РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2015Справа №910/2080/15-г
За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ЕНЕРГО ХОЛДІНГ"

до: приватного підприємства "АНМАКС"

про: визнання договору недійсним.

Суддя: Шкурдова Л.М.

Представники:

від позивача: Тецька І.М. - пред. по дов.

від відповідача: Колодій О.О. - пред. по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом розглядається справа за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ЕНЕРГО ХОЛДІНГ" до приватного підприємства "АНМАКС" про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що положеннями договору поставки №Т-14-001 від 29.07.2014 року не визначені істотні умови, згідно з якими визначено ціну товару, кількість товару, яку повинно бути виготовлено і поставлено, строк поставки, порядок подачі замовлень на поставку товару, а відтак вказаний договір має бути визнано недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.02.2015 року порушено провадження у справі №910/2080/15-г.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач вказує, що сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови може свідчити про його неукладення, а не про недійсність, при цьому, конкретний перелік товарів, які поставлялись, їх ціна були узгоджені в рахунках-фактурах.

У судовому засіданні 23.12.2014 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд, -

ВСТАНОВИВ:

29.07.2014 року між приватним підприємством «Анмакс» (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Укр ЕНЕРГО ХОЛДІНГ" (покупець) підписано Договір поставки №Т-14-001 від 29.07.2014 року (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору постачальник зобов'язався поставити Покупцю текстильні вироби, взуття, головні убори, аксесуари та фурнітуру до одежі (надалі - Товар), а Покупець зобов'язується прийняти та сплатити вартість Товару на умовах даного Договору.

Згідно з п.1.2. Договору якісні і кількісні характеристики Товару (вид, асортимент, кількість тощо), що є предметом поставки за цим Договором, строки поставки, ціна, місце поставки та загальна вартість Товару на поставку кожної партії Товару узгоджуються Сторонами шляхом виставлення рахунків- фактур, їх оплати та отриманням Товару, що додається до цього Договору і є його невід'ємною частиною.

Відповідно до п.2.1. Договору поставка кожної партії Товару здійснюється на підставі письмового Замовлення Покупця, направленого Покупцем (телефоном, по факсу чи електронною поштою) на адресу Постачальника, з зазначенням виду, асортиментного переліку та кількості Товару, який Покупець має намір придбати (з урахуванням діючих пропозицій Постачальника). Факт виставлення рахунку-фактури підтверджує факт отримання Постачальником замовлення Покупця.

Згідно з п.2.4. Договору строк поставки товару погоджується Сторонами окремо або визначається у виставлених рахунках-фактурах. Якщо Сторонами окремо не визначено строк поставки, застосовується загальний строк поставки строком 5 робочих днів з моменту виставлення рахунку-фактури.

Відповідно до п.5.1. Договору ціна на Товар визначається у рахунках-фактурах, видаткових накладних на Товар.

Згідно з п.5.2. Договору покупець оплачує повну вартість поставленого товару на підставі рахунку-фактури, отриманого від постачальника. Строк оплати - протягом 5 (пяти) днів з моменту отримання рахунку-фактури.

19.08.2014 року між сторонами Договору укладено Додаткову угоду до Договору, згідно якого сторонами внесено зміни щодо порядку здійснення розрахунків за Договором.

Предметом розгляду даної справи є визнання, на підставі ст.215 ЦК України, недійсним Договору поставки №Т-14-001 від 29.07.2014 року з підстав того, що зміст вказаного договору не містить всіх істотних умов договору, зокрема ціни Договору, обсягів поставки товару, строк поставки.

Позивач, як на підставу для визнання Договору недійсним посилається на те, що Договір поставки №Т-14-001 від 29.07.2014 року не містить всіх істотних умов договору, зокрема ціни Договору, обсягів поставки товару, строк поставки.

Відповідно до ст. 638 Цивільного Кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умова договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається зі змісту частини першої статті 215 Цивільного кодексу України недійсною може бути визнана лише укладена угода, яка не відповідає вимогам закону. У статті 638 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України, зазначені умови, необхідні для укладення угоди - досягнення згоди по всіх істотних умовах, в іншому випадку така угода є неукладеною, а відповідно не встановлює, не змінює, не припиняє цивільні права та обв'язки сторін, що в свою чергу унеможливлює визнання такої угоди недійсною згідно з статтею 215 Цивільного кодексу України. Отже зазначені статті виключають одна одну.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивачем не наведено жодних обґрунтувань наявності підстав, передбачених ст.215 ЦК України, з якими закон пов'язує недійсність правочину, в той час, як відсутність істотних умов Договору не є підставою для визнання договору недійсним.

За таких підстав в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, покладаються судом на позивача (ст. 49 ГПК України).

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 35, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено: 03.04.2015.

Суддя Л.М. Шкурдова