в матеріалах справи Акт про передачу ДП ТОВ «Магнум» від 29.04.2014 не може бути прийнятий судом в якості належного доказу здійснення позивачем поставки саме на виконання умов контракту, оскільки жодного посилання на те, що поставка товару здійснювалася саме на виконання умов контракту вказаний Акт не містять.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Суд відзначає, що жодних інших доказів того, що товар на спірну суму був поставлений відповідачеві саме на виконання умов контракту (правові підстави звернення позивача із даним позову до суду) матеріали справи не містять.

За таких підстав, вимоги позивача є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові, що порушує умови ст. 33 ГПК України.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки вимога позивача про стягнення з відповідача 7791,14 грн. штрафних санкцій та 914,81 грн. 3% річних є похідною від вимоги про стягнення основного боргу, то відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення основного боргу виключає можливість задоволення позову в частині стягнення суми штрафних санкцій та 3% річних.

В зв'язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до чинного господарського процесуального законодавства, сплачені судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Повне рішення складено 02.04.2015р.

Головуючий суддя Грєхова О. А.

Судді: Ярмак О. М.

Літвінова М.Є.