КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2015 р. Справа№ 910/28363/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Горбенко К. О. - представник за довіреністю від 05.03.2015

від третьої особи: Федоренко О. П. - представник за довіреністю № 27/28-06 від 05.01.15

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо»

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2015

у справі № 910/28363/14 (суддя Чебикіна С. О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «А.В.К. м. Дніпропетровськ»

до Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо»

третя особа Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради»

про стягнення 41 111 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів в сумі 40 000 грн., які позивач платіжним дорученням № 3364 від 25.09.2014 сплатив на розрахунковий рахунок третьої особи, відкритий у відповідача, та які останній третій особі не перерахував, а позивачу не повернув, а також стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 151 грн. та збитків від інфляції в сумі 960 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.02.2015, повний текст якого складений 16.02.2015, у справі № 910/28363/14 позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи належним чином підтверджується, що 25.09.2014 платіжним дорученням №3364 позивачем перераховано через відповідача третій особі 40 000 грн. як оплата за воду та стічні води, проте ці кошти від відповідача на рахунок третій особі не надійшли і позивачу не повернуті, в той час як відповідачем не надано доказів того, що вказані грошові кошти набуті ним не безпідставно.

Щодо посилань відповідача на те, що спірні кошти ним не були перераховані третій особі та не були повернуті позивачу, оскільки постановою Правління Національного Банку України від 04.12.2014 № 782 «Про віднесення ПАТ «Банк Камбіо» до категорії неплатоспроможних» відповідача визнано неплатоспроможним, а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 04.12.2014 № 140 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Камбіо» з 05.12.2014 розпочато процедуру виведення відповідача з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації, в той час як відповідно до приписів п. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, - суд першої інстанції зазначив, що вказані заперечення відповідача не можуть бути взяті до уваги, оскільки порушення відповідачем своїх зобов'язань мало місце ще до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 04.12.2014 № 140, а вказані процедурні обмеження щодо розпорядження майном та коштами банку не є забороною кредиторам банку щодо реалізації свого передбаченого Конституцією України права звернення до суду за захистом порушеного права.

Не погоджуючись з рішенням, Публічне акціонерне товариство «Банк Камбіо» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2015 по справі № 910/28363/14 та повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство «Банк Камбіо» послалось на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим і незаконним та підлягає скасуванню через порушення норм матеріального права, а саме п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 2, п. 1 ч. 5 ст. 36, п. 1 ч. 6 ст. 37, ч. 1 та п.п.п 3, 4 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач послався на ті саме обставини, що й у відзиві на позов, а саме на те, що вимога позивача є саме вимогою кредитора та не може бути виконана відповідачем в силу положень ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у зв'язку із введенням у відповідача тимчасової адміністрації.

Ухвалою від 03.03.2015 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Позивач в судове засідання представників не направив, про причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представник третьої особи проти задоволення апеляційної скарги заперечив та просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

З матеріалів справи слідує, що платіжним дорученням № 3364 від 25.09.2014 (а.с. 10) позивач з розрахункового рахунку № 0497 в ПАТ «Промінвестбанк» сплатив на розрахунковий рахунок третьої особи № 0158, відкритий у відповідача, грошові кошти в сумі 40 000 грн. з призначенням платежу: «Оплата за Вода, стоки согласно счёта № 75 от 02.09.2014, договора № 0954/00085 от 29.01.2014 ПДВ (20%) 6 666,67», проте вказане платіжне доручення відповідачем виконаного не було - кошти від відповідача на рахунок третій особі не надійшли і позивачу повернуті не були.

З огляду на вказані обставини, позивач звернувся до відповідача з листом № 01/3386 від 16.10.2014 «Про повернення грошових коштів» (а.с. 12), в якому просив негайно повернути грошові кошти в сумі 40 000 грн. На доказ направлення вказаного листа до матеріалів справи залучено належним чином засвідчену копію фіскального чеку № 9428 від 17.10.2014 (а.с. 13).

На вказаний лист відповідач не відповів, грошові кошти позивачу не повернув.

13.11.2014 позивач звернувся до відповідача з листом № 01/3701 від 11.11.2014 «Нагадування «Про повернення грошових коштів» (а.с. 14), в якому просив протягом трьох банківських днів з моменту отримання цього листа повернути грошові кошти в сумі 40 000 грн. На доказ направлення вказаного листа до матеріалів справи залучено належним чином засвідчену копію фіскального чеку № 2183 від 13.11.2014 (а.с. 15).

21.11.2014 на адресу позивача від відповідача надійшло повідомлення про невиконання розрахункового документу (а.с. 16), в якому відповідач зазначив про невиконання платіжного доручення № 3364 від 25.09.2014 у зв'язку з тим, що не має/не достатньо коштів на кореспондентському рахунку, та зазначив про те, що вказані кошти він 26.09.2014 взяв для облікування за позабалансовим рахунком 0000.980.

