ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2015 р. Справа № 911/422/15

Господарський суд Київської області у складі судді Лилака Т.Д., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Техагроресурси», Київська обл., с. Королівка
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіДі-Лізинг», Київська обл., с. Софіївська Борщагівка
про зобов'язання укласти договір купівлі-продажу,
за участю представників:

позивача:Мельниченко С.І., довіреність №б/н від 02.02.2015 року;
відповідача:Вінокуров В.О., довіреність №03/03-15/Л від 03.03.2015 року; Руднєва Г.В., довіреність №03/03-15/Л від 03.03.2015 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У лютому 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Техагроресурси» (позивач) звернулося до господарського суду Київської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіДі-Лізинг» (відповідача) про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіДі-Лізинг» укласти з Товариством з обмеженою відповідальністю «Техагроресурси» договір купівлі-продажу предмета лізингу за поточною вартістю без нарахування курсової різниці.

Ухвалою господарського суду Київської області від 09.02.2015 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 05.03.2015 року.

04.03.2015 року через канцелярію суду відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував, та просив суд відмовити в задоволені позову.

У судовому засіданні 05.03.2015 року оголошувалася перерва на 26.03.2015 року.

26.03.2015 року через канцелярію суду позивач подав письмові пояснення, які розглянуті судом та приєднані до матеріалів справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

27.12.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВіДі-Лізинг» (лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Світ Кормів» (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №230/FL (договір), за умовами якого лізингодавець зобов'язується передати лізингоодержувачу предмет лізингу на строк лізингу, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу, користуватися ним відповідно до умов договору та сплачувати лізингову плату.

Відповідно до п. 4.1.5. договору, лізингоодержувач має право на достроковий викуп предмету лізингу за його поточною вартістю, але не раніше 12 місяців з дати передачі предмету лізингу у лізинг. Лізингоодержувач може набути право власності на предмет лізингу тільки за договором купівлі-продажу або за додатковим договором про припинення договору лізингу щодо такого предмета лізингу.

Згідно п 10.1. договору, предмет лізингу буде надано лізингоодержувачу в дату надання, яка зазначається в акті прийому-передання, на лізинговому майданчику, зазначеному в титульному аркуші договору. Сторони узгоджують також попередню дату надання та зазначають її в договорі. Стан предмета лізингу перед наданням його лізингоодержувачу та під час повернення визначається в технічному стані орендованого автомобіля, який підписується уповноваженими представниками сторін.

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і припиняється повним належним виконанням сторонами своїх зобов'язань (п. 2.1. договору).

30.07.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВіДі-Лізинг» (кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю «Техагроресурси» (новий боржник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Світ кормів» (первісний боржник) укладено договір про передання прав та обов'язків №30/07-14/ВДЛ (договір про передання прав та обов'язків) за умовами, якого первісний боржник переводить на нового боржника свої права та обов'язки, що витікають з умов договору фінансового лізингу від 27.12.2013р., укладеного між кредитором і первісним боржником (надалі - договір фінансового лізингу) та титульного аркуша угоди фінансового лізингу №230/FL від 27.12.2013р. до договору фінансового лізингу (надалі титульний аркуш), та будь-яких інших додатків до договору фінансового лізингу, які укладені та/чи будуть укладені у майбутньому, зокрема: договору надання послуг щодо сервісного обслуговування автомобілів від 27.12.2013р. до договору фінансового лізингу (надалі - договір сервісу), Титульного аркуша №230/FL/S до договору сервісу, графіку платежів за угодою фінансового лізингу №230/FL до договору фінансового лізингу, графіку платежів №230/FL/S до договору сервісу, специфікації №S/230/FL до договору фінансового лізингу, графіку технічного обслуговування №230/FL/S до договору сервісу (надалі - додатки до договору фінансового лізингу), а новий боржник приймає на себе зазначені права та обов'язки первісного боржника за договором фінансового лізингу.

30.07.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВіДі-Лізинг» (лізингодавець), Товариством з обмеженою відповідальністю «Техагроресурси» (новий лізингоодержувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Світ кормів» (первісний лізингоодержувач) укладено додатковий договір №1 до договору фінансового лізингу від 27.12.2013р.

Відповідно до п. 1 додаткового договору №1, у зв'язку з укладенням договору №30/07-14/ВДЛ про передання прав та обов'язків від 30.07.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВіДі-Лізинг», Товариством з обмеженою відповідальністю «Техагроресурси» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Світ кормів», всі права та обов'язки лізингоодержувача за основним договором щодо предмета лізингу, визначеного у титульному аркуші угоди фінансового лізингу №230/FL від 27.12.2013р. до основного договору, переходять до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техагроресурси».

На виконання умов договору, сторони підписали акт приймання-передачі від 30.07.2014 року, що є додатком до договору №30/07-14/ВДЛ про передавання прав та обов'язків від 30.07.2014 року.

Згідно п. 1. акту приймання-передачі, первісний боржник передава, а новий боржник прийняв на підставі договору у володіння та користування автомобіль марка Toyota, модель LC200, заводський номер JTMHV05J804123799, державний номерний знак АІ8500ЕН.

Судом встановлено, що позивач, керуючись правом дострокового викупу, закріпленого у пункті 4.1.5. договору фінансового лізингу, 15.01.2015 року направив відповідачу лист з проханням надати інформацію, щодо суми відшкодування вартості предмету лізингу, сплаченою відповідно до графіку станом на 14.01.2015р., розміру поточної вартості предмету лізингу станом на 14.01.2015р. та повідомити порядок здійснення дострокового викупу згідно п. 4.1.5 договору та порядок переоформлення права власності на предмет лізингу, у зв'язку з тим, що з моменту передачі предмету лізингу минуло більше дванадцяти місяців.

