ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16 березня 2015 р. Справа № 918/73/15

Господарський суд Рівненської області у складі судді Войтюка В.Р. розглянувши матеріали справи за позовом Публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд" до відповідача Приватного сільськогосподарського підприємства "Волинь" про стягнення в сумі 785 910 грн. 16 коп.

В засіданні приймали участь представники:

позивача : Пронін О.А. дов. №236 від 11.12.2014р.,

відповідача : Мазур Р.В. дов. від 09.09.2014р.

В судовому засіданні, відповідно до ст. 85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

СУТЬ СПОРУ: Публічне акціонерне товариство "Аграрний фонд" звернулось до господарського суду з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства "Волинь" про стягнення в сумі 785 910 грн. 16 коп. В обґрунтування позовних вимог посилається на неналежне виконання відповідачем умов біржового договору поставки зерна врожаю 2014р. № 57 Ф від 29.01.2014р. Наголошує, що позовні вимоги підтверджуються наявними в матеріалах доказами, а саме: біржовим договором поставки зерна врожаю 2014р. №57 Ф від 29.01.2014р., додатковим договором №1 від 28.03.2014р. до біржового договору поставки зерна врожаю 2014р. №57 Ф від 29.01.2014р., платіжним дорученням № 848 від 15 квітня 2014р. на суму 128 870грн. 00 коп., випискою по банківському рахунку ПАТ "Аграрний фонд", вимогою від 03.10.2014р. №2533.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Представник відповідач - ПСП "Волинь" заявлені позовні вимоги ПАТ "Аграрний фонд" визнає в частині стягнення основної заборгованості з урахуванням поставленої пшениці, а решту позовних вимог вважає необґрунтованими.

Пояснює, що згідно умов Договору ПСП "Волинь" зобов'язувалось виростити і поставити пшеницю 2 класу. Але врожай 2014 року зібрано пшеницю 4 класу, що не відповідає вимогам Договору.

Той факт, що врожай зібрано пшеницю 4 класу не залежало від волі і бажання Відповідача і вини Підприємства тут немає, адже дана обставина є надзвичайною і не відворотною та залежить від природи. Відповідач не міг передбачити даний факт.

Попередню оплату від ПАТ "Аграрний фонд" використано для придбання мінеральних добрив та пестицидів (амселітра, гербіцид Галера, нітроамофоска) на виконання умов Договору.

Відповідно до умов Договору сторона звільняється від відповідальності за неналежне виконання зобов'язання внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажор).

ПСП "Волинь" повідомило Позивача про дану ситуацію щодо неможливості виконати умови Договору та поставити пшеницю 2 класу.

Зазначає, що в силу п. 2.11 ст. 2 ЗУ "Про державну підтримку сільського господарства України" обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це надзвичайні та невідворотні обставини, дію яких неможливо було передбачити та дія яких унеможливлює їх виконання, які об'єктивно впливають на виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків за законодавчими і іншими нормативними актами. Дія таких обставин відбуваються незалежно від волі і бажання особи.

Підставою для звільнення від господарсько-правової відповідальності є обставина, яка характеризується одночасно як ознакою надзвичайності, так і ознакою невідворотності. Підтвердження даних обставин знаходять відображення в протоколі випробувань зразків пшениці №0809 від 18.08.14р. та копії висновку експертизи Торгово-промислової палати №В-1889 від 30.12.14р.

Відповідальність за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання слід застосовувати з урахуванням правила абзацу першого частини першої статті 614 ЦК України, згідно з яким особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Тому учасник господарських відносин не відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання за відсутності його вини. Адміністративно-господарські санкції згідно з частиною першою статті 238 ГК України застосовуються за порушення правил здійснення господарської діяльності є публічно-правовими і не можуть застосовуватись за відсутності вини особи.

Також, звертає увагу суду, що Позивач обрахував суму штрафу у відповідності до п.7.5 Договору у розмірі 50% від суми попередньої оплати. Даний пункт договору суперечить вимогам ст. 231 ГК України і Позивач, як суб'єкт господарювання, що належить до державного сектору економіки, не має права застосовувати розмір штрафу більше ніж 7% від суми заборгованості.

В силу ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Розмір штрафу чітко визначений законом, а саме ч. 2 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідач просить суд:

- зменшити розмір неустойки (штрафу), яка підлягає стягненню з Відповідача, до 7% від суми основної заборгованості.

- зменшити розмір нарахованих 24% річних та інфляційних втрат до мінімального розміру.

Заслухавши пояснення представників сторін, давши оцінку доказам, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Між ПАТ "Аграрний фонд" та ПСП "Волинь" укладено біржовий договір поставки зерна врожаю 2014 року від 29.01.2014 № 57Ф, згідно якого ПСП "Волинь" зобов'язано передати у власність ПАТ "Аграрний фонд" пшеницю 2 класу врожаю 2014 року у кількості 350,000 тонн у строк 01 жовтня 2014 року.

На виконання умов контракту ПАТ "Аграрний фонд" перерахувало на поточний рахунок ПСП "Волинь" суму попередньої оплати 451 045,00 грн.

ПСП "Волинь" не виконало своїх зобов'язань та не повернуло суму попередньої оплати 451 045,00 грн.

Відповідно до ч.2 п.1 ст.175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтями 11 Цивільного кодексу України та 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Стаття 627 ЦК України закріплює свободу договору, тобто відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З положень ст. 509 ЦК У країни та ст. 173 ГК України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. ст.525, 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань або їх зміна не допускається.