З матеріалів справи слідує, що постановою Правління Національного Банку України від 04.12.2014 № 782 «Про віднесення ПАТ «Банк Камбіо» до категорії неплатоспроможних» відповідача визнано неплатоспроможним, а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 04.12.2014 № 140 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Камбіо» з 05.12.2014 розпочато процедуру виведення відповідача з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

Відповідач спірні кошти не повернув, з огляду на що позивач звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції визнав законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 40 000 грн. з посиланням на приписи ст. 1212 ЦК України, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Пункт 20.1. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлює, що ініціатором переказу може бути платник, а також отримувач у разі ініціювання переказу за допомогою платіжної вимоги при договірному списанні та в інших випадках, передбачених законодавством, і стягувач, що отримує відповідне право виключно на підставі визначених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: платіжне доручення; платіжна вимога-доручення; розрахунковий чек; платіжна вимога; меморіальний ордер (п. 22.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Стаття 21 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлює, що ініціювання переказу проводиться шляхом:

1) подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа;

2) подання платником до будь-якого банку документа на переказ готівки і відповідної суми коштів у готівковій формі;

3) подання ініціатором до відповідної установи - учасника платіжної системи документа на переказ, що використовується у відповідній платіжній системі для ініціювання переказу;

4) використання держателем електронного платіжного засобу для оплати вартості товарів і послуг або для отримання коштів у готівковій формі;

5) подання отримувачем платіжної вимоги при договірному списанні;

6) надання клієнтом банку, що його обслуговує, належним чином оформленого доручення на договірне списання;

7) внесення готівкових коштів для подальшого переказу за допомогою платіжних пристроїв.

Стаття 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлює, що:

- переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (п. 30.1.);

- банк отримувача в разі надходження суми переказу протягом операційного дня зобов'язаний її зарахувати на рахунок отримувача або виплатити йому в готівковій формі в той самий день або в день (дата валютування), зазначений платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки (п. 30.2.).

Отже, відповідно до приписів чинного законодавства відповідач був зобов'язаний виконати платіжне доручення позивача № 3364 від 25.09.2014 та зарахувати на розрахунковий рахунок третьої особи грошові кошти в сумі 40 000 грн., проте вказані грошові кошти третій особі не перерахував, а 26.09.2014 взяв для обліку за позабалансовим рахунком 0000.980, не маючи жодних правових підстав для цього.

Стаття 1073 ЦК України встановлює, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідач порушення не усунув, безпідставно зарахувавши спірні кошти на позабалансовий рахунок 0000.980.

За правилами статті 1212 Глави 83 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, до вимог, в тому числі, про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

Матеріали справи не містять доказів того, що платіжне доручення позивача № 3364 від 25.09.2014 було виконано або грошові кошти в сумі 40 000 грн. були повернуті позивачу, так само, як і доказів того, що спірні грошові кошти набуті відповідачем не безпідставно.

Спори, пов'язані із здійсненням банками переказу, розглядаються у судовому порядку (п. 32.8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

З огляду на вищевикладене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимого позивача в частині стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів в сумі 40 000 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Водночас колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо законності та обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 151 грн. та збитків від інфляції в сумі 960 грн. з огляду на таке.

Згідно з п. 32.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов'язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу.

Стаття 536 ЦК України встановлює, що:

- за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами ч. 1);

- розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ч. 2).

Розділом 6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» встановлено, що:

- проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України) (п. 6.1);

- підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання (6.2.);

- якщо договором або чинним законодавством не передбачено розміру процентів за користування чужими коштами, то припис частини другої статті 625 ЦК України може бути застосований господарським судом лише за наявності порушення боржником грошового зобов'язання (6.3).

Пункт 5.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» встановлює, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Отже, застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України безпідставне оскільки вимоги позивача не є грошовими в розумінні вказаної статті, в той час як законом, зокрема ч. 1 ст. 1073 ЦК України, не встановлений розмір процентів, які підлягають стягненню у разі безпідставного одержання чи збереження грошей.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 151 грн. та збитків від інфляції в сумі 960 грн. задоволенню не підлягають як безпідставні та такі, що ґрунтуються на приписах чинного законодавства. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

Щодо посилань відповідача на те, що спірна вимога позивача є саме вимогою кредитора та не може бути виконана відповідачем в силу положень ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у зв'язку із введенням у відповідача тимчасової адміністрації, - колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказані заперечення відповідача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки порушення відповідачем своїх зобов'язань мало місце до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 04.12.2014 № 140, та вказані процедурні обмеження щодо розпорядження майном та коштами банку не є забороною кредиторам банку щодо реалізації свого передбаченого Конституцією України права звернення до суду за захистом порушеного права.

Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2015 у справі № 910/28363/14 підлягає зміні, позов задовольняється частково, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають безпідставно набуті кошти в сумі 40 000 грн., в іншій частині позовних вимог відмовляється.

З огляду на підстави зміни рішення суду першої інстанції, а також враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо» задоволенню не підлягає.

Судові витрати на подачу апеляційної скарги, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на Публічне акціонерне товариство «Банк Камбіо», а судові витрати за звернення до суду з даним позовом на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2015 у справі № 910/28363/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2015 у справі № 910/28363/14 змінити.

3. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2015 у справі № 910/28363/14 в такій редакції:

«1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути "з Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо» (01001, м. Київ, вул. Заньковецької/Станіславського, 3/1, ідентифікаційний код 26549700) на користь ППублічного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «А.В.К. м. Дніпропетровськ» (49051, м. Дніпропетровськ, вул. Журналістів, 11, ідентифікаційний код 00373882) основний борг в сумі 40 000 (сорок тисяч) грн. та витрати по сплаті судового збір в сумі 1 777 (одна тисяча сімсот сімдесят сім) грн. 63 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.»

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/28363/14.

Повний текст постанови складено: 30.03.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій