КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2015 р. Справа№ 910/25237/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Коротун О.М.

за участю секретаря судового засідання Шалівського В.О.

за участю представників

від позивача: Гануля І.М. - дов. від 18.02.2015 року № 08, Федоровський В.Г. - дов. від 12.12.2014 року № 50

від відповідача: Голуб'ятникова Ю.А. - дов. від 30.03.2015 року № 55/03

від третьої особи: не з'явилися

розглянувши апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області на рішення господарського суду міста Києва від 13.01.2015 року

у справі № 910/25237/14 (суддя Ломака В.С.)

за позовом: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області (м. Тернопіль)

до: Публічного акціонерного товариства „Брокбізнесбанк" (м. Київ)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача

Управління Державної служби охорони при Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області (м. Тернопіль)

про стягнення 923 грн. 24 коп.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулося Регіональне відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області з позовом до Публічного акціонерного товариства „Брокбізнесбанк" про стягнення з відповідача до Державного бюджету України заборгованості по орендній платі в сумі 522 грн. 06 коп., пені - 32 грн. 72 коп., штрафу - 52 грн. 20 коп.

Ухвалою від 17.11.2014 року господарський суд міста Києва залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Управління Державної служби охорони при Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області.

28.11.2014 року до господарського суду міста Києва надійшло клопотання РВ ФДМУ по Тернопільській області про збільшення розміру позовних вимог, в якому воно просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з орендної плати, пені та штрафу в розмірі 815 грн. 02 коп.

11.12.2014 року до господарського суду міста Києва надійшла заява РВ ФДМУ по Тернопільській області про збільшення розміру позовних вимог, в якій воно просило стягнути з відповідача до Державного бюджету України заборгованість з орендної плати, пені та штрафу в розмірі 815 грн. 02 коп.

12.01.2015 року до господарського суду міста Києва надійшла заява РВ ФДМУ по Тернопільській області про збільшення розміру позовних вимог, в якій воно просило стягнути з відповідача до Державного бюджету України заборгованість з орендної плати за період з 01.11.2014 року по 13.11.2014 року в сумі 80 грн. 40 коп. пені в сумі 56 грн. 80 коп., штрафу в сумі 81 грн. 89 коп. та неустойки в розмірі 210 грн. 29 коп.

Рішенням від 13.01.2015 року господарський суд міста Києва в задоволенні позовних вимог відмовив.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням місцевого господарського суду РВ ФДМУ по Тернопільській області звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 13.01.2015 року по справі № 910/25237/14 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2015 року апеляційна скарга РВ ФДМУ по Тернопільській області була прийнята до провадження та призначено розгляд справи № 910/25237/14 у судовому засіданні за участю представників сторін та третьої особи.

В судове засідання 02.04.2015 року повноважні представники третьої особи не з'явилися та про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Після обговорення судова колегія дійшла висновку, що неявка повноважних представників третьої особи не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

В судовому засіданні 02.04.2015 року представники позивача підтримали вимоги апеляційної скарги та доповнень до неї. Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечувала, проте правом, наданим ст. 96 ГПК України, не скористалася та відзиву на апеляційну скаргу не подала.

Дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 283 ГК України об'єктом оренди може бути нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення).

Ч. 6 ст. 283 ГК України визначено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 року № 2269-XII цей Закон регулює організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 19.03.2013 року Регіональне відділення Фонду державного майна по Тернопільській області (орендодавець) та Публічне акціонерне товариство „Брокбізнесбанк" (орендар) уклали договір оренди № 860 нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно: частину кладової поз. 4, площею 2,0 кв.м, розміщеної на першому поверсі будівлі, інвентарний номер 1010745, реєстровий номер 08597014.1ЖЖАИКУ053, розміщеної за адресою: вул. Збаразька, 35, м. Тернопіль, що перебуває на балансі Відділу Державної служби охорони при УМВС України в Тернопільській області, ідентифікаційний (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку майна станом на 30.09.2012 року, становить 6 520 грн. без ПДВ.

Відповідно до п. 1.2 договору від 19.03.2013 року № 860 майно передається в оренду з метою розміщення банкомату.

19.03.2013 року сторонами по справі був підписаний акт приймання-передавання орендованого майна.

П. 10.1 договору від 19.03.2013 року № 860 було визначено, що його укладено на 2 роки 11 місяців і він діє з 19.03.2013 року до 18.02.2016 року.

Ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ч. 3 ст. 18 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" визначається, що орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Як зазначає позивач, протягом строку дії договору мало місце порушення відповідачем зобов'язання щодо своєчасності та повноти сплати орендної плати. В порушення умов договору оренди від 19.03.2013 року № 860 відповідач допускав прострочення сплати вказаних платежів за липень - листопад 2014 року, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість у розмірі 784 грн. 55 коп., в тому числі за липень 2014 року - 171 грн. 43 коп., за серпень 2014 року - 172 грн. 81 коп., за вересень 2014 року - 177 грн. 82 коп., за жовтень 2014 року - 182 грн. 09 коп., з 01.11.2014 року по 13.11.2014 року - 80 грн. 40 коп.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з тим, що відповідач тривалий період не виконував зобов'язань зі сплати орендної плати, у нього утворився борг перед позивачем, з огляду на що останній звертався до відповідача з листами від 26.06.2014 року, 22.07.2014 року, 08.08.2014 року, 04.09.2014 року, якими попереджав про наявність боргу та вимагав його погашення разом зі сплатою штрафних санкцій.

Втім, як вірно встановлено місцевим господарським судом, заборгованість відповідача з орендної плати перед позивачем виникла у період процедури ліквідації ПАТ „Брокбізнесбанк".

Так, рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.02.2014 року № 9 у ПАТ „Брокбізнесбанк" запроваджено тимчасову адміністрацію на період з 03.03.2014 року до 02.06.2014 року.

Постановою Національного банку України від 10.06.2014 року № 339 відкликано банківську ліцензію ПАТ „Брокбізнесбанк" та розпочато ліквідацію останнього.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 11.06.2014 року № 45 розпочато ліквідацію ПАТ „Брокбізнесбанк" з відшкодуванням з боку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами з 11.06.2014 року та призначено уповноважено особою на ліквідацію провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасово адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Куреного Олександра Вікторовича на період з 11.06.2014 року до 10.06.2015 року.

Ч. 5 ст. 36 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23.02.2012 року № 4452-VI визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів); 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

З огляду на положення п. 3 ч. 5 ст. 36 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" позивачем була неправомірно нарахована пеня за період з 16.03.2014 року по 17.12.2014 року та штраф за період липня 2014 року - листопада 2014 року, оскільки з 03.03.2014 року була введена тимчасова адміністрація до ПАТ „Брокбізнесбанк".

Щодо пені, нарахованої за період з 16.05.2013 року по 19.06.2013 року, то слід зазначити, що вона вважається погашеною через не звернення позивача з ними до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якою встановлено, що уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до ч. 2 ст. 45 цього Закону (опублікування відомостей про ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду у газетах „Урядовий кур'єр" або „Голос України"). Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

При цьому, слід зауважити, що згідно з ч. 4 ст. 36 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" початок тимчасової адміністрації не є підставою для припинення, розірвання або невиконання договорів про надання послуг (виконання робіт), які забезпечують господарську діяльність банку, зокрема договорів про оренду нерухомого майна, надання комунальних послуг, послуг зв'язку, охорони. У разі припинення, розірвання або порушення умов таких договорів з боку контрагентів банку Фонд має право вимагати відшкодування збитків у порядку, встановленому законодавством України.

Отже, відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 36 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", обмеження, визначене п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону не поширюється на зобов'язання банку щодо витрат, пов'язаних із забезпеченням його операційної діяльності відповідно до частини четвертої цієї статті.

Таким чином, після запровадження у ПАТ „Брокбізнесбанк" тимчасової адміністрації (з метою виведення цього банку з ринку) та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 Закону та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що оскільки вимоги позивача можуть розглядатись лише у особливому, передбаченому статтею 52 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" зазначеним спеціальним законом порядку з дотриманням принципів черговості, то у позові про стягнення орендної плати слід відмовити.

При цьому колегія суддів апеляційного господарського суду вважає безпідставними посилання позивача на те, що Закон України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не поширюється на правовідносини з оренди державного майна, оскільки позивач звернувся до господарського суду після введення тимчасової адміністрації до ПАТ „Брокбізнесбанк". Усі правовідносини, що виникають з банками до яких введено тимчасову адміністрацію регулюються Законом України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який являється спеціальним.

Також, відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п. 3.10 Постанови пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Згідно п. 3.12 Постанови пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК України з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених ч. 1 ст. 63 ГПК України.

Заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 ГПК України, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи).

Таким чином місцевий господарський суд правомірно залишив без розгляду позовну вимогу про стягнення неустойки (по ч. 2 ст. 785 ЦК України) у розмірі 210 грн. 29 коп. за період з 14.11.2014 року по 30.11.2014 року.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для скасування рішення господарського суду.

Колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області на рішення господарського суду міста Києва від 13.01.2015 року по справі № 910/25237/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 13.01.2015 року по справі № 910/25237/14 залишити без змін.

3. Справу № 910/25237/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

О.М. Коротун