ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.04.2015 Справа № 920/214/15
Господарський суд Сумської області, у складі судді Моїсеєнко В.М.. при секретарі судового засідання Сорока Л.М., розглянувши матеріали справи № 920/214/15:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Скат», м.Суми

до відповідача: Територіального управління державної судової адміністрації України в Сумській області, м.Суми

про стягнення 872 289,52 грн.

Представники сторін:

Від позивача: Лобов О.В.

Від відповідача: Сокур Н.П.

В судовому засіданні оголошувалися перерви з 10 год.20 хв. 10.03.2015р. до 10 год.00 хв. 26.03.2015р. та до 11 год.40 хв. 06.04.2015р.

Суть спору: позивач, згідно вимог позовної заяви від 09.02.2015р. № б/н, просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 872 289,52 грн. з яких: 780 308,68 грн. боргу з урахуванням індексу інфляції, 9385,11 грн. 3% річних, 82 595,73 грн. пені, а також судові витрати, пов' язані з розглядом справи.

Відповідач надав відзив від 23.02.2015р. № 02-1151/15 на позовну заяву в якому проти задоволення позовних вимог заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовної заяви та залучити в якості другого відповідача у справі - Головне управління Державної казначейської служби України в Сумській області, Державну казначейську службу України.

Ухвалою суду від 23.02.2015р. у задоволенні клопотання відповідача про залучення Головного управління Державної казначейської служби України в Сумській області та Державної казначейської служби України відмовлено, оскільки в межах даного спору , відсутні договірні відносини між позивачем та зазначеними особами.

23.02.2015 року позивач подав заяву б/н від 23.02.2015 року, в якій у зв'язку з невиконанням відповідачем грошових зобов'язань з оплати робіт збільшує позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача 620573,18 грн. основного боргу, 163086,62 грн. інфляційних нарахувань, 163663,76 грн. пені, 24992,90 грн. 3 % річних, та 19446,30 грн. судового збору. До зазначеної заяви позивачем додано платіжне доручення № 3726 від 23.02.2015р. про доплату судового збору в сумі 1622 грн.

Позивач подав заяву від 03.03.2015р. про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу в розмірі 620573,18 грн., інфляційні збитки у розмірі 163831,32 грн., пеню в розмірі 163663,76 грн., 3% річних в розмірі 29 415,18 грн., а також судовий збір в сумі 19 549,60 грн., до зазначеної заяви позивач подав докази про доплату судового збору в сумі 103,30 грн.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог.

На підставі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України суд приймає заяви про збільшення позовних вимог до розгляду.

Відповідач подав клопотання № 02-1503/15 від 03.03.2015р. про сплив позовної давності, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань з оплати виконаних робіт через пропущення позивачем строку спеціальної позовної давності в один рік.

Позивач подав заяву від 24.03.2015р.про зменшення розміру позовних вимог, в якій він зазначає, що ним був здійснений перерахунок суми 3% річних, яка становить 25095,00 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 3% річних в сумі 25095,00 грн. В іншій частині позовні вимоги залишені без змін.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі зменшити розмір позовних вимог.

На підставі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України суд приймає заяву про зменшення позовних вимог до розгляду.

Представник відповідача подав письмові пояснення по справі, в яких зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача пені за порушення грошового зобов'язання. Відповідач вважає, що стягнення пені за весь час прострочення зобов'язання порушує вимоги ст. 232 Господарського кодексу України та ст. 258 Цивільного кодексу України. Крім того, відповідач зазначає, що в заяві про збільшення позовних вимог від 23.02.2015р. позивач просить суд стягнути з відповідача 163086,62 грн. суму інфляції, при цьому не надавши жодних розрахунків з чого складається дана сума та з якого місяця позивачем розраховано суму інфляційних збитків, отже ця вимога є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Тому, відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, оцінивши надані докази, суд встановив:

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору підряду № 2 від 29.05.2013р., позивач зобов'язувався здійснити капітальний ремонт будівлі районного суду по вул. Піонерська,2 у м.Лебедин Сумської області, а відповідач в свою чергу зобов'язувався перерахувати оплату за виконані роботи у десятиденний термін після виконання і приймання передбачених договором робіт та підписання акту приймання виконаних робіт ( п.4.3 договору ).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Факт виконання робіт та прийняття їх відповідачем підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт форми № КБ-2в , копії яких додані до матеріалів справи ( а.с. 14-48).

