КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2015 р. Справа№ 910/27515/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Рудченка С.Г.

при секретарі судового засідання: Білецькому Л.І.,

за участю представників сторін:

від позивача - Голубєв О.В.(довіреність №б/н від 17.11.2014 року);

Чорній П.В. (директор, паспорт СН355944);

від відповідача - Костильов В.А.( довіреність №158-н від 03.11.2014 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги

комунального підприємства "Київський метрополітен"

на рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2015 року

у справі №910/27515/14 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромгруп", м. Київ

до комунального підприємства "Київський метрополітен", м. Київ

про стягнення 275 990,38 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю "Транспромгруп" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до комунального підприємства "Київський метрополітен" про стягнення 275 990,38 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.01.2015 року у справі №910/27515/14 позов задоволено частково. Суд вирішив стягнути з комунального підприємства "Київський метрополітен" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромгруп" заборгованість у розмірі 182 300 грн 00 коп., пеню у розмірі 28220 грн 24 коп., інфляційні втрати у розмірі 37 325 грн 95 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 956 грн. 92 коп. Суд вирішив повернути товариству з обмеженою відповідальністю "Транспромгруп" з Державного бюджету України судовий збір у сумі 6 165 грн. 47 коп. як такий, що внесений у більшому розмірі, ніж передбачено законом, перерахований за платіжним дорученням №365 від 18.11.2014 року, яке знаходиться в матеріалах справи №910/27515/14. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано неналежне виконання грошового зобов'язання по здійсненні платежів за угодою про розстрочення заборгованості від 18.08.2014 року та факту наявності заборгованості у сумі 182 300,00 грн. за отриманий товар за договором від 10.06.2013 року №06-ІІІ-13. Враховуючи порушення відповідачем грошового зобов'язання, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог про стягнення штрафних санкцій. Перевіривши арифметичну правильність нарахування штрафних санкцій, місцевим судом частково задоволено позовні вимоги в частині стягнення пені та інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.02.2015 року у справі №910/27515/14 виправлено допущену в частині 3 резолютивної частини рішення описку.

Не погодившись із вказаним рішенням, комунальне підприємство "Київський метрополітен" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2015 року у справі №910/27515/14 в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені, інфляційних втрат і витрат по сплаті судового збору, та прийняти в цій частині нове рішення.

Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що шляхом укладення між сторонами угоди про розстрочення заборгованості сторони внесли зміни до строків та порядку виконання відповідачем основного зобов'язання за Договором №06-ІІІ-13 від 10.06.2013 року в частині оплати закупленого товару, з огляду на що відповідач вважає, що між сторонами відбулась новація первісного зобов'язання з одночасним припиненням додаткових зобов'язань зі сплати пені та інфляційних втрат за порушення виконання основного зобов'язання.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2015 року прийнято апеляційну скаргу комунального підприємства "Київський метрополітен" на рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2015 року у справі №910/27515/14 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Рудченко С.Г. та призначено розгляд справи на 01.04.2015 року.

31.03.2015 року до канцелярії Київського апеляційного господарського суду надійшли додаткові документи (№12/04-197 від 30.03.2015 року) апелянта для долучення до матеріалів справи.

01.04.2015 року до канцелярії суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, у відповідності до якого останній вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, та просить залишити таке рішення без змін.

В судове засідання, призначене на 01.04.2015 року, з'явились представники сторін, надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду.

Представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги.

Представники позивача заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає частковому скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 10.06.2013 року між комунальним підприємством "Київський метрополітен" (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Транспромгруп" (постачальник) було укладено договір №06-Ш-13 (а.с. 12-15) (далі за текстом - договір).

Згідно з п.1.1. вказаного договору, в порядку та на умовах, визначених даним договором, постачальник зобов'язується передати у власність покупця запобіжники ножові за кодом ДК 016-2010 від 01.01.2010 року 27.12.2 "Апаратура електрична для комутації чи захисту електричних кіл, на напругу не більше ніж 1000 В" (товар), а покупець зобов'язується прийняти та сплатити товар, визначений в асортименті, кількості за цінами, які зазначені у Специфікації.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що покупець здійснює попередню оплату за договором у розмірі 30% від його суми.

У відповідності до п.4.3. договору, остаточний розрахунок за фактично отриманий товар (70% його вартості) здійснюється покупцем протягом 14-ти банківських днів з моменту отримання товару від постачальника на підставі видаткової накладної, товарно-транспортної накладної та податкової накладної, дотримуючись встановлених згідно з чинним законодавством умов та строків їх отримання.

Відповідно до п. 5.1 договору строк поставки товару - 65 днів з моменту отримання постачальником передоплати від покупця за товар згідно з п. 4.2. договору. Поставка товару здійснюється на умовах DDP (відповідно до Міжнародних правил "Інкотермс-2010") склад покупця за адресою: м. Київ, вул. Червоноткатська, 1-А, комора (проммайданчик електродепо "Дарниця", майстерня СЦБ).

Судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується колегія суддів, що на виконання умов договору позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 289 700 грн. 00 коп., що підтверджується підписаною сторонами видатковою накладною №26 від 18.12.2013 року (а.с. 18), скріпленою підписами та печатками сторін. Повноваження представника відповідача на отримання поставленого позивачем товару підтверджується належним чином оформленою довіреністю №112 від 18.12.2013 року (а.с. 19).

Відповідачем було оплачено поставлений товар частково на суму 27 400,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №27 від 27.01.2014 року (а.с. 39).

Спір у справі виник внаслідок того, що відповідачем не було у повному обсязі виконано умови договору в частині сплати грошових коштів за договором за поставлений товар, внаслідок чого виникла заборгованість.

За своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковими для виконання сторонами.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується колегія суддів, що позивач належним чином виконав умови договору в частині поставки товару, однак відповідач не оплатив товар у сумі, визначеній умовами договору, внаслідок чого за останнім виникла заборгованість.

З матеріалів справи вбачається, що 18.08.2014 року між комунальним підприємством "Київський метрополітен" (сторона-1) та товариством з обмеженою відповідальністю "Транспромгруп" (сторона-2) було укладено угоду про розстрочення заборгованості (а.с. 40-41) (далі за текстом - угода).

Пунктом 1.1. вказаної угоди передбачено, що сторона-1 визнає та підтверджує на дату укладення даної угоди заборгованість перед стороною-2 за поставлений товар (запобіжники пожові) згідно договору поставки від 10.06.2013 року №06-Ш-13, в сумі 262 300 грн. 00 коп.

У відповідності до пункту 1.2 угоди сторона-2 надає розстрочку у погашенні заборгованості за договором, а сторона-1 зобов'язується сплатити її на умовах даної угоди.

Сторони дійшли згоди, що погашення заборгованості, зазначеної в пункті 1.1. даної угоди буде здійснюватись стороною-1 в наступні строки та в наступних розмірах: до 31.08.2014 року - 80 000 грн. 00 коп., до 30.09.2014 року - 80 000 грн. 00 коп., до 31.10.2014 року - 80 000 грн. 00 коп., до 30.11.2014 року - 22 300 грн. 00 коп. (пункт 2.2. угоди).

Судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується колегія суддів, що в порушення умов зазначеної угоди та норм чинного законодавства, відповідачем здійснено лише часткову оплату отриманого товару на суму 80 000 грн. 00 коп., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №174 від 08.09.2014 року (а.с. 39), у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 182 300 грн. 00 коп.

Згідно Акту звіряння взаємних розрахунків за період листопад 2013 року - листопад 2014 року (а.с. 20), скріпленого підписами та печатками сторін, відповідачем визнано борг станом на 11.11.2014 року у сумі 182 300,00 грн. за неналежне виконання умов договору №06-ІІІ-13 від 10.06.2013 року.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Докази погашення відповідачем існуючої заборгованості в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з приводу того, що всупереч ст. 530 Цивільного кодексу України та умов договору, відповідачем було порушено свої зобов'язання за договором та угодою, яке полягає в простроченні оплати поставленого товару, з огляду на що місцевим судом правомірно задоволено позовні вимоги в частині стягненні заборгованості у сумі 182 300,00 грн.

Щодо посилань апелянта на те, що між позивачем та відповідачем відбулась новація первісного зобов'язання з одночасним припиненням додаткових зобов'язань відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 604 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Колегія суддів зазначає, що новація - це угода про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими самими сторонами. Юридичною підставою для зобов'язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первісного зобов'язання.

Характерним для новації є укладення нового зобов'язання, а не зміна його частини, що є підставою для припинення попереднього зобов'язання, при цьому нове зобов'язання укладається між тими ж сторонами.

Тобто під новацією слід розуміти заміну сторонами зобов'язання щодо предмета і способу виконання.

Колегія суддів наголошує на тому, що умовами угоди про розстрочення заборгованості від 18.08.2014 року змінено лише умови та строки оплати грошових коштів за поставлений товар, а саме надано розстрочку у погашенні заборгованості, а не укладено нове зобов'язання, тому новації в розумінні частини другої статті 604 Цивільного кодексу України не відбулося.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про те, що відбулась новація є неправомірним та таким, що не відповідає нормам чинного законодавства України.

Беручи до уваги неналежне виконання відповідачем умов договору в частині оплати грошових коштів за поставлений товар, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій.

Щодо стягнення з відповідача пені у сумі 41 450,24 грн. за період з 02.01.2014 року по 18.11.2014 року за прострочення виконання зобов'язання, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями статті 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» вiд 22.11.1996 року №543/96-ВР платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

З умов договору вбачається, що сторони дійшли згоди про те, що за несвоєчасні розрахунки за даним договором покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний день прострочення платежів (п. 7.3. договору).

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Колегія суддів зазначає, що арифметичний розрахунок позивача пені є неправильним, оскільки, в порушення норм чинного законодавства, позивачем при розрахунку пені не враховано проплату у розмірі 27 400 грн. 00 коп., здійснену 27.01.2014 року, а також до періоду нарахування пені включено день здійснення фактичних проплат суми заборгованості.

Крім цього, позивачем здійснено нарахування пені за прострочення виконання зобов'язання за період більший ніж встановлено п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Враховуючи викладене, керуючись п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, колегією суддів здійснено розрахунок пені за прострочення виконання зобов'язання за період з 02.01.2014 року по 02.07.2014:

- за період прострочення з 02.01.2014 року по 26.01.2014 року (сума боргу 289 700,00 грн.) сума пені складає 2 579,52 грн.;

- за період прострочення з 28.01.2014 року по 14.04.2014 року (сума боргу 262 300,00 грн.) сума пені складає 7 193,49 грн.;

- за період прострочення з 15.04.2014 року по 02.07.2014 року (сума боргу 262 300,00 грн.) сума пені складає 10 786,64 грн.

Таким чином, підлягає стягненню з відповідача пеня у сумі 20 559,65 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 02.01.2014 року по 02.07.2014 року.

Колегія суддів наголошує на тому, що позивачем не було заявлено вимоги щодо нарахування пені за неналежне виконання зобов'язання за угодою про розстрочення заборгованості від 18.08.2014 року.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню в частині стягнення пені.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 218 Господарського кодексу України передбачено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи порушення відповідачем умов договору та угоди в частині оплати грошових коштів, зважаючи на те, що зобов'язання між сторонами не припинилось, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 37 325,95 грн.

Обставини, викладені відповідачем в апеляційній скарзі є необґрунтованими та недоведеними, оскільки умовами вказаної угоди лише надано розстрочку у погашенні заборгованості, а не укладено нове зобов'язання, тому новації в розумінні частини другої статті 604 Цивільного кодексу України не відбулося. Таким чином, внаслідок укладання угоди про розстрочення заборгованості від 18.08.2014 року зобов'язання за договором в частині сплати штрафних санкцій не припинено.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, колегія суддів встановила, що доводи апеляційної скарги є необгрунтовнаими та недоведеними, а апеляційна скарга такою, що не підлягає задоволенню. Рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2015 року у справі №910/27515/14 підлягає частковій зміні в частині стягнення штрафних санкцій, а саме пені у сумі 20 559,65 грн.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу комунального підприємства "Київський метрополітен" на рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2015 року у справі №910/27515/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2015 року у справі №910/27515/14 скасувати частково.

3. Резолютивну частину рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2015 року у справі №910/27515/14 викласти в наступній редакції:

«1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Київський метрополітен" (03056, м. Київ, пр-т. Перемоги, буд. 35, ідентифікаційний код 03328913) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромгруп" (01042, м. Київ, бул. Дружби Народів, буд. 9, ідентифікаційний код 37000619) заборгованість у розмірі 182 300 (сто вісімдесят дві тисячі триста) грн. 00 коп., пеню у розмірі 20 559 (двадцять тисяч п'ятсот п'ятдесят дев'ять) грн. 65 коп., інфляційні втрати у розмірі 37 325 (тридцять сім тисяч триста двадцять п'ять) грн. 95 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 803 (чотири тисячі вісімсот три) грн. 70 коп.

3. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Транспромгруп" (01042, м. Київ, бул. Дружби Народів, буд. 9, ідентифікаційний код 37000619) з Державного бюджету України (р/р 3001, Платник: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Банк платника: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, ідентифікаційний код 37993783, код платежу: 22030001) судовий збір у сумі 6 165 (шість тисяч сто шістдесят п'ять) грн 48 коп. як такий, що внесений у більшому розмірі, ніж передбачено законом, перерахований за платіжним дорученням №365 від 18.11.2014 року, яке знаходиться в матеріалах справи №910/27515/14.

4. В іншій частині позову відмовити».

4. Повернути Комунальному підприємству "Київський метрополітен" (03056, м. Київ, пр-т. Перемоги, буд. 35, ідентифікаційний код 03328913) з Державного бюджету України (р/р 3001, Платник: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Банк платника: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, ідентифікаційний код 37993783, код платежу: 22030001) судовий збір у сумі 1 614 (одна тисяча шістсот чотирнадцять) грн. 54 коп. як такий, що внесений у більшому розмірі, ніж передбачено законом, перерахований за платіжним дорученням №1270 від 06.02.2015 року, яке знаходиться в матеріалах справи № 910/27515/14.

5. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

6. Справу №910/27515/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

С.Г. Рудченко