РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2015 р. Справа № 903/23/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуюча суддя Сініцина Л.М.

судді Гудак А.В.

Олексюк Г.Є.

при секретарі судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача - Публічного акціонерного товариства "Ковельмолоко" від 11.02.2015 р. на рішення господарського суду Волинської області від 02.02.15 р. у справі № 903/23/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сілд Ейр (Україна) Лімітед"

до відповідача Публічного акціонерного товариства "Ковельмолоко"

про стягнення 167 483, 02 грн. заборгованості

за участю представників сторін:

від позивача: Портянко Є.В. - представник, довіреність в справі;

від відповідача: не з'явився.

Рішенням господарського суду Волинської області від 02.02.2015 р. у справі № 903/23/15 (суддя Пахолюк В.А.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Сілд Ейр (Україна) Лімітед" до Публічного акціонерного товариства "Ковельмолоко" задоволено; стягнуто з відповідача на користь позивача 167 483,02 грн., в т.ч. 131 938,90 грн. заборгованості за пакувальні матеріали, 14 401,22 грн. пені, 18 366,76 грн. індексу інфляції, 2 776,14 грн. 3 % річних та 3 349,66 грн. в повернення витрат по сплаті судового збору; зобов'язано Головне управління державної казначейської служби України у Волинській області повернути позивачу з державного бюджету 148,42 грн. судового збору, сплаченого на підставі платіжного доручення № 4 від 06.01.2015 р., у зв'язку із зменшенням розміру позовних вимог. При прийнятті рішення суд виходив з того, що заявлені позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, підтвердженні матеріалами справи; відповідач факту отримання товару згідно договору не заперечив, свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару у встановлені строки не виконав; заявлені позивачем вимоги відповідають нормам чинного законодавства та підлягають до задоволення.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач - Публічне акціонерне товариство "Ковельмолоко" в апеляційній скарзі від 11.02.2015 р. просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 02.02.2015 р. у справі № 903/23/15 та прийняти нове рішення, яким розстрочити суму заборгованості на 6 місяців та відмовити в задоволенні стягнення штрафних санкцій, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом неповно та неточно було з'ясовано обставини, які мають значення для справи, що призвело до прийняття оскаржуваного рішення. Між ПАТ "Ковельмолоко" та ТзОВ "Сілд Ейр (Україна) Лімітед" 07.02.2012 р. було укладено договір купівлі-продажу, пунктом 6.3 якого встановлено, що розрахунки згідно договору здійснюються з відстроченням платежу на термін 60 (шістдесят) календарних днів з дати відповідної видаткової накладної. Позивачем 21.02.2014 р. була виписана видаткова накладна № 486 на суму 131 938,90 грн. Неможливість своєчасної оплати полягала в тому, що підприємство опинилось в скрутному матеріальному становищі. Виготовлена продукція ПАТ "Ковельмолоко" надавалась для реалізації в торгові точки з відтермінуванням, що в свою чергу привело до несвоєчасних проплат зі сторони партнерів, та виникнення значних заборгованостей перед підприємством. У відзиві на позовну заяву, ПАТ "Ковельмолоко" зверталось до суду першої інстанції про необхідність в уточненні позовних вимог, щодо стягнення штрафних санкцій, які позивачем під час звернення до суду не були надані. На цій підставі, відповідач просив відкласти розгляд справи для перевірки правильності нарахування штрафних санкцій. Клопотання про відкладення розгляду справи судом проігноровано, що в свою чергу і призвело до прийняття оскаржуваного рішення.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Сілд Ейр (Україна) Лімітед" у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення господарського суду Волинської області від 02.02.2015 р. по справі № 903/23/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ "Ковельмолоко" - без задоволення, посилаючись на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною, а доводи, викладені в даній скарзі - упередженими та надуманими. Посилання апелянта на скрутний матеріальний стан та прохання скасувати оскаржуване рішення господарського суду Волинської області, прийняти нове яким заборгованість розстрочити на 6 місяців, є повністю надуманим, оскільки апелянт згідно поданого відзиву на позовну заяву, заборгованість визнав та суд 1-ї інстанції не просив здійснити реструктуризацію заборгованості. Апелянт не надав жодного підтвердження того, що перебуває в складному фінансовому стані та неможливість виконати взяте на себе зобов'язання. Шляхом подання апеляційної скарги та реструктуризацією апелянт намагається ухилитися від погашення заборгованості та виконувати рішення господарського суду Волинської області від 02.02.2015 р. Апелянту згідно договору купівлі-продажу була надано відстрочка платежу на термін 60 календарних днів з дати відповідної видаткової накладної. Товар був відвантажений 21.02.2014 р. (за видатковою накладною № 461 від 21.02.2014 р.) граничний строк сплати був 22.04.2014 р. З 22.04.2014 р. апелянт не здійснив жодної оплати за отриманий товар згідно вказаної накладної, а тому намагання розстрочити борг є не що іншим, як ухилення від господарсько-правової відповідальності.

