РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2015Справа №910/881/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповдальністю «УКРАГРОЗАКУПІВЛЯ»

до Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії»

про розірвання (зміну) договору

Суддя Яковенко А.В.

Представники сторін:

від позивача -не з'явилися
від відповідача -Новик Є.М. дов. №457 від 10.12.2014р.

Обставини справи:

Позивач - Товариство з обмеженою відповдальністю «УКРАГРОЗАКУПІВЛЯ» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» про розірвання (зміну) третейської угоди, викладену в пункті 6.8. Договору поруки №4 від 01.08.2013, крім того судові витрати у розмірі 1 218,00 грн. також просили покласти на відповідача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що існує вірогідність порушення його права на належне повідомлення про третейський розгляд у Постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» у випадку звернення Публічного акціонерного товариства «Дочірній Банк Сбербанку Росії» з позовом до вказаного третейського суду на підставі укладеної між сторонами третейської угоди, зважаючи на місцезнаходження позивача у Донецькій області, де проходить антитерористична операція, та до якої Державне підприємство «Укрпошта» з 27.11.2014 зупинило приймання і доставку поштових відправлень.

19.01.2015 разом з позовною заявою на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява №б/н від 19.01.2015 про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2015 порушено провадження у справі №910/881/15-г та призначено розгляд справи на 18.02.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2015 відмовлено Товариству з обмеженою відповдальністю «УКРАГРОЗАКУПІВЛЯ» у задоволенні заяви про забезпечення позову.

16.02.2015 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою представика.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2015 розгляд справи відкладався на 23.03.2015 відповідно до вимог ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

23.03.2015 на адресу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив №2632/4/28-2 від 23.03.2015 на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представники позивача в судове засідання 23.03.2015 не з'явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили, заяв та клопотань станом на дату розгляду справи не подавали.

Представник відповідача в судове засідання 23.03.2015 з'явився, надав пояснення по суті справи, відповідно до яких просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином.

Оскільки про час та місце судового засідання позивач був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

За результатами дослідження доказів, наявних у матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до вимог ст.ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі №910/881/15-г.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 23.03.2015 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.08.2013 між Публічним акціонерним товариством «Дочірній Банк Сбербанку Росії» (далі - Кредитор, Відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРАГРОЗАКУПІВЛЯ» (далі - Поручитель, Позивач) укладено Договір поруки №4, відповідно до умов якого Поручитель прийняв на себе зобов'язання відповідати за виконання основного договору (Договору про відкриття кредитної лінії №19-Н/13/66/КЛ-КБ від 01.08.2013) за боржника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агротех».

Пунктом 6.8 Договору поруки №4 від 01.08.2013 сторони погодили, що усі спори, розбіжності або вимоги, що виникають з цього Договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання не укладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного Договору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрації постійного діючого третейського суду від 15.03.2013, видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду http://arbitrate.com.ua. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» з списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду http://arbitrate.com.ua. При цьому, Сторони Договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовилися, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» є остаточними і обов'язковими з дати їх винесення. Умови Договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення цього Договору.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Третейський суд - це недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому Законом України «Про третейські суди», для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин. Третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом (ст. 2 Закону України «Про третейські суди»).

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Рішенням Конституційного Суду України від 10.01.2008 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України).

Одним зі способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

При цьому суд зазначає, що відповідно до статті 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим Законом.

Помилковими є твердження Позивача, що третейське застереження, викладене в п. 6.8 Договір поруки №4 від 01.08.2013 обмежує конституційне право сторін на судовий захист, оскільки обрання сторонами за взаємною домовленістю у встановленому порядку та визначених законодавством межах позасудового порядку вирішення спорів не може вважатися порушенням їх права на судовий захист, якщо така домовленість відповідає внутрішній волі та намірам сторін. Приписами частини 5 ст. 55 Конституції України визначено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, а у пункті 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24.02.2004 №3-рп/2004, вказується на те, що одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України №44/79пд від 09.09.2009, №5015/2226/12 від 27.03.2013, №5011-71/13409-2012 від 02.07.2013 та №924/1550/13 від 14.05.2014.

Обгрунтовуючи підстави позовних вимог, позивач зазначає про існування обставин, вказаних у статті 652 Цивільного кодексу України, які передбачають право сторони на розірвання договору.

З огляду на застосування положень статті 652 Цивільного кодексу України до цивільних (господарських) договорів, якими у розумінні Цивільного кодексу України (ч. 1 ст. 626) є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (майнових та особистих немайнових), тоді як третейська угода за своєю правовою природою не є цивільним договором, суд акцентує увагу на наступному.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про третейські суди» третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Таким чином, третейська угода є, по суті, договором, який визначає певні процесуальні права та обов'язки сторін, тоді як цивільна угода регулює матеріальні правовідносини.

Так як законодавством, зокрема Законом України "Про третейські суди", не передбачено окремого порядку розірвання третейських угод, суд вважає за можливе застосувати цивільно-правові норми, які регулюють питання розірвання цивільних договорів, тобто подібні за змістом правовідносини (аналогію закону).

Відповідно до статті 652 Цивільного кодексу України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Існування одночасно умов, що відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України є необхідним для встановлення ускладнень у виконанні, достатніх для розірвання або зміни договору вимагає з'ясування змісту кожної окремо взятої умови, тобто: 1) В момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане - є першою умовою. У відповідності до даної умови, події, що викликали ускладнення у виконанні договору, і які можна назвати «істотною зміною обставин» повинні мати місце або стати відомими сторонам (заінтересованій стороні) після укладення договору. Названа умова є відсутньою якщо буде встановлено, що заінтересована у розірванні або зміні договору сторона, знала про ці події і могла прийняти їх до уваги у момент укладення договору, а не легковажно ігнорувати їх. Легковажно проігноровані події, які і створили ускладнення, або іншими словами «істотну зміну обставин», створюють неможливість для сторони, яка заінтересована розірвати або змінити договір, покладатися на ускладнення. 2) Зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагаються. Тобто, події, які викликають ускладнення не могли стороною бути розумно прийняті до уваги. 3) Виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала б при укладенні договору. Мова йде про зменшення цінності отримуваного стороною за договором, включаючи випадки коли виконання взагалі більш не має ніякої цінності для сторони, що отримує виконання. Зменшення цінності отримуваного стороною за договором відбувається у випадку, коли суттєво змінюється договірна рівновага у силу істотного підвищення вартості виконуваного або у силу зменшення отримуваного стороною за договором. 4) Із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Виходячи із змісту названої умови, випадки ускладнення у виконанні договору не можуть мати місця, якщо потерпіла сторона прийняла на себе ризик зміни обставин. Прийняття на себе ризику зміни обставин не обов'язково повинно бути прямо відображено у договорі, такий висновок може бути слідувати із самого характеру та змісту зобов'язання.

Суд зазначає, що така обставина як місцезнаходження позивача в зоні проведення антитерористичної операції та вірогідність у зв'язку з цим неналежного повідомлення третейським судом Позивача про час та місце розгляду справи - не може бути підставою для розірвання третейської угоди, викладеної в Договорі поруки №4 від 01.08.2013 (п. 6.8), оскільки відсутні всі умови, обов'язковість яких наведена в ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України.

При цьому суд зазначає, що дійсно сторони в момент укладення вказаної третейської угоди не могли передбачити, що настануть ті обставини, про які зазначає позивач у позові; зміна обставин зумовлена причинами, які позивач не може усунути; із договорів та звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе позивач.

Однак, враховуючи вищевикладені положення норм Господарського процесуального кодексу України, Закону України «Про третейські суди», суд дійшов висновку, що Позивач безпідставно та необґрунтовано вважає, що виконання третейської угоди, викладеної в Договорі поруки №4 від 01.08.2013 (п. 6.8) може порушити співвідношення майнових інтересів сторін і позбавити Позивача того, на що він розраховував при їх укладенні.

З огляду на процесуальний характер третейських угод, суд також наголошує на тому, що Позивачем не доведено обов'язковості та невідворотності порушення процесуальних прав та інтересів сторін у випадку виконання третейської угоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 122-5 Господарського процесуального кодексу України, рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею. Рішення третейського суду може бути скасовано у разі, зокрема, якщо третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Згідно з ч. 1 статті 122-10 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд відмовляє у видачі виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду, зокрема, якщо третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

У статті 56 Закону України «Про третейські суди», яка визначає порядок видачі виконавчого документа, зазначено, що компетентний суд відмовляє в задоволенні заяви про видачу виконавчого документа, якщо третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Тобто, суд зазначає, що підставою для скасування рішення третейського суду та відмови у видачі наказу на примусове виконання рішення третейського суду є, зокрема, неповідомлення належним чином учасника судового процесу про призначене засідання третейського суду. Отже, Позивач не позбавлений можливості у разі неповідомлення його належним чином про розгляд справи третейським судом скористатися процесуальними можливостями, які визначені ч. 2 ст. 122-5 та ч. 1 статті 122-10 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, з огляду на проживання відповідного представника у м. Києві (відповідно до довіреності б/н від 18.11.2014), з урахуванням місцезнаходження третейського суду (м. Київ), Позивач не довів належними доказами, що не має можливості повідомити третейський суд завчасно щодо порядку належного його повідомлення та повідомлення його представників про час та місце третейського розгляду, зокрема, шляхом направлення телефонограм чи у інший спосіб.

Таким чином, Позивачем не доведено обґрунтованої вірогідності порушення його процесуальних прав у випадку виконання третейської угоди та неможливості завчасно вжити усіх заходів щодо попередження таких порушень при дотриманні принципів добросовісності та розумності.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано суду доказів на підтвердження позовних вимог щодо наявності підстав, в розумінні ст. 652 ЦК України, для розірвання третейської угоди, викладеної в Договорі поруки №4 від 01.08.2013 (п. 6.8), у зв'язку з чим суд відмовляє у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАГРОЗАКУПІВЛЯ».

Враховуючи наведене, Позивачем не доведено перед судом належними засобами доказування істотну зміну обставин в розумінні ст. 652 ЦК України, якими сторони керувалися при укладенні Договору з третейським застереженням у ньому, та зокрема не доведено, що виконання Договору в оскаржуваній частині (третейське застереження) порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону (Позивача) того, на що він розраховував при укладенні договору, тому підстави для задоволення позову у суду відсутні.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати, пов'язані з розглядом справи, у якому відмовлено у задоволенні позовних вимог, покладаються на Позивача.

За таких обставин, на підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 49, 82-85,Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

3. Дата складання повного тексту рішення 27.03.2015.

Cуддя А.В.Яковенко