ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2015 р. Справа № 926/1833/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М. Давид Л.Л.

Розглянувши апеляційну скаргу б/н від 14.02.15 Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельний центр "Колібрі", м.Хотин, Чернівецька область

на рішення Господарського Чернівецької області від 05.02.15

у справі № 926/1833/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельний центр "Колібрі", м.Хотин, Чернівецька область

до відповідача Житлово - будівельного кооперативу "Люкс - Інвест", м.Чернівці

про визнання договору недійсним

Представники сторін не з'явилися;

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 926/1833/14 озподілено до розгляду судді - доповідачу Кордюк Г.Т., введено до складу судової колегії суддів Гриців В.М. та Давид Л.Л.

Розпорядженням Голови Львівського апеляційного господарського суду від 26.02.15 змінено склад судової колегії - замість судді Давид Л.Л. введено суддю Кравчук Н.М.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 26.02.15 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 12.03.15.

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 11.03.15 року змінено склад колегії, замість судді Кравчук Н.М., в склад колегії введено суддю Давид Л.Л.

11 березня 2015 року до Львівського апеляційного господарського суду надійшла заява від відповідача у вигляді факсограми, про розгляд справи без участі його уповноваженого представника.

Також, 12.03.15 скаржником подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.15 розгляд справи, за клопотання апелянта відкладено на 26.03.15.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 05.02.15 у справі № 926/1833/14 (суддя Паскарь А.Д.) у задоволенні позову вімовлено.

При цьому місцевий господарський суд послався на те, що твердження позивача стосовно того, що оскільки оспорювані договір та додаткові угодо до нього не містять усіх істотних умов для договору поставки, внаслідок чого постачальник позбавлений можливості реального виконання зобов'язань за договором є надуманими та голослівними, оскільки позивач не довів, що зміст договору унеможливлює його фактичне виконання.

Також, судом першої інстанції зазначено про безпідставність тверджень позивача про те, що зміст пункту 3.1 договору, яким визначено, що товар повинен бути поставлений замовнику протягом 30 днів з моменту здійснення ним попередньої оплати, не відповідає терміну поставки, встановленому додатковою угодою № 1 до договору поставки «не пізніше 05.06.2014 року», оскільки наведене означає, що у будь-якому випадку, у тому числі й при здійснення попередньої оплати товару, наприклад, 04.06.2014, товар належить поставити не пізніше 05.06.2014.

Не погоджуючьсь з рішенням місцевого господарського суду, позивач подв апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

При цьому, він зазначає про те, що в цілому договір поставки товару від 10.01.14 з додатковою угодою №1 від 04.04.14, укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки постачальник позбавлений можливості реального виконання зобов'язань за договором, а тому, на думку скаржника, повинен бути визнаний судом недійсним.

Також, апелянт вказує на те, що положення договору, а саме п.3.1 в частині посилання на 30 - денний строк поставки з моменту здійснення попередньої оплати, не відповідає терміну поставки «не пізніше 05.05.14», визначеному в додатковій угоді, за таких умов не можливо визначити строк виконання постачальником своїх зобов'язань.

Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача не надходило.

Сторони участі своїх уповноважених представників у судовому засіданні не забезпечили, натомість від скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Щодо цього судова колегія зазначає, що стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 ГПК України, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для реалізації якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Зважаючи на те, що наявних матеріалів справи є достатньо для правильного вирішення даної справи, розгляд справи за клопотанням скаржника вже відкладався, судова колегія не вбачає підстав для задоволення поданого клопотання про відкладення та вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників сторін.

Колегія суддів обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Чернівецької області від 05.02.15 у справі № 926/1833/14 - відсутні, зважаючи на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 10.01.2014 сторони у справі уклали між собою договір поставки товару № 1/1001, відповідно до умов якого позивач (постачальник) зобов'язався поставити замовнику (відповідачеві) будівельні матеріали, перелік якого визначений за попередньою домовленістю сторін, протягом 30- днів з моменту здійснення замовником попередньої оплати.

В подальшому, 04.04.2014, сторони уклали між собою додаткову угоду № 1 до договору поставки від 10.01.2014 № 1/1001, згідно з умовами якої термін поставки товару - блоку керамічного в кількості 912 м куб. загальною вартістю 456 тис. грн. - сторонами визначений з 15 квітня по 01 червня 2014, але не пізніше 05.06.2014.