Апелянт явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про день і час розгляду апеляційної скарги, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (ухвали апеляційного суду) (а.с.61).

Оскільки явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, сторони належним чином були повідомлені про день, час і місце розгляду апеляційної скарги, клопотань про відкладення розгляду скарги не надходило, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представника відповідача.

Згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив в повному обсязі; вважає, що відповідач ухиляється від господарсько-правової відповідальності, оскільки в суді першої інстанції він визнав наявність заборгованості перед позивачем; додав, що згідно пункту 6.3 даного договору купівлі-продажу від 22.02.2014 р. розрахунки повинні бути здійснені з відстроченням платежу на термін 60 календарних днів з дати відповідної видаткової накладної; останній день строку закінчувався 22.04.2014 р., але проплати так і не були виконані; просив залишити рішення господарського суду Волинської області від 02.02.2015 р. без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

Заслухавши пояснення представника позивача; розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу; перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

07 лютого 2012 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Сілд Ейр (Україна) Лімітед" (далі ТзОВ "Сілд Ейр (Україна) Лімітед") та Публічним акціонерним товариством "Ковельмолоко" (далі ПАТ "Ковельмолоко") укладено договір купівлі-продажу № 02К/К, згідно пункту 1.1 якого продавець зобов'язується передати, а покупець прийняти та оплатити згідно умов даного договору пакувальні матеріали "Сгуоvас" та "Sеаlеd Аіг", а також запасні частини та комплектуючі, в подальшому товар в асортименті, та по цінам, які вважаються узгодженими сторонами на момент підписання даного договору з урахуванням існуючої системи знижок (а.с.15-20).

Право власності на товар виникає у покупця в момент фактичної передачі товару покупцю згідно даного договору (пункт 2.1 договору).

Відповідно до пункту 4.1 договору ціна товару формується в українській національній валюті - гривні на базі існуючих прайс-листів продавця, включає в себе упаковку товару та його маркування та фіксується у виставлених рахунках-фактурах.

Пунктом 6.1 договору встановлено, що вартість товару встановлюється у виставленому рахунку-фактурі, в національній валюті України - гривні, згідно курсу НБУ до євро на дату виставлення рахунку-фактури.

Згідно пункту 6.2 договору виставлений рахунок-фактура дійсний на протязі 7 календарних днів. У разі відсутності дій покупця щодо сплати за товар чи його отримання згідно до умов цього договору в термін, що перевищує 7 календарних днів, рахунок-фактура підлягає скасуванню, товар підлягає зняттю з резерву і вартість товару може бути переглянута, якщо інше не передбачено цим договором та додатками до нього.

Пунктом 6.3 договору сторони передбачили, що розрахунки згідно договору здійснюються з відстроченням платежу на термін 60 (шістдесят) календарних днів з дати відповідної видаткової накладної.