Як вбачається з матеріалів справи відповідач порушив договірні зобов'язання щодо оплати виконаних робіт, сплатив борг позивачеві частково , внаслідок чого сума заборгованості відповідача за договором підряду № 2 від 29.05.2013р. становить 620573,18 грн., що підтверджується актом звіряння розрахунків станом на 08.12.2014р. та не заперечується відповідачем.

Враховуючи викладені обставини, зокрема те, що факт виконання позивачем договірних зобов'язань підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, відповідач, в свою чергу, доказів оплати передбачених договором підряду № 2 від 29.05.2013р. робіт не подав, факт наявності основного боргу перед позивачем визнав, суд вважає позовні вимоги правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню щодо стягнення з відповідача на користь позивача 620573,18 грн. основного боргу.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Відповідно до поданого в заяві про збільшення позовних вимог від 03.03.2015р. розрахунку, відповідачеві нараховано інфляційні збитки в загальній сумі 163831,32 грн. за весь період прострочення .

Також позивачем , згідно заяви від 24.03.2015р. про зменшення позовних вимог, нараховано відповідачеві 25095 грн. 3% річних за 492 дні прострочення. Проте відповідно з розрахунком суду 3% річних за той же період становлять 25094,95 грн.

Таким чином, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 163831,32 грн. інфляційних збитків та 25094,95 грн. 3% річних..

Пунктом 7.1 договору встановлено, що у разі невиконання однією із сторін договору своїх зобов'язань, вина сторона сплачує іншій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від невиконання зобов'язань за кожний день затримки.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За змістом вищевказаного пункту договору, вбачається, що мова йде саме про стягнення пені як різновиду штрафних санкцій, тому що відповідно до пункту 3 статті 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" № 2921-ІІІ від 10.01.2002 року, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Згідно з розрахунком позивача, наданому у заяві від 23.02.2015р. про збільшення позовних вимог, відповідачеві нарахована пеня в загальній сумі 163663,76 грн. за період з 30.09.2013р. по 14.04.2014р., з 15.04.2014р. по 16.07.2014р., з 17.07.2014р. по 12.11.2014р., з 13.11.2014р. по 19.01.2015р.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" передбачено, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої ст. 232 Господарського кодексу України.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, як зазначено вище, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно вимог п.1 ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно вимог ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як слідує із матеріалів справи роботи позивачем, за які не провів розрахунки відповідач, виконані в червні - вересні 2013р., що підтверджується актами форми № КБ -2в, копії яких додані до матеріалів справи, та не оспорюється сторонами по справі.

Згідно п.4.3 договору підряду № 2 від 29.05.2013р. відповідач повинен перерахувати оплату за виконані роботи в десятиденний термін після їх виконання і приймання передбачених договором робіт та підписання акта приймання виконаних робіт.

Таким чином, позивачу стало відомо про порушення його права на отримання коштів за виконані роботи в жовтні 2013 року, з цього часу і почався перебіг строку позовної давності до вимог стосовно стягнення пені.

Згідно вимог ст. 267 Цивільного кодексу України , особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, позовні вимоги стосовно стягнення пені заявлені позивачем з порушенням приписів ст. 258 Цивільного кодексу України, тому суд на підставі ст. 267 Цивільного кодексу України відмовляє в їх задоволенні.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, суд дійшов висновку про відшкодування позивачеві за рахунок відповідача суми сплаченого судового збору в розмірі 16188,98 грн. відповідно до вимог ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ :

1.Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Територіального управління державної судової адміністрації України в Сумській області ( 40002, м. Суми, вул.Перемоги,4, ідентифікаційний код 26270240) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Скат» (40007, м.Суми, вул.Кіровоградська,3, ідентифікаційний код 31787330) 620573,18 грн. основного боргу, 163831,32 грн. інфляційних збитків, 25094,95 грн. 3 % річних, 16188,98 грн. витрат по сплаті судового збору.

3.В іншій частині позовних вимог - відмовити.

4.Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 06.04.2015року.

Суддя В.М. Моїсеєнко