Стаття 530 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) стаття 610 ЦК України визначає, як порушення зобов'язання.

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Згідно ст.712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ст.693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснювати, оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовується положення статті 538 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару, або повернення суми попередньої оплати.

На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Пояснення відповідача щодо наявності форс - мажорних обставин суд оцінює критично, оскільки, вони не доведені та не мають достатнього підтвердження в матеріалах справи. Указані обставини суд ураховує при визначенні розміру штрафних санкцій.

Таким чином, вимога позивача про стягнення із Відповідача 451 045, 00 грн. суми попередньої оплати обґрунтована та така що узгоджується із вимогами ст.693 ЦК України.

Відповідно до пункту 7.5 Контракту визначено якщо Постачальник, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав Товар у встановлений строк, Покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати та проценти у розмірі 24% річних на суму попередньої оплати за кожен день користування коштами, обраховуючи від дня одержання цієї суми від Покупця, штраф у розмірі 50% від суми попередньої оплати.

Посилання відповідача на те, що позивач належить до державного сектора економіки, а тому штрафні санкції слід застосовувати у розмірах визначених ч.2 ст.321 ГК України, суд оцінює критично, оскільки указані розміри застосовуються у випадку, якщо інше не передбачено договором, а тому суд ураховує, що розміри штрафних санкцій визначені п.7.5 Контракту і саме вони підлягають застосуванню.

Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (одним із видів забезпечення виконання зобов'язання є неустойка.

Відповідно до ч. 1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно вимог ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відтак, на думку суду, вимога позивача про стягнення передбачених контрактом процентів за користування чужими коштами та штрафу ґрунтується на законі.

Позовна заява окрім зазначених вище вимог містить також вимогу про стягнення 19394,93 грн. інфляційних з посиланням на ст.625 ЦК України.

В обґрунтування цієї вимоги також позивач посилається на правову позицію ВГСУ викладену в постанові від 17.02.15р. по справі № 910/12352/14.

При вирішенні спору в цій частині суд ураховує наступне.

Відповідно до постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.13р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань". Обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Згідно постанови Верховного Суду України від 15.10.13р. застосування судами частини другої статті 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача суми індексу інфляції та трьох процентів річних є помилковим, оскільки стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні статті 625 ЦК України, а тому Постанову Вищого господарського суду України від 27 березня 2013року у справі №5011-42/13539-2012 скасовано в частині стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Відповідно до вимог ст.111.28 рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Окрім того, практика ВГСУ викладена у постанові від 17.02.15р., на яку посилається позивач, скоригована пізнішою по часу постановою від 23.02.15р. по справі № 910/14120/14 якою підтверджено законність висновків попередніх судів про відмову у стягненні інфляційних.

Аналогічної правової позиції дотримувався ВГСУ і по справах №5011- 42/13539-2012 (постанова від 20.11.13р.), №43/308-10 (постанова від 09.06.11р. залишена в силі постановою ВСУ від 28.11.11р.) та інших.

З урахуванням викладеного, вимога про стягнення 19394,93грн. інфляційних задоволенню не підлягає.

Пунктом 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011р. №18 передбачено, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Суд враховує ту обставину, що Позивачем не доведено факту завдання йому збитків внаслідок несвоєчасної сплати коштів.

Тим, більше Відповідач не ухиляється від сплати заборгованості, частково її оплатив і має намір погасити повністю, але у зв'язку з фінансовою нестабільністю на підприємстві, не мав можливості оплатити.

Згідно умов Договору ПСП "Волинь" зобов'язувалось виростити і поставити пшеницю 2 класу, але врожай 2014 року зібрано пшеницю 4 класу, що не відповідає вимогам Договору.

Той факт, що зібрано пшеницю 4 класу не повністю залежало від волі і бажання Позивача, оскільки певною мірою позначились природні погодні умови.

Попередню оплату від ПАТ "Аграрний фонд" використано для придбання мінеральних добрив та пестицидів (амселітра, гербіцид Галера, нітроамофоска) на виконання умов Договору.

ПСП "Волинь" повідомило Відповідача про ситуацію щодо неможливості виконати умови Договору та поставити пшеницю 2 класу.

З урахуванням викладеного, суд уважає вірним зменшити розмір штрафу і стягнути 200 000 грн. указаної неустойки.

На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 526, 530, 693 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, ст. ст. 2, 12, 15, 49, 54, 56, 57, 58, 61 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позов задоволити частково.

2.Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства "Волинь" (35360, Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Велика Омеляна, вул. Присадибна, 1а, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд" (01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, 1, ,)

- суму неповернутої попередньої оплати 451 045, 00 грн. (чотириста п'ятдесят одну тисячу сорок п'ять гривень 00коп.),

- проценти у розмірі 24% річних у сумі 89 947,73 грн. (вісімдесят дев'ять тисяч дев'ятсот сорок сім гривень 73 коп.),

- штраф у сумі 200 000 грн. (двісті тисяч),

- судові витрати в розмірі 15 331 грн. 08 коп. (п'ятнадцять тисяч триста тридцять одну гривню 08 коп.).

3.Відмовити в решті позову.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 19 березня 2015 року.

Суддя Войтюк В.Р.

Віддруковано 3 примірника:

1-до справи;

2- позивачу ( 01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, 1);

3- відповідачу (35360, Рівненська обл., Рівненський р-н., с. Велика Омеляна, вул. Присадибна, 1а).