Повна оплата відвантаженої партії товару повинна бути здійснена покупцем у безготівковому порядку на банківський рахунок продавця до закінчення останнього дня відстрочки платежу, а саме не пізніше, ніж на 45 день від дати відповідної видаткової накладної (пункт 6.4 договору).

Відповідно до пункту 6.5 договору покупець може здійснювати оплату повністю або частково протягом усього терміну відстрочення платежу.

Пунктом 7.4 договору визначено, що покупець повинен отримати товар протягом 5 днів з дати надання рахунку-фактури.

Згідно пункту 11.3.1 договору у випадку порушення термінів оплати товару згідно з пунктом 6 цього договору, покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від фактично не оплаченої суми за кожен день прострочення такої оплати, але не більше повної фактично неоплаченої суми. При цьому покупець не звільняється від обов'язків по оплаті вартості самого товару.

Даний договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2013 року (включно) (пункт 15.1 договору) (а.с.19).

Договір підписаний керівниками сторін та скріплений їх печатками.

На виконання пункту 1.1 даного договору, згідно видаткової накладної № 461 від 21.02.2014 р., товаро-транспортної накладної № Р461 від 21.02.2014 р., на підставі довіреності № КМЗД0000059 від 21.02.2014 р., виданої Комар Ю.В., постачальник (продавець) ТзОВ "Сілд Ейр (Україна) Лімітед" передав, а покупець - ПАТ "Ковельмолоко" прийняв товар на загальну суму 131 938,90 грн. (а.с.14,33-34, 35).

Відповідно до умов пункту 6.3 договору купівлі-продажу № 02К/К від 07.02.2012 р. та видаткової накладної № 461 від 21.02.2014 р. граничний строк оплати поставленого товару є 21.04.2014 р. (включно).

Однак, покупець - ПАТ "Ковельмолоко" взяті на себе зобов'язання згідно договору купівлі-продажу № 02К/К від 07.02.2012 р., не виконав та в добровільному порядку у визначені договором строки його вартість не оплатив.

За наведених обставин, враховуючи несплату відповідачем заборгованості за поставлені пакувальні матеріали у визначені договором строки, позивач звернувся з позовом до господарського суду про стягнення з відповідача 131 938,90 грн. заборгованості за пакувальні матеріали, 21 822,33 грн. - пені (пункт 11.3.1 договору), 18 366,76 грн. - інфляційних втрат та 2 776,14 грн. - 3% річних на підставі 625 Цивільного кодексу України (а.с.2-5, 31-32).

02 лютого 2015 року, позивач через факсимільний зв'язок подав до господарського суду Волинської області детальний розрахунок штрафних санкцій та клопотання про зменшення позовних вимог, в якому, керуючись правами передбаченими статтею 22 ГПК України, просив суд прийняти дане клопотання та стягнути з відповідача 131 938,90 грн. заборгованості, 14 401,22 грн. - пені, 18 366,76 грн. - інфляційних втрат та 2 776,14 грн. - 3% річних (а.с.43-44).

Місцевий господарський суд на підставі статті 22 ГПК України правомірно прийняв дане клопотання про зменшення позовних вимог до розгляду.

Згідно частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 ГК України передбачено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правовідносини, що є предметом спору у даній справі виникли з умов договору купівлі-продажу.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (частина 1 статті 691 ЦК України).

Частинами 1, 2 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно статті 525 ЦК України та частини 7 статті 193 ГК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Враховуючи викладене, сума основного боргу відповідача перед позивачем згідно договору купівлі-продажу № 02К/К від 07.02.2012 р., за поставлений товар - пакувальні матеріали, що становить 131 938,90 грн., доведена матеріалами справи та згідно наведених норм чинного законодавства, підлягає до стягнення.

Судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в цій частині.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним з наслідків порушення зобов'язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов'язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання, зокрема у випадку прострочення виконання (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частинами 1, 3 статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частин 2, 3 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства; розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі; сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом; розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання відповідно до частини 1 статті 230 ГК України він зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як уже зазначалося, сторони пунктом 11.3.1 договору передбачили відповідальність за порушення строків виконання зобов'язань та у випадку порушення термінів оплати товару згідно з пунктом 6 цього договору, покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від фактично не оплаченої суми за кожен день прострочення такої оплати, але не більше повної фактично неоплаченої суми.

