ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2015 р. Справа № 914/4518/14

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Михалюк О.В.

суддів Матущак О.І.

Новосад Д.Ф.

розглянув апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ та Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго», м.Львів

на рішення господарського суду Львівської області від 24.02.2015р.

у справі № 914/4518/14

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ

до Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго», м.Львів

про стягнення 3 537 316,84 грн. пені, 1 139 114,47 грн. - 3% річних, 5 319 364,91 грн. збитків внаслідок інфляції,

з участю представників :

від позивача - Ященко Р.Ю.

від відповідача - Охріменко В.В.

В ході судового засідання сторонам права і обов"язки, передбачені ст.22 ГПК України роз"яснені, заперечень щодо складу суду не поступало.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Рішенням господарського суду Львівської області від 24.02.2015р. у справі № 914/4518/14 (суддя Запотічняк О.) задоволено частково позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та стягнуто з Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго», м.Львів 1900000,00 грн. пені, 1 115 626,12 грн. - 3% річних, 5 301 534,67 грн інфляційних втрат та 73080,00 грн. судового збору; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням сторони - Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Львівське комунальне підприємство «Залізничнетеплоенерго» подали до Львівського апеляційного господарського суду апеляційні скарги, в яких просять скасувати згадане рішення.

Враховуючи те, що скаржниками подано апеляційні скарги на рішення господарського суду Львівської області від 24.02.2015р., суд апеляційної інстанції вирішив об"єднати їх в одне апеляційне провадження.

Підставами для скасування оскаржуваного рішення скаржник - Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» вважає те, що воно є незаконне, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскільки відповідачем не було надано суду жодного належного доказу, який би вказував на виняткові обставини, як того вимагає стаття 83 ГПК України, а відтак у суду були відсутні правові підстави для зменшення розміру нарахованої пені. Крім того, на думку скаржника, суд першої інстанції при вирішенні питання щодо зменшення розміру пені повинен був об»єктивно оцінити чи є дані випадки винятковими, виходячи з інтересів сторін, причин неналежного виконання або невиконання зобов»язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення.

Львівське комунальне підприємство «Залізничнетеплоенерго» вважає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував у повній мірі права передбачені ч.3 ст.83 ГПК України та не зменшив розмір пені в більшому розмірі. Крім того, як зазначає скаржник, нараховані позивачем інфляційні втрати не відповідають вимогам статті 625 ЦК України та порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових спорів і є завищеними на суму 39 013,80 грн.

Наводять скаржники і інші доводи, що є на їх думку підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши наявні матеріали, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до суду з позовом до Львівського комунального підприємства "Залізничнетеплоенерго" про стягнення 3 537 316,84 грн. пені, 1 139 114,47 грн. 3% річних та 5 319 364,91 грн. збитків внаслідок інфляції.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що за умовами договору купівлі-продажу природного газу від 12.02.2013р. №13/3370-ТЕ-21 за період з січня по грудень 2013 року він поставив відповідачу природний газ в обсязі 47728,050 тис. м. куб. на загальну суму 62 485 536,11 грн. За умовами договору відповідач повинен був здійснювати оплату за газ шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. Однак відповідач періодично прострочував оплату за поставлений у січні-грудні 2013р. природний газ, у зв'язку з чим йому було нараховано 3 537 316,84 грн. пені, 1 139 114,47 грн. 3% річних та 5 319 364,91 грн. збитків внаслідок інфляції.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 193 ГК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Судом встановлено, що 12 лютого 2013 року між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (продавець) та Львівським комунальним підприємством "Залізничне-теплоенерго" (покупець) було укладено договір №13/3370-ТЕ-21 про закупівлю природного газу.

Відповідно до п. 10.1 договору, він поширює свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01 січня 2013р. і діє у частині поставки газу до 31.12.2013р. включно, а в частині розрахунків - до їх повного здійснення.

За умовами даного договору продавець зобов'язався поставити покупцеві імпортований природний газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на митну територію України ПАТ НАК "Нафтогаз України"), а покупець зобов'язався прийняти і оплатити природний газ в обсязі передбаченому п. 1.2 договору.

Відповідно до п.3.1 договору ціна за 1000 куб. м. природного газу, що використовується для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, становить 1309,20 грн.

Загальна вартість договору становить 71 553 681,87 грн.

На виконання умов договору за період з січня по грудень 2013 року позивач поставив відповідачу природний газ в обсязі 47728,050 тис. куб.м. на загальну суму 62 485 536,11 грн., що підтверджується актами приймання передачі природного газу (а.с. 19-35).

Оскільки в окремих актах приймання-передачі зазначено, що поставка газу здійснювалась для виробництва теплової енергії, яка споживається релігійними організаціями, а згідно положень абз. 2 п. 1.1 договору передбачено, що газ який поставляється за умовами договору використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, суд зобов'язував позивача надати пояснення з цього приводу.

