КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2015 р. Справа№ 910/22139/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом:

Локшин А.В. - дов. б/н від 12.01.2015р.

від відповідача за первісним позовом:

Приходько Я.М. - дов. № 14 від 30.01.2015р.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2014р.

у справі № 910/22139/14 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг»

до Державного підприємства з питань поводження з відходами

як вторинною сировиною

про стягнення 263 179, 18 грн.

за зустрічним позовом Державного підприємства з питань поводження з

відходами як вторинною сировиною

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг»

про визнання недійсним договору

В судовому засіданні 11.03.2015р. відповідно до ст. ст. 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2014р. Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення 263 179, 18 грн. згідно договору фінансового лізингу № 856-FL від 30.04.2013р., з яких 227 372,65 грн. основного боргу по лізинговим платежам, 20 852, 98 грн. пені, 12 064, 69 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 2 888, 86 грн. 3% річних, нарахованих за неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань згідно договору фінансового лізингу № 858-FL від 30.04.2013р.

30.10.2014р. Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною звернулось до Господарського суду міста Києва із зустрічною позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 858-FL від 30.04.2013р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2014р. зустрічну позовну заяву Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною прийнято для спільного розгляду з первісним позовом у справі № 910/22139/14.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.11.2014р. у справі № 910/22139/14 первісний позов задоволено повністю.

Стягнуто з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» 227 372, 65 грн. основного боргу по лізинговим платежам, 20 852, 98 грн. пені, 12 064, 69 грн. збитків від зміни індексу інфляції, 2 888, 86 грн. 3% річних, 5 263, 58 грн. витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення зустрічного позову та відмову в первісному позові.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального та матеріального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною 23.12.2014р. передано на розгляд судді Скрипці І.М.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2014р. сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2014р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 11.02.2015р.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) заперечував проти доводів відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом), викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 11.02.2015р. у відповідності до ст. 77 ГПК України оголошено перерву на 04.03.2015р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.02.2015р. продовжено строк розгляду справи на 15 днів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2015р. у відповідності до ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладено на 11.03.2015р.

05.03.2015р. від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) надійшли додаткові документи.

Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) в судовому засіданні апеляційної інстанції 11.03.2015р. підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким зустрічний позов задовольнити повністю, в задоволенні первісного позову відмовити.

Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) в судовому засіданні апеляційної інстанції 11.03.2015р. заперечував проти доводів відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом), викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30.04.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» (позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом), лізингодавець за договором) та Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом), лізингоодержувач за договором) укладено договір фінансового лізингу № 856-FL, відповідно до п. 1.1. якого згідно з цим договором лізингодавець на підставі договору купівлі - продажу (поставки) (надалі - договір купівлі-продажу) зобов'язується набути у власність лізингодавця і передати на умовах фінансового лізингу у тимчасове володіння та користування майно (надалі - предмет лізингу), наведене в специфікації (додаток 1 до договору) (надалі - специфікація), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно п. 1.2. договору строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу складається з періодів (місяців) лізингу згідно з Графіком сплати лізингових платежів (додаток 2 до договору) (надалі - графік) та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмета лізингу (далі - акт приймання-передачі) за формою, встановленою лізингодавцем.

Відповідно до п. 1.6. договору строк (термін) і місце передачі предмета лізингу лізингоодержувачу зазначається у специфікації.

Відповідно до п. 3.1. договору приймання лізингоодержувачем предмета лізингу в лізинг оформляється шляхом складання акту приймання-передачі, що підтверджує якість, комплектність, справність, належний стан предмета лізингу і відповідність предмета лізингу техніко-економічним показникам, встановленим лізингоодержувачем умовам і специфікаціям, та умовам договору. Акт приймання-передачі підписується повноважними представниками сторін і скріплюється печатками сторін згідно з вимогами законодавства України. Передача предмета лізингу лізингоодержувачу у володіння та користування у будь-якому випадку відбувається не раніше дати фактичного отримання предмета лізингу від відповідного продавця предмета лізингу.

Згідно додатку № 1 до договору (специфікація) предметом лізингу є: сміттєвоз HIDRO-MAKHRP-16; рік випуску 2012; марка FORD; модель GARGO1826DC; колісна база 4*2; двигун ECOTORQ, 7330 куб. см. у кількості 3 шт., загальною вартістю 3 005 371, 66 грн. з ПДВ.