Листом від 27.01.2015р. вих. №15/03/8.05/013-15, відповідач зазначив порядок дострокового викупу транспортного засобу, який передбачає сплату останнього лізингового платежу, яким є поточний платіж за графіком на дату проведення дострокового викупу, а також курсову різницю за договором лізингу відповідно до п. 3.2. договору лізингу та сплату суми поточної вартості згідно п. 4.1.5. договору за достроковий викуп ТЗ.

В матеріалах справи позивач вказує, що дані дії відповідача порушують його право, як лізингоодержувача на достроковий викуп предмету лізингу за його поточною вартістю, на набуття права власності на предмет лізингу шляхом укладання договору купівлі-продажу, передбаченого п. 4.1.5. договору фінансового лізингу №230/FL від 27.12.2013 року, що і стало причиною звернення до суду з позовною вимогою про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіДі-Лізинг» укласти з Товариством з обмеженою відповідальністю «Техагроресурси» договір купівлі-продажу предмета лізингу за поточною вартістю без нарахування курсової різниці.

Статтею 181 Господарського кодексу України визначений загальний порядок укладання господарських договорів, відповідно до якого господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Згідно з пунктом 2 статті 181 Господарського кодексу України проект договору може бути запропонований будь-якою із сторін. У разі, якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Пунктом 3 статті 181 Господарського кодексу України передбачено, що сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір ? є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір ? це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 631 Цивільного кодексу України договір набирає чинності з моменту його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 640 Цивільного кодексу України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Ч. 1 ст. 642 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Ст. 646 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах є відмовою від одержаної пропозиції і водночас новою пропозицією особі, яка зробила попередню пропозицію.

Статтею 181 Господарського кодексу України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо). У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що позивачем всупереч наведених положень законодавства не було дотримано порядку укладення договорів, а саме не подано доказів надіслання відповідачу проекту договору купівлі-продажу предмета лізингу за поточною вартістю без нарахування курсової різниці.

З матеріалів справи вбачається, що жодною із сторін такого проекту договору купівлі-продажу предмета лізингу за поточною вартістю без нарахування курсової різниці не складалось і примірників в певній редакції не пропонувалися.

Крім того, при поданні позовної заяви позивачем в резолютивній частині не було вказано, на яких саме умовах останній просить суд зобов'язати відповідача укласти договір, тобто самого проекту договору купівлі-продажу предмета лізингу за поточною вартістю без нарахування курсової різниці на розгляд господарського суду також подано не було.

В той же час, господарський суд звертає увагу позивача на те, що при поданні позову останнім було обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, що слугує окремою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить суд спонукати (зобов'язати) відповідача укласти договір купівлі-продажу предмета лізингу за поточною вартістю без нарахування курсової різниці.

Відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у визначені цими статтями способи.

Серед способів захисту, не передбачено такого способу як установлення правовідносин, в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення договору.

Аналогічна позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012р. у справі №6-110цс12, де Верховний Суд України зазначає, що особа вправі звернутися до суду за захистом своїх прав на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України з позовом про визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативно - правовим актом, що містить відповідний обов'язок, а зобов'язання укласти договір у судовому порядку не відповідає способам захисту прав, передбачених ст.16 ЦК України.

Згідно ст.111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Як встановлено нормами ч. 1 ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Частиною 1 статті 187 ГК України визначено, що судом вирішуються спори, що виникають при укладенні господарських договорів, якщо їх укладення є обов'язковим для обох або однієї сторони договору.

В силу п. 3 ст. 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до вимог ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України, що у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, зокрема неодержання на оферту акцепту, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

При цьому, якщо одна із сторін ухиляється від укладення договору, то вказаний спір може бути вирішено відповідно до вимог ст. 187 Господарського кодексу України і предметом такого спору може бути зобов'язання сторони до укладання договору. Проте спонукання до укладання договору можливе тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов'язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов'язкового для виконання акта планування (у тому числі державного замовлення) який видано компетентним органом.

У разі ухилення суб'єкта господарювання від оформлення договору, що ґрунтується на державному замовленні або укладення якого є для нього обов'язковим через пряму вказівку закону, господарський суд за позовом іншої сторони виносить рішення про спонукання до укладення договору чи про його укладення на певних умовах.

У тому випадку, коли договір, що укладається, не ґрунтується на обов'язковому для суб'єктів господарювання державному замовленні або не є обов'язковим для укладення через пряму вказівку закону, спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв'язані зобов'язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору (в межах річного строку, визначеного ч. 1 ст. 182 Господарського кодексу України).

Однак, судом встановлено, що спірний договір купівлі-продажу предмета лізингу за поточною вартістю без нарахування курсової різниці не ґрунтується на обов'язковому для суб'єктів господарювання державному замовленні та не є обов'язковим для укладення через пряму вказівку закону.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене вище, господарський суд дійшов висновку, відмовити в задоволенні позову, у зв'язку із його необґрунтованістю та неправильним обранням позивачем способу захисту.

Судовий збір, що сплачений позивачем при поданні позову у розмірі 1 218,00 грн. відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 31.03.2015 р.

Суддя Т.Д. Лилак