В письмових поясненнях наданих суду представник позивача пояснив, що в процесі виконання Договору №13/3370-ТЕ-21 про закупівлю природного газу від 12.02.2013 року Позивачу стало відомо, що Відповідач також виробляє теплову енергію, яка споживається релігійними організаціями, а зважаючи на те, що гранична ціна реалізації газу на виробництво теплової енергії яка споживається населенням, а також релігійними організаціями, встановлені НКРЕ - не відрізнялись і становили 1309,20 грн./м3, обсяги газу, спожиті Відповідачем на виробництво тепла для релігійних організацій, були відображені Відповідачем в обліку за договором №13/3370-ТЕ-21, але оформлені окремими актами, які на адресу Позивача надав Відповідач.

Відповідно до п. 6.1.1. договору відповідач, як покупець газу за договором, зобов'язався своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений газ.

Згідно з п. 4.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач оплатив спожитий газ в повному обсязі, однак в порушення умов договору періодично прострочував оплату спожитого газу.

Той факт, що в окремих випадках розрахунки за спожитий природній газ проводились несвоєчасно визнає і відповідач у поданому суду відзиві, однак зазначає, що заборгованість виникала з незалежних від підприємства причин а саме через невідповідність фактичних економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, діючим на той час тарифам на теплову енергію.

Заперечуючи позовні вимоги відповідач вважає, що підставою до оплати є підписані сторонами акти приймання-передачі природного газу та стверджує, що відповідні акти своєчасно надсилались відповідачем позивачу, однак підписані останнім із запізненням.

Такі твердження не заслуговують на увагу суду, оскільки наведеними вище положеннями договору (п. 4.1) чітко передбачено порядок проведення розрахунків за спожитий газ. Згідно умов договору обов'язок відповідача по оплаті отриманого газу не пов'язаний з підписанням між сторонами актів приймання-передачі газу.

Згідно із положеннями ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог статті 611 ЦК України та статті 230 ГК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частинами першою і третьою статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 7.3 договору сторони погодили, що у разі порушення покупцем умов п. 4.1 догвоору, покупець зобовязується крім суми заборгованості сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Враховуючи наведене, суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення пені є обґрунтованими.

Відповідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Судом здійснено перевірку правильності нарахування позивачем інфляційних втрат і 3 % річних та встановлено, що розрахунок позивачем здійснено невірно, а саме не враховано дати коли відповідачем здійснювались проплати та проведено нарахування на суми боргу суми без врахування часткових проплат. Інфляційні втрати нараховувались на інфляційні втрати за попередній період.

Відповідно до п. 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Провівши перерахунок, суд першої інстанції вірно встановив, що до стягнення підлягає 1 115 626,12 грн. - 3% річних, 5 301 534,67 грн. - збитків внаслідок інфляції.

Щодо стягнення з відповідача пені в сумі 3 537 316,84 грн. слід зазначити наступне.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив суд зменшити розмір пені на 99%, мотивуючи це тим, що борг виник з незалежних від відповідача причин і значна частина боргу була погашена на державному рівні на підставі Постанов Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005р., №30 від 29.01.2014р. та спільних протокольних рішень і договору про організацію взаєморозрахунків за природний газ. Також відповідач звертає увагу на те, що 98,1% його споживачів, це населення та бюджетні установи і організації, які звільнені від сплати пені, що підтверджує відповідною довідкою.

Відповідно до п.З ч.1 ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Отже, зменшення розміру неустойки - це право суду, і суд може прийняти рішення про зменшення розміру неустойки як за власною ініціативою, так і за клопотанням відповідача, однак в останньому випадку відповідач, що звертається з клопотанням, повинен довести наявність підстав для зменшення неустойки. Дана процесуальна норма може застосовуватись судом виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме ч.3 ст.551 ЦК України і ст.233 ГК України.

Як визначається в ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до п.3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", з наступними змінами, зазначено, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо; крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України.

Крім того, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 Цивільного кодексу України).

Отже, зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки (пені), суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення розміру штрафних санкцій. При цьому, розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Враховуючи наведені обставини, оскільки основна заборгованість за спожитий протягом 2013року природний газ виникла з незалежних від відповідача причин і значна частина боргу була погашена на державному рівні на підставі Постанов Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005р., №30 від 29.01.2014р. та спільних протокольних рішень і договору про організацію взаєморозрахунків за природний газ, на момент звернення з позовом до суду основна заборгованість погашена в повному обсязі, прострочення оплат є незначними, 98,1% його споживачів відповідача це населення та бюджетні установи і організації, які звільнені від сплати пені, позивач нараховував пеню і на дати проведення відповідачем часткових сплат за весь спірний період, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо зменшення заявленої до стягнення пені.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржники не надали належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду, викладених у рішенні господарського суду Львівської області від 24.02.2015р. у даній справі.

З огляду на все викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Львівської області від 24.02.2015 року у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційних скаргах доводи скаржників не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення господарського суду Львівської області від 24.02.2015 року у даній справі в апеляційному порядку слід покласти на скаржників в порядку, передбаченому ст. 49 ГПК України.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст.33,34,43,49,91,99,101-105 ГПК України,-

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго» - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 24.02.2015р. у справі № 914/4518/14 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржників.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

5. Матеріали справи повернути господарському суду Львівської області.

6. Повний текст постанови складено « 01» квітня 2015р.

Головуючий суддя Михалюк О.В.

суддя Матущак О.І.

суддя Новосад Д.Ф.