Згідно п. п. 1-2 додатку № 1 до договору (специфікація) строк (термін) передачі предмета лізингу: протягом 10 днів після підписання акту приймання-передачі до договору купівлі-продажу. Місце передачі предмета лізингу: Київська область, Бориспільський район, с. Проліски, вул. Броварська, 2.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі акту приймання-передачі від 07.05.2013р., підписаного уповноваженими представниками та скріпленого печатками сторін, позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) передав, а відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) прийняв предмет лізингу.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши умови договору та додатки до нього, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним позовом) було належним чином виконано взяті на себе зобов'язання за договором фінансового лізингу № 856-FL від 30.04.2015р.

Про належне виконання позивачем за первісним позовом своїх зобов'язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача за первісним позовом претензій та повідомлень про порушення позивачем за первісним позовом умов договору.

Однак, всупереч умовам договору, відповідач за первісним позовом свої зобов'язання щодо повної та своєчасної сплати лізингових платежів за договором фінансового лізингу № 856-FL від 30.04.2013р. належним чином не виконав, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість в розмірі 227 372, 65 грн., що і стало підставою для звернення позивача за первісним позовом з даним позовом до суду.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний. За формою здійснення лізинг може бути зворотним, пайовим, міжнародним тощо. Об'єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Виходячи з положень ст. ст. 1, 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до п. 6.1. договору лізингоодержувач сплачує лізингодавцю лізингові платежі відповідно до договору.

Згідно п. 6.2. договору лізингові платежі складаються з авансового лізингового платежу, який включає суму, яка відшкодовує (компенсує) частину вартості предмета лізингу, а також чергових лізингових платежів, кожен з яких включає:

6.2.1. суму, яка відшкодовує (компенсує) частину вартості предмета лізингу;

6.2.2. винагороду лізингодавця у зв'язку з передачею у лізинг предмет лізингу (далі - винагорода);

Відповідно до п. 6.3. договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів визначені в графіку згідно з додатком 2 до договору, який є його невід'ємною частиною.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Пунктом 6.4. договору сторони погодили склад лізингових платежів:

6.4.1. Перший лізинговий платіж. Перший лізинговий платіж складається із:

а) Комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору фінансового лізингу (далі - комісія за організацію);

б) Авансу вартості предмета лізингу,що відшкодує частину вартості предмета лізингу.

6.4.2. Періодичні лізингові платежі.

6.4.3. Перший Періодичний лізинговий платіж складається з:

а) Винагорода лізингодавця, яка розраховується з дати оплати предмета лізингу лізингодавцем за договором купівлі-продажу до дати платежу місяця, в якому відбулася передача предмета лізингу лізингоодержувачу;

6.4.3.1. Другий і всі наступні періодичні лізингові платежі складаються із:

а) Відшкодування вартості предмета лізингу;

б) Винагорода лізингодавця.

Відповідно до п. 6.5. договору в період з дати укладення цього договору та до кінця дії цього договору процентна ставка для розрахунку винагороди базується на показнику UIRD (UkrainiandexofRetailDepositRates, що розраховується АТ «ОТП Банк» (надалі - банк) для невизначеного проміжку часу та може бути змінений. У разі зміни показника UIRD винагорода лізингодавця змінюється без додаткового узгодження сторонами, про що лізингодавець повинен повідомити лізингоодержувача будь-яким чином у письмовій формі.

Згідно п. 6.6. договору кожний черговий лізинговий платіж лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати не пізніше дати вказаної в додатку 2 (надалі - дата платежу).

Розрахунки за договором здійснюються на базі місяця, що складається з 30 днів, та року, що складається з 360 днів (п. 6.8. договору).

Згідно п. 6.9. договору лізингодавець може письмово повідомляти лізингоодержувача про суми лізингових платежів, належних до сплати згідно з цим Договором до наступної чергової дати платежу.

Пунктом 6.10. договору сторони погодили, що лізингодавець направляє лізингоодержувачу рахунки щодо сплати лізингових платежів. Неотримання таких рахунків лізингоодержувачем не звільняє його від обов'язку сплачувати лізингові платежі згідно з договором. У випадку наявності очевидної помилки у рахунку лізингодавця, лізингодавець повідомляє про це лізингоодержувача та надсилає новий рахунок. Лізингодавець звільняється від відповідальності перед лізингоодержувачем у випадку помилки у зазначених рахунках лізингодавця. Лізингодавець може здійснювати направлення рахунків як шляхом надсилання їх факсом на номер факсу лізингоодержувача, на адресу електронної пошти Лізингоодержувача, шляхом надсилання їх поштовим відправленням на адресу, вказану лізингоодержувачем в реквізитах або в повідомленні про зміну реквізитів лізингоодержувача.

Згідно п. 6.11. договору усі платежі за договором лізингоодержувач зобов'язаний здійснювати в національній валюті України (гривнях) відповідно до договору шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця, зазначений у цьому договорі або повідомленні лізингодавця.

Відповідно до п. 6.12. договору, якщо будь-який лізинговий платіж припадає відповідно до умов договору фінансового лізингу на день, який не є робочим днем, то такий платіж повинен бути здійснений в останній робочий день, що передує такій даті платежу.

Датою оплати вважається дата надходження коштів, перерахованих лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця (п. 6.13. договору).

Додатковими угодами № 1 від 24.07.2013р., № 2 від 20.08.2013р., № 4 від 31.03.2014р., № 5 від 30.04.2014р. та додатками до них сторони вносили зміни до графіку сплати лізингових платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У графіку сплати лізингових платежів визначено, що перший лізинговий платіж сплачується до 08.05.2013р., наступні періодичні лізингові платежі сплачуються 25 числа календарного місяця.

Проте, відповідач за первісним позовом в порушення умов договору свої зобов'язання з оплати 12 та 13 періодичних лізингових платежів, що визначені в додатку № 2 до договору повністю не виконав, в зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в загальному розмірі 227 372, 65 грн.

Так, у зв'язку з наявністю заборгованості по лізинговим платежам в розмірі 227 372,65 грн. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. 07.07.2014р. вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 4133 про вилучення та повернення лізингоодержувачем (відповідачем) на користь лізингодавця (позивача) предмету лізингу.

На підставі зазначеного напису Відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 14.07.2014р. винесено постанову ВП № 44012760 про відкриття виконавчого провадження.

Однак, на момент розгляду справи предмет лізингу, який складається із 3-х сміттєвозів, відповідачем за первісним позовом в повному обсязі позивачу за первісним позовом не повернуто, зокрема, сміттєвоз HIDRO-MAKHRP-16; рік випуску 2012; марка FORD; модель GARGO1826DC; колісна база 4*2; двигун ECOTORQ, 7330 куб. см, VIN:NM0R18TEDDCS96223, реєстраційний номер АА 4687 НН, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується представниками сторін.

Пунктом 7.4. договору сторони погодили, що у випадку вилучення лізингодавцем предмета лізингу, зобов'язання лізингоодержувача по сплаті майбутніх лізингових платежів припиняються з дня вилучення предмету лізингу. Несплачені лізингові платежі, та інші платежі згідно з договором, підлягають сплаті лізингодавцю протягом трьох робочих днів з дня вилучення предмета лізингу. Вилучення предмета лізингу не звільняє лізингоодержувача від сплати всіх несплачених платежів до дати вилучення предмета лізингу, передбачених договором, в тому числі несплаченої суми комісій, штрафних санкцій і відшкодування заподіяної шкоди.

Відповідно до п. 7.7. договору незважаючи на інші положення договору, у випадку настання події невиконання зобов'язання, передбаченої п. 7.1.1. договору, лізингодавець також має право вимагати від лізингоодержувача сплати усієї простроченої та достроково поточної заборгованості за цим договором на момент направлення відповідної письмової вимоги, а лізингоодержувач зобов'язаний сплатити її лізингодавцю протягом 10 робочих днів з моменту направлення лізингоодержувачем відповідної письмової вимоги на адресу лізингоодержувача, зазначену у цьому договорі. Сторони прийшли до згоди про те, що з моменту направлення лізингодавцем вищезазначеної вимоги, строк погашення усієї простроченої та чергової поточної заборгованості за цим договором вважається таким, що настав.

Згідно п. 11.4. договору у випадку одностороннього розірвання (дострокового припинення) цього договору, з причин, зазначених у цьому договорі та/або законодавстві України, раніше сплачені лізингоодержувачем лізингові платежі поверненню не підлягають. Документом, що підтверджує розірвання договору, є рекомендований або цінний лист лізингодавця. лізингоодержувач зобов'язаний сплатити несплачені платежі за договором до дня розірвання договору (включно) або до дня фактичного вилучення або повернення предмета лізингу протягом 3 робочих днів з дня такого розірвання договору або вилучення (повернення) предмету лізингу.

На виконання умов договору позивачем за первісним позовом було направлено на адресу відповідача за первісним позовом повідомлення № 1701/06 від 11.06.2014р. з вимогою про сплату простроченої заборгованості та повідомлення про розірвання договору та вимогою повернення предмету лізингу.