Крім того, 04.04.2014 сторони уклали між собою додаткову угоду № 1/1 до договору поставки від 10.01.2014 № 1/1001, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди, що запорукою виконання зобов'язань замовника перед постачальником буде виступати факт передачі замовником постачальнику транспортного засобу - автомобіля Ауді, державний реєстраційний номер СВ 1629 ВС, передача якого повинна підтверджуватися підписаним сторонами актом приймання-передачі транспортного засобу. Як встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі транспортного засобу.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельний центр «Колібрі» звернулося з позовною заявою до житлово-будівельного кооперативу «Люкс-Інвест» про визнання недійсним укладеного сторонами 10.01.2014 договору поставки товару №1/1001 та додаткової угоди до нього від 04.04.2014 № 1, посилаючись на те, що договір не містить усіх істотних умов, зокрема, яким чином повинна здійснюватися поставка товару, конкретні адреси складів замовника, підстави відмови від прийнятті товару, внаслідок чого постачальник позбавлений можливістю виконання своїх зобов'язань. Крім того, на думку позивача, договір може призвести до безпідставних господарських суперечок сторін.

Як зазначено вище, місцевим господарським судом відмовлено взадоволення позову. Дослідивши матеріали справи та докази що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Згідно ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру правовідносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 665 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що як на підставу позову та недійсність правочину позивач посилається на відсутність в оспорюваному договорі та додатковій угоді до нього істотних умов для договору поставки, внаслідок чого постачальник позбавлений можливості реального виконання зобов'язань за договором, оскільки позивач не довів, що зміст договору унеможливлює його фактичне виконання. Також позивачем зазначено, що зміст пункту 3.1 договору, яким визначено, що товар повинен бути поставлений замовнику протягом 30 днів з моменту здійснення ним попередньої оплати, не відповідає терміну поставки, встановленому додатковою угодою № 1 до договору поставки «не пізніше 05.06.2014 року», оскільки наведене означає, що у будь-якому випадку, у тому числі й при здійснення попередньої оплати товару, наприклад, 04.06.2014, поставка товару повинна бути здійснена не пізніше 05.06.2014.

Щодо цього колегія суддів зазначає, приписами статті 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до п. 2.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Отже, звертаючись з вимогою про визнання недійсним правочину позивач повинен довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Натомість,як вірно зазначено місцевим господарським судом, всупереч вимогам статті 33 Господарського процесуального кодексу України, позивачем не доведено, що оспорюваний договір та додаткові угоди до нього були укладені з порушенням вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього ЦК України., обставини на які він посилається не можуть бути доказом такої недійсності.

Щодо посилання скаржника на відсутність у договорі всіх устотних умов необхідних для договору поставки, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до пункту 2.6 постанови Пленуму ВГС України №11, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами), а правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним правочин. Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом).

Разом з цим, за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним. Так само за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов (пункт 2.2 постанови). Про що вірно зазначено місцевим господарським судом.

Також колегія суддів апеляційної інстанції вважає за доцільне зазначити, відповідно до 2.4 постанови Пленуму ВГС України №11 у процесі вирішення спору сторони можуть самі усунути у встановленому порядку порушення, які тягнуть за собою визнання правочину недійсним, зокрема, шляхом: вчинення нового правочину; погодження правочину з відповідним державним органом, якщо це необхідно було для даного правочину, а таке погодження не було раніше здійснено тощо. Сторони також не позбавлені права вчинити правочин про внесення змін до правочину з метою приведення його у відповідність із законом (крім зміни ціни в договорі після його виконання, оскільки згідно з частиною третьою статті 632 ЦК Українитака зміна не допускається).

Зважаючи на наведене, з врахуванням того, що позивачем не доведено обставини, з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання договору поставки недійсним, правомірним є висновок судів про відмову в позові.

Оскільки, обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, не підтверджені належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів апеляційної інстанції не знайшла підстав для її задоволення та скасування рішення Господарського суду Чернівецької області від 05.02.15 у даній справі.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 05.02.15 у справі №926/1833/14 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельний центр "Колібрі",без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст. 109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 31.03.15

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Давид Л.Л.