В даному випадку, відповідачем порушено строки оплати товару встановлені пунктом 6 укладеного між сторонами договору.

Розмір пені (подвійна облікова ставка НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня) та період її нарахування (не більше шести місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане) повинні відповідати приписам статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини 6 статті 232 ГК України.

При здійснені уточненого розрахунку пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань в сумі 14 401,22 грн., позивач обрав період нарахування з 22.04.2014 р. по 12.11.2014 р. при цьому визначивши кількість днів прострочення - 180 днів, що не відповідає вказаному періоду, та зазначеній сумі пені (а.с.40-41). Допущені позивачем помилки в розрахунках були виправлені судом першої інстанції при перевірці вказаних нарахувань та прийнятті рішення у справі.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача та виправлення в ньому, погоджується з тим, що заявлена до стягнення пеня в сумі 14 401,22 грн. є підставною і місцевим господарським судом правомірно задоволено позовні вимоги в частині в стягнення з відповідача пені сумі 14 401,22 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Згідно листа Верховного суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 р. № 62-97 індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Отже, врахування індексу інфляції можливе лише на суму простроченої заборгованості не менше як на один місяць та у порядку відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання.

Абзацом 3 пункту 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. визначено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто, мала місце дефляція).

Колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача 3 % річних та інфляційних втрат, погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлена до стягнення сума 3 % річних в розмірі 2 776,14 грн. нарахована позивачем з дотриманням вимог чинного законодавства, ним вірно визначено період нарахування та кількість днів прострочення. Розрахунок втрат від інфляції в сумі 18 366,76 грн., який поданий позивачем, є арифметично вірним, нарахування здійсненні з дотриманням рекомендацій та порядку застосування індексу інфляції.

Таким чином, місцевим господарським судом, правомірно задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, колегія суддів апеляційного господарського суду приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно прийнято рішення про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, з врахуванням клопотання про зменшення позовних вимог.

В апеляційній скарзі апелянт просить за наслідками апеляційного розгляду розстрочити суми заборгованості на 6 місяців, хоча така вимога не заявлялась у суді першої інстанції.

Згідно частини 3 статті 101 ГПК України в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Доводи апелянта щодо того, що судом проігноровано клопотання про відкладення розгляду справи, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки спростовуються наступним.

Відповідно до підпункту 3.9.2 пункту 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні. Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначалося вище, господарським судом Волинської області у процесі розгляду справи з'ясовано усі питання щодо розміру заявлених позовних вимог, зокрема, штрафних санкцій. 02.02.2015 р., позивачем через факсимільний зв'язок подано до суду клопотання про зменшення позовних вимог та детальний розрахунок штрафних санкцій.

Суд першої інстанції при розгляді даної справи, дослідивши всі матеріали справи, отримавши всі необхідні розрахунки, не встановив обставин для відкладення розгляду справи згідно вимог статті 77 ГПК України та правомірно вирішив спір в даному судовому засіданні.

Інші доводи апеляційної скарги колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки спростовуються вищенаведеним та матеріалами справи, не відповідають нормам законодавства, що регулюють дані правовідносини, не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення та не можуть бути підставою для його скасування.

Рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права та повним дослідженням усіх обставин справи, висновки суду відповідають матеріалам справи та ґрунтуються на нормах чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення.

Апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення, якщо рішення є законним та обґрунтованим.

За таких обставин, підстав для скасування рішення не вбачається.

Апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 02.02.2015 р. у справі № 903/23/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - Публічного акціонерного товариства "Ковельмолоко" від 11.02.2015 р. - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуюча суддя Л.М. Сініцина

Судді А.В. Гудак

Г.Є. Олексюк