Таким чином, сторони в договорі врегулювали свої відносини та погодили можливість одностороннього розірвання договору та передбачили наслідки такого розірвання, а саме повернення предмету лізингу лізингодавцю та сплату всієї заборгованості лізингоодержувачем, яка виникла до моменту повернення предмету лізингу, як по відшкодуванню вартості предмету лізингу, так і винагороди, яка є складовою лізингового платежу, у зв'язку з чим у відповідача за первісним позовом виникло зобов'язання щодо сплати заборгованості, яка виникла з березня 2014р. по травень 2014р. включно в сумі 227 372, 65 грн. (а. с. 42), до моменту повернення з лізингу 2-х сміттєвозів із 3-х, які є предметом лізингу.

З огляду на викладене, посилання апелянта на відсутність у нього обов'язку з оплати заборгованості з лізингових платежів не ґрунтується на нормах чинного законодавства та умовах укладеного між сторонами договору.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 3 частини 2 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість заявлених позивачем за первісним позовом вимог про стягнення з відповідача за первісним позовом заборгованості за договором фінансового лізингу № 856-FL від 30.04.2013р. в розмірі 227 372, 65 грн., які доведені позивачем за первісним позовом належними та допустимими доказами, відповідачем за первісним позовом не спростовані, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, у зв'язку з простроченням відповідачем за первісним позовом зобов'язання щодо сплати лізингових платежів, позивачем за первісним позовом заявлено вимоги про стягнення з останнього 20 852, 98 грн. пені, 12 064, 69 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 2 888, 86 грн. 3% річних.

Згідно п. 9.2.1. договору за порушення обов'язку зі своєчасної сплати лізингових платежів, передбачених договором, лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ річних, що діяла у період такого порушення зобов'язань лізингоодержувачем за договором, нарахованої на суму непогашеної заборгованості за кожен день прострочення, та відшкодовує всі збитки, завдані лізингоодержувачем лізингодавцеві, понад вказану пеню.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначено в статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частинами 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Колегія суддів, здійснивши перевірку наданого позивачем за первісним позовом розрахунку пені, за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом 20 852, 98 грн. пені є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів, здійснивши перевірку наданих позивачем за первісним позовом розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом 12 064, 69 грн. інфляційних втрат та 2 888, 86 грн. 3% річних є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

За зустрічним позовом у справі спір виник у зв'язку із оспорюванням позивачем за зустрічним позовом дійсності договору фінансового лізингу № 856-FL від 30.04.2013р.

Згідно п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, виходячи з наведених приписів, позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору фінансового лізингу зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання договору фінансового лізингу № 856-FL від 30.04.2013р. недійсним на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України, позивач за зустрічним позовом посилався на те, що предмет лізингу призначався для використання у господарський діяльності позивача за зустрічним позовом, проте, станом на сьогоднішній день з причин, не залежних від позивача за зустрічним позовом, вказане майно не використовується. Використання предмету лізингу носить вкрай не ефективний характер і призводить до не раціонального використання державних коштів, отриманих позивачем за зустрічним позовом на організацію системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини в Україні відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини» від 26.07.2001р. № 915. Технічний аудит за участю відповідних спеціалістів, проведений позивачем, встановив, що дохід позивача від використання предмету лізингу значно менший від виплат за договором фінансового лізингу у зв'язку з тим, що ціна предмету договору лізингу відповідно до специфікації - 3 005 371, 68 грн. є завищеною та не відповідає дійсній ціні на аналогічні сміттєвози.

Позивач за зустрічним позовом вказує на те, що він є державним підприємством, підпорядкованим Кабінету Міністрів України та зміст договору в порушення ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та підлягає визнанню недійсним.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, місцевий господарський суд виходив з того, що статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначає істотні умови договору, якими зокрема є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно п. 1.4. договору лізингоодержувач самостійно та на власний ризик обирає предмет лізингу та продавця (постачальника) предмета лізингу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що укладаючи договір фінансового лізингу № 856-FL від 30.04.2013р., сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов для договору даного виду, погодили взаємні права та обов'язки, а отже умови спірного договору не суперечать вимогам чинного законодавства.

В свою чергу, позивачем за зустрічним позовом не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України, які б підтверджували те, що ціна предмету лізингу (трьох сміттєвозів) в розмірі 3 005 371, 68 грн. є завищеною та не відповідає їх дійсній ціні, а також, що умови спірного договору суперечить нормам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу № 856-FL від 30.04.2013р., з підстав, викладених в зустрічній позовній заяві.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 27.11.2014р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2014р. у справі № 910/22139/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2014р. у справі №910/22139/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/2139/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала