ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року Справа № 908/3304/14

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

Головуючого судді Кузьменка М.В.,

суддів Васищака І.М.,

Студенця В.І.,

розглянувши

касаційну скаргу Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції

на рішення господарського суду Запорізької області від 10.11.2014 р. та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 14.01.2015 р.

у справі № 908/3304/14 господарського суду Запорізької області

за позовом Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції

до відповідача Фізичної особи - підприємця

ОСОБА_3

треті особи Головне управління юстиції у Запорізькій області;

ОСОБА_4

про визнання недійсним договору зберігання

за участю представників:

Орджонікідзевського відділу ДВС Запорізького МУЮ - Стратій О.С.;

ФОП ОСОБА_3 - не з'явилися;

Головного управління юстиції у Запорізькій області - не з'явилися;

ОСОБА_4 - не з'явилися;

в с т а н о в и л а :

Орджонікідзевський відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом та просив суд визнати недійсним договір зберігання № 002 від 18.04.2012 р., укладений між ним та відповідачем у справі - Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що договір від його імені підписаний неуповноваженою на те особою. При цьому, позивач стверджував, що підпис на договорі відрізняється від підпису начальника відділу - ОСОБА_6 (т.1 а.с.4-5).

Відповідач у справі - ФОП ОСОБА_3 у відзиві на позов заявлені вимоги відхиляє, посилаючись на те, що:

- спірний договір підписаний від імені позивача уповноваженою особою і у подальшому схвалений позивачем шляхом вчинення дій направлених на виконання такого договору;

- договір скріплений печаткою позивача (т.1 а.с.85-92).

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 01.10.2014 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Головне управління юстиції у Запорізькій області та на стороні відповідача - ОСОБА_4 (т.2 а.с.5-8).

Рішенням господарського суду Запорізької області від 10.11.2014 р. у задоволенні позову відмовлено (т.4 а.с.150-158).

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір підписаний уповноваженою особою та схвалений позивачем шляхом вчинення дій, направлених на його виконання.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 14.01.2015 р. рішення господарського суду Запорізької області від 10.11.2014 р. залишено без змін (т.5 а.с.43-50).

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими актами, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою та просить їх скасувати, а заявлені вимоги задовольнити.

Вимоги касаційної скарги мотивовані неправильним застосуванням судами норм матеріального та процесуального права (т.5 а.с.89-92).

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оспорюваних судових актів, знаходить касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судами встановлено, що 18.04.2012 р. позивачем в рамках виконавчого провадження ВП № 32183134 складено акт опису й арешту майна, згідно якого проведено опис рухомого майна - автомобіля марки LEXUS, модель LS 460, номер шассі (двигуна, рами) НОМЕР_2, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1, 2007 року випуску.

Також, під час візуального огляду виявлені дрібні пошкодження лакофарбового покриття та зазначено в акті опису, що остаточна вартість описаного об'єкту буде визначена суб'єктом оціночної діяльності, попередня вартість становить 600 000,00 грн.

Описане майно прийняв на відповідальне збереження ОСОБА_3, про що також вказано в акті.

18.04.2012 р. між позивачем та відповідачем укладено договір зберігання № 002, згідно п. 1.1 якого, відповідач (зберігач) зобов'язався зберігати річ (автомобіль), що належить на праві власності ОСОБА_7, як передане йому другою стороною (поклажодавцем), і повернути його поклажодавцеві у схоронності.

Предметом спору у справі є дійсність зазначеного договору.

Оспорюючи дійсність такого договору, позивач стверджував про те, що даний договір укладений від його імені особою, яка не уповноважена на це, а саме: підпис особи на договорі не є підписом ОСОБА_6 - начальника Орджонікідзевського ВДВС.

Зазначені доводи правильно відхилені судами першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, і цього не спростовано в апеляційній інстанції, що спірний договір підписано виконуючим обов'язки начальника відділу - ОСОБА_8, оскільки з 17.04.2012 р. та на момент укладання спірного договору (18.04.2012 р.) ОСОБА_6 знаходився у відпустці та не мав можливості та права підписувати договір. Право підписувати договори з 17.04.2012 р. надано його заступнику - ОСОБА_8 відповідно до наказу Головного управління юстиції у Запорізькій області від 04.04.2012 р. № 235/07-12.

Крім того, в подальшому договір зберігання схвалений позивачем, про що свідчить підписаний ОСОБА_6 договір про надання послуг по організації і проведенню аукціону реалізації арештованого рухомого майна № 08-0256/13 від 20.03.2013 р.; подання (повідомлення про злочин в порядку статті 388 Кримінального кодексу України) № 1389/9 від 21.05.2013 р.; листи Орджонікідзевського ВДВС № 939/9 від 29.03.2013 р., № 1321/9 від 13.05.2013 р., надіслані на адресу ОСОБА_3

Позивач одночасно посилається не неузгодженість вартості послуг за спірним договором.

Зазначене твердження не прийнято судами до уваги, враховуючи наступне.

Так, п. 3.1 договору зберігання сторони обумовили, що оплата послуг відповідно до даного договору здійснюється поклажодавцем згідно виконаних робіт щодо зберігання майна та виставленого рахунку за узгодженою сторонами винагороди, а саме: 2,5 % від вартості майна за місяць зберігання.

29.12.2012 р. судовим експертом автотоварознавцем Булейком О.А. складений висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 287/12 від 29.12.2012 р. про оцінку транспортного засобу, відповідно до якого, вартість майна визначена у розмірі 257 882,09 грн. без урахування ПДВ.

З огляду на наведене, правильним є висновок судів про те, що вартість послуг за спірним договором зберігання погоджено з державним виконавцем.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, на яку посилається позивач, як на підставу визнання недійсності договору зберігання № 002, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

З урахуванням викладених обставин справи та норм права, суди дійшли обгрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено наявності передбачених законом підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Судами також відхилено посилання позивача на те, що відповідно до Положення про районний у місті, міський (міста обласного значення), міськрайонний, міжрайонний відділ державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 10.04.2012 р. № 549/5, у начальника відділу відсутні повноваження щодо одноособового укладання договорів, у яких на органи ВДВС покладена матеріальна відповідальність перед третіми особами, враховуючи наступне.

Так, спірний договір зберігання майна укладено в рамках зведеного виконавчого провадження з примусового виконання рішень судів про стягнення з ОСОБА_7 загальної суми заборгованості та судових витрат у розмірі 701 080,31 грн. Отже, плата за спірним договором зберігання має відношення лише до конкретного виконавчого провадження, а не до всього Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ.

Згідно ст. 41 Закону України "Про виконавче провадження" витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчий дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, які використовуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Кошти виконавчого провадження складаються з: авансового внеску стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; стягнутих з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій; інших надходжень, що не суперечать законодавству.

До витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату, зокрема, зберігання тощо.

Згідно ст. 43 Закону України "Про виконавче провадження" розподіл стягнутих державним виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаної від реалізації майна боржника) здійснюється у такому порядку: у першу чергу повертається авансовий внесок сторін та інших осіб на організацію та проведення виконавчих дій; у другу чергу компенсуються витрати державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, не покриті авансовим внеском сторін та інших осіб; у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягуються виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми; у четверту чергу стягуються штрафи, накладені державним виконавцем відповідно до вимог цього Закону.

Відтак, в силу ч. 4 ст. 41 Закону України "Про виконавче провадження", кошти, за рахунок яких буде здійснено оплату за зберігання арештованого та описаного майна боржника, є витратами, пов'язаними з організацією та проведенням виконавчих дій.

З аналізу вищенаведених норм права випливає, що витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, є витратами саме виконавчого провадження, а не витратами на утримання відділу.

Згідно п. 3.13.3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції № 512/5 від 02.04.2012 р., передбачено, що використання витрат на проведення виконавчих дій, стягнутих з боржника, здійснюється відповідно до письмового розпорядження державного виконавця, яким витрати на проведення виконавчих дій перераховуються з депозитного рахунку на спеціальний реєстраційний рахунок для обліку коштів, отриманих як плата за послуги, що надаються бюджетними установами, відкритими на ім'я Державної виконавчої служби України, тощо.

Відповідно до п. 2 Порядку використання коштів виконавчого провадження, кошти використовуються державною виконавчою службою на організацію та проведення виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), а саме, на: перевезення, зберігання і реалізацію майна.

Наведене свідчить про те, що кошти використовуються виконавчою службою, а не Головним управлінням юстиції у Запорізькій області.

Згідно з п.12.13 Інструкції з організації примусового виконання рішень, державний виконавець у разі достатності суми для покриття всіх вимог стягувача та наявності відомостей від стягувача про шляхи отримання ним коштів готує одне розпорядження, яким визначає належність указаних коштів та спосіб перерахування стягувачу, яке затверджується начальником органу ДВС із зазначенням дати та скріплюється печаткою органу ДВС.

Згідно з п.12.17 Інструкції, у разі надходження суми, яка не задовольняє вимог усіх стягувачів, а також за необхідності відрахування виконавчого збору, витрат на виконання складається розрахунок, який затверджується начальником органу ДВС та долучається до матеріалів зведеного виконавчого провадження (кошти розподіляються на підставі розрахунку державного виконавця, а перераховуються на підставі розпорядження).

Отже, виключно до компетенції державного виконавця віднесено складання розрахунку, який затверджується розпорядженням начальника відділу ДВС, а не Головним Управлінням юстиції у Запорізькій області.

Згідно з п.12.22 Інструкції у разі надходження суми, яка не задовольняє вимог усіх стягувачів, а також за необхідності відрахування виконавчого збору, витрат на організацію та проведення виконавчих дій (витрати на зберігання) складається розрахунок, який повинен містити загальну суму стягнутих коштів, що залишилась після відрахування авансового внеску сторін (інших осіб) на проведення виконавчих дій та витрат на організацію та проведення виконавчих дій, перелік стягувачів кожної черги, визначених ст. 44 Закону України "Про виконавче провадження", та суму коштів, яка перераховується кожному стягувачу, суму стягнутого виконавчого збору, штрафів у разі винесення відповідних постанов.

З урахуванням наведеного, суди дійшли висновку про те, що жодним нормативно-правовим актом не зобов'язано (та не вказано про можливість) Головного управління юстиції складати розрахунок, на підставі якого будуть відраховані кошти на проведення та організацію виконавчих дій (до яких належить оплата послуг по зберіганню майна), та затверджувати його начальником Головного управління юстиції своїм особистим підписом чи розпорядженням.

Чинним законодавством прямо передбачено обов'язок саме державного виконавця складати такий розрахунок, куди і заносяться витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, і в подальшому цей рахунок повинен бути затверджений начальником відповідного ДВС.

Відтак, позивачем не доведено, що стороною договорів зберігання повинне бути у даному випадку і Головне Управління юстиції у Запорізькій області.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про необґрунтованість заявлених вимог та відмовив у їх задоволенні.

За таких обставин, підстав для зміни чи скасування постанови Харківського апеляційного господарського суду від 14.01.2015 р., якою залишено без змін рішення господарського суду Запорізької області від 10.11.2014 р., немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119- 11111 ГПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

постанову Харківського апеляційного господарського суду від 14.01.2015 р. у справі № 908/3304/14 господарського суду Запорізької області залишити без змін, а касаційну скаргу Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції - без задоволення.

Головуючий суддя Кузьменко М.В.

Судді Васищак І.М.

Студенець В.І.