ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2015 р. Справа № 911/1134/14

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Бориспільської міської ради Київсбкої області

про визнання недійсним договору

За участю представників:

від позивача ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 виданий 18.08.1998);

від відповідача Волошина Ю.Г. (дов. № 12-34-1271 від 29.03.2013).

Обставини справи:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Бориспільської міської ради Київської області (відповідач) про визнання недійсним договору оренди землі від 24.12.2008, зареєстрованого 16.07.2009 в Бориспільському міському відділенні Київської регіональної філії центру Державного земельного кадастру за НОМЕР_2.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що спірний договір укладений з порушенням норм чинного законодавства, зокрема, ст. 15 Закону України «Про оренду землі», оскільки відсутні окремі істотні умови.

Рішенням Господарського суду Київської області від 19.05.2014, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.10.2014, позовні вимоги задоволено повністю, визнано недійсним на майбутнє договір оренди від 24.12.2008 земельної ділянки площею 1,1744 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Бориспільською міською радою Київської області, зареєстрований в Бориспільському міському відділенні Київської регіональної філії центру державного земельного кадастру 16.07.2009 за НОМЕР_4.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.11.2014 касаційну скаргу Бориспільської міської ради Київської області задоволено частково, рішення господарського суду Київської області від 19.05.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.10.2014 у справі №911/1134/14 скасовано, справа направлена на новий розгляд до господарського суду Київської області.

04.12.2014 матеріали справи №911/1134/14 супровідним листом № 03-22/294 від 01.12.2014 передані до господарського суду Київської області.

Згідно автоматизованої системи розподілу справ між суддями справу № 911/1134/14 передано на новий розгляд судді Антоновій В.М.

Ухвалою господарського суду Київської області від 10.12.2014 справу №911/1134/14 прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 05.02.2015.

02.02.2015 до канцелярії господарського суду Київської області від представника відповідача надійшли заперечення до позовної заяви по справі № 911/11345/14 (вх. № 2321/15 від 02.02.2015).

Ухвалою господарського суду Київської області від 05.02.2015 продовжено строк вирішення спору у справі № 911/1134/14 на 15 днів, розгляд справи відкладено на 26.02.2015.

26.02.2015 до канцелярії господарського суду Київської області від позивача надійшли пояснення від 26.02.2015 (вх. 4321/15 від 26.02.2015).

26.02.2015 судове засідання не відбулось, у звязку з перебуванням судді Антонової В.М. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду Київської області від 02.03.2015 розгляд справи призначено на 17.03.2015.

У судовому засіданні 17.03.2015 представник позивача підтримав позов повністю і просив задовольнити його, представник відповідача заперечив проти задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

24.12.2008 між фізичною-особою підприємцем ОСОБА_1 (орендар) та Бориспільською міською радою Київської області (орендодавець) укладено договір оренди землі, згідно якого орендодавець надав, о орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку згідно рішення Бориспільської міськради V скликання № 4495-39-V від 04.09.2008 «Про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу земельної ділянки площею 1,1744 га в оренду приватному підприємцю ОСОБА_1 під об'єктами незавершеного будівництва (будівництво виробничо-складських приміщень по АДРЕСА_1 (землі промисловості))»/ кадастровий номер НОМЕР_3/.

Згідно п. 2 договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 1,1744 гектарів.

Відповідно до п. 3 договору на земельній ділянці знаходиться об'єкт незавершеного будівництва - база КБУ22, що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Савицькою Т.В., приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області 08.01.2003 по реєстру НОМЕР_5.

Договір укладено на 10 років. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк (п. 5 договору).

Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 7% від нормативної грошової оцінки даної земельної ділянки, відповідно до рішення Бориспільської міської ради Київської області від 04.09.2008 № 4494-39-V (п. 7 договору).

Згідно п. 51 договору, договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації у відповідності до ст. 202 Земельного кодексу України, Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до п. 53 договору невід'ємними частинами договору є: схема розташування земельної ділянки; кадастровий план земельної ділянки; акт про передачу на зберігання встановлених межових знаків земельної ділянки; акт про перенесення в натурі та передача на зберігання меж земельної ділянки; висновок про наявні обмеження на використання земельної ділянки; грошова нормативна оцінка земельної ділянки, яка передається в оренду; акт приймання-передачі земельної ділянки наданої в строкове платне володіння і користування.

Даний договір 24.12.2008 посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 3006 приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Дідок В.В., зареєстрований 16.07.2009 в Бориспільському міському відділенні Київської регіональної філії центру державного земельного кадастру за НОМЕР_6.

В своїй позовній заяві, позивач просить суд визнати вищевказаний договір недійсним, оскільки в ньому відсутні істотні умови передбачені ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», а саме: умови збереження стану об'єкта оренди та умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, що відповідно до ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» є підставою для визнання договору недійсним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами ) вимог, які встановленні частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Також, вказаною статтею встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин ( п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 ЦК України, відповідно до ч.1 якої, зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є:

- об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);

- строк дії договору оренди;

- орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату;

- умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду;

- умови збереження стану об'єкта оренди;

- умови і строки передачі земельної ділянки орендарю;

- умови повернення земельної ділянки орендодавцеві;

- існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки;

- визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини;

- відповідальність сторін;

- умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Як визначено ч.2 ст.15 Закону, відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Посилаючись на невідповідність спірного договору визначеним вказаною нормою умовам, позивач посилається, зокрема, на відсутність у договорі умов збереження стану об'єкта оренди.

Разом з тим, такі твердження не заслуговують на увагу, оскільки умовами договору передбачено, що: земельна ділянка повинна використовуватись відповідно до ст.111 ЗК України і на неї розповсюджується заборона на зміну цільового призначення земельної ділянки (п.33 договору); до обов'язків орендаря за умовами договору належить обов'язок дотримуватись вимог ст. 96 ЗК України, санітарних, протипожежних вимог та здійснювати благоустрій прилеглої території, виконувати встановлені щодо об'єкта оренди обмеження в обсязі, передбаченому договором (п.39 договору) тощо.

Також, оспорюючи договір, позивач вказував, що договір не містить умов передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Однак, як вбачається з положень спірного договору, такий договір взагалі не передбачає права позивача передавати у заставу або вносити до статутного фонду право оренди земельної ділянки. Отже, сторони договору не домовились про виникнення таких прав у позивача в силу факту укладення спірного договору, таким чином, умов такої передачі у договорі не повинно бути, оскільки відповідного права у позивача не виникло.

Крім того, згідно з пунктом 14 розділу "Перехідні положення" ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент укладення договору) до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель забороняється внесення права на земельну частку (пай) до статутних фондів господарських товариств.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України "Про заставу" предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення.

Згідно з підпунктом "б" пункту 15 розділу "Перехідні положення" ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент укладення договору) до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність у договорі оренди землі, укладеному 24 грудня 2008 року, істотної умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, не може бути підставою для визнання спірного договору недійсним.

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного суду України від 03.09.2014 у справі № 6-94цс14, постанові Харківського апеляційного господарського суду від 10.04.2014 у справі № 922/4789/13.

Згідно ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання недійсним договору оренди землі від 24.12.2008, зареєстрованого 16.07.2009 в Бориспільському міському відділенні Київської регіональної філії центру Державного земельного кадастру за НОМЕР_2 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Крім того, представником відповідача в своїх запереченнях заявлено про застосування строку позовної давності до вимог позивача, оскільки з моменту державної реєстрації договору минуло більш ніж три роки.

Заявлена відповідачем позовна давність судо не застосовується, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п.2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статей 44, 49 ГПК України, покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя В.М. Антонова

Повне рішення складено: 24.03.2015