РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2015Справа №910/1410/15-г

За позовом Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру»

До Міністерства екології та природних ресурсів України

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -

Державна казначейська служба України

Про стягнення 1 722 229,76 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Куць О.Т. - представник за довіреністю № 60 від 30.01.15.

від відповідача: Єзута К.С. - представник за довіреністю № б/н від 06.02.15.

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» до Міністерства екології та природних ресурсів України про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором про закупівлю послуг за державні кошти № 47/270/09-0430 від 16.12.2013 р. в розмірі 1 722 229,76 грн. (з яких: 1 375 582,88 грн. - сума основного боргу; 250 356,08 грн. - пеня; 96 290,80 грн. - штраф).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2015 р. порушено провадження у справі № 910/1410/15-г; розгляд справи призначено на 17.02.2015 р.; зобов'язано сторін надати суду певні документи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2015 р. на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у розгляді справи № 910/1410/15-г в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державну казначейську службу України, та керуючись ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи було відкладено на 05.03.2015 р.

19.02.2015 р. представник позивача через відділ діловодства Господарського суду м. Києва подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, та заяву про уточнення позовних вимог, в якій позивач деталізував свої пред'явленні позовні вимоги, з врахуванням вимог Господарського процесуального кодексу України.

Представник відповідача в судовому засіданні 05.03.2015 р. подав заяву на підставі ст. 69 Господарського процесуального кодексу України про продовження строку вирішення спору на п'ятнадцять днів.

Представник третьої особи в судове засідання 05.03.2015 р. не з'явився, вимоги ухвали Господарського суду міста Києва від 17.02.2015 р. про порушення провадження у справі № 910/12410/15-г не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 05.03.2015 р., керуючись ч. 2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву в судовому засіданні до 02.04.2015 р. о 09:50 год.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.03.2015 р., керуючись ч. 3 ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору в справі № 910/1410/15-г на п'ятнадцять днів.

В судовому засіданні 02.04.2015 р. позивач підтримав заявлені позовні вимоги повністю та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 02.04.2015 р. проти позову заперечував.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/1410/15-г.

У судовому засіданні 02.04.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між Міністерством екології та природних ресурсів України (надалі - Замовник) та Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» (надалі - Виконавець) було укладено Договір про закупівлю послуг за державні кошти № 47/270/09-01 від 16.12.2013 р. (надалі - Договір).

У відповідності до п. 1.1. Договору, Виконавець зобов'язується у 2013 році надати послуги з дослідження та розробки в галузі державного управління (створення та ведення єдиної геоінформаційної системи та бази даних Державного кадастру природно-заповідного фонду України (надалі - послуги)згідно вимог Технічного завдання (Додаток № 1, що є невід'ємною частиною цього Договору), а Замовник - прийняти і оплатити такі послуги.

Умови зазначеного договору свідчать про те, що за своєю правовою природою він є договором про надання послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з п. 1.2. Договору, найменування послуги - дослідження та розробки в галузі державного управління (створення та ведення єдиної геоінформаційної системи та бази даних Державного кадастру природно-заповідного фонду України). код ДК 015-97-ІІ.2 28.

Пунктом 2.1. Договору сторони визначили, Виконавець повинен надати Замовнику передбачені цим Договором послуги, якість яких відповідає умовам, визначним в Технічному завданні (Додаток № 1 ), що є невід'ємною частиною даного Договору.

У відповідності до п. 3.1. Договору, ціна цього Договору становить 1 438 605,56 грн. без ПДВ, що визначено протоколом погодження договірної ціни (додаток № 3 цього Договору) та згідно калькуляції кошторисної вартості (Додаток № 4), що є невід'ємними частинами даного Договору.

За результатами зустрічної звірки, проведеної Державною фінансовою інспекцією України в Державному підприємстві «Центр державного земельного кадастру» щодо підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків для з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку Міністерства екології та природних ресурсів України, за період з 01.01.2013 р. по 01.03.2014 р., складено довідку від 27.03.2014 р. № 07-21/16. Даною довідкою відкориговано ціну Договору про закупівлю послуг за державні кошти № 47/270/09-01 від 16.12.2013 р. на суму 1 375 585,88 грн. та підтверджено заборгованість відповідача перед позивачем на зазначену суму.

Пунктом 4.1. Договору визначено, що розрахунки проводяться шляхом поетапної оплати Замовником наданих послуг після підписання сторонами акта здавання-приймання послуг, відповідно до календарного плану (Додаток № 2), що є невід'ємною частиною даного Договору фінансування здійснюється згідно бюджетного призначення.

Згідно з п. 4.2. Договору, підставою для оплати наданих послуг є акт здавання-приймання послуг.

Відповідно до п. 5.1. Договору, термін надання послуг - грудень 2013 року та визначений календарним планом (Додаток № 2), що є невід'ємною частиною даного Договору.

Місце надання послуг - м. Київ. вул. Митрополита Василя Липківського, 35, Міністерство екології та природних ресурсів України (п. 5.2. Договору).

Розділом VI Договору визначено права та обов'язки сторін за даним Договором.

Згідно з п. 7.1. Договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх обов'язків за Договором сторони несуть відповідальність , передбачену законодавством України та цим Договором.

Відповідно до п. 7.2. Договору, у разу невиконання або неналежного виконання зобов'язань при наданні послуг за бюджетні кошти Виконавець сплачує Замовнику штрафні санкції у розмірі, передбаченому ст. 231 Господарського кодексу України.

Пунктом 7.3. Договору встановлені такі види порушень та санкції за них: у разі, якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах (ст. 231 Господарського кодексу України): за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робі, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно з п. 10.1. Договору, цей Договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 30 грудня 2013 року.

Відповідно до п. 10.2. Договору, закінчення строку дії Договору не звільняє сторони від відповідальності за невиконання чи несвоєчасне виконання умов договору, які вони допустили протягом строку дії договору.

З наданих позивачем доказів та пояснень вбачається, що на виконання умов Договору 25.12.2013 р. між сторонами було підписано акт здавання-приймання послуг, яким підтверджено належне виконання позивачем своїх зобов'язань за Договором.

Позивач з метою досудового врегулювання спірних відносин направляв відповідачу листи (вих. № 4/1440 від 08.05.2014 р., № 4/1832 від 11.06.2014 р., № 4/1979 від 19.06.2014 р., № 4/3729 від 15.12.2014 р.) з вимогою сплатити заборгованість.

Проте, станом на день звернення Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» з позовом до суду Міністерство екології та природних ресурсів України вищезазначену заборгованість не сплатило, відповіді на дані листи не надало.

За таких обставин Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Міністерства екології та природних ресурсів України про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором про закупівлю послуг за державні кошти № 47/270/09-0430 від 16.12.2013 р. в розмірі 1 722 229,76 грн. (з яких: 1 375 582,88 грн. - сума основного боргу; 250 356,08 грн. - пеня; 96 290,80 грн. - штраф).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статями 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З наданих позивачем доказів вбачається, що Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» виконало належним чином свої зобов'язання за Договором про закупівлю послуг за державні кошти № 47/270/09-0430 від 16.12.2013 р., тоді як Міністерство екології та природних ресурсів України зобов'язання щодо оплати за даним Договором не виконало.

Відповідач у відзиві на позов просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що фінансування здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а оплата рахунків залежить повністю від надходження коштів з бюджету. Також, відповідач пояснив, що з незалежних від нього причин кошти не були перераховані Державною казначейською службою України.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Цивільного кодексу України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Частиною 1 ст. 212 Цивільного кодексу України закріплене право осіб, які вчиняють правочин, обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Господарський суд зазначає, що Сторони Договору не визначили у Договорі та додатках до нього строк виконання відповідачем зобов'язання з оплати виконаних послуг.

Статтею 511 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання не може створювати обов'язку для третьої особи

Зі змісту ч. 2 ст. 528 Цивільного кодексу України вбачається, що у разі невиконання або неналежного виконання обов'язку боржника іншою особою цей обов'язок боржник повинен виконати сам.

Та обставина, що оплату за надані послуги здійснено не було, відповідачем не заперечується. В той же час, відповідач вказує, що Міністерство екології та природних ресурсів України як бюджетна установа є розпорядником бюджетних коштів, однак перерахування коштів на рахунки контрагентів здійснюється Державною казначейською службою України. Відтак, за твердженням відповідача, факт порушення умов Договору з боку Міністерства екології та природних ресурсів України відсутній.

Проте, суд відзначає, що Державна казначейська служба України не є стороною спірного правочину, а лише забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів, зокрема здійснює розрахунково-касове обслуговування відповідача як розпорядника таких коштів (надає послуги, які пов'язані, серед іншого, із переказом коштів з рахунка (на рахунок) клієнта).

Стороною (замовником) за Договором про закупівлю послуг за державні кошти № 47/270/09-0430 від 16.12.2013 р. є Міністерство екології та природних ресурсів України.

У зв'язку з цим, виконання органом Державного казначейства своїх функцій не впливає на обсяг зобов'язань відповідача за договором, і саме на Міністерство договором покладено обов'язок здійснити розрахунки за надані послуги.

Також суд відзначає, що факт відсутності бюджетного фінансування не звільняє Міністерство від виконання зобов'язань щодо оплати наданих послуг, оскільки така обставина не визначена законодавчо як така, що звільняє від виконання зобов'язання.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України прямо передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Аналогічна правова позиція стосовно того, що відсутність бюджетного фінансування не виправдовує бездіяльність і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання викладена в постанові Верховного Суду України №11/446 від 15.05.2012.

На те, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є виправданням бездіяльності вказав Європейський суд з прав людини у рішеннях у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» (від 18.10.2005 р.) та у справі «Бакалов проти України» (від 30.11.2004 р.).

До того ж, суд відзначає, що між сторонами виникли господарські відносини, а приписи Господарського кодексу України не передбачають привілейованого становища суб'єктів господарювання, які фінансуються за рахунок бюджету, по відповідальності за порушення зобов'язань.

Таким чином, суд вважає, що в даному випадку визначення строку настання строку платежу необхідно здійснювати за правилами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Позивач звертався до відповідача з претензією (вих. № 4/1440 від 08.05.2014 р.), в якій просив перерахувати заборгованість за Договором про закупівлю послуг за державні кошти № 47/270/09-0430 від 16.12.2013 р. у розмірі 1 375 582,88 грн. Однак, позивач не надав суду доказів відправлення даної претензії, у зв'язку з чим у суду відсутня можливість встановити строк отримання відповідачем даної претензії та строк оплати заборгованості.

Відтак, господарський суд приймає до уваги претензію (вих. № 4/1832 від 11.06.2014 р.) та докази її направлення. Відповідно до повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, згідно з яким була вручена дана претензія, відповідач отримав її 17.06.2014 р., що підтверджується підписом представника відповідача на вказаній претензії та не заперечується відповідачем.

Таким чином, оплата заборгованості повинна була бути здійснена до 24.06.2014 р.

Проте, дана претензія залишена відповідачем без відповіді та реагування.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За таких обставин, оцінивши всі надані докази та пояснення в їх сукупності, враховуючи те, що наявні у справі матеріали свідчать про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення заборгованості у розмірі 1 375 582,88 грн., а відповідач в установленому законом порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив та не довів суду належними і допустимими доказами належного виконання ним своїх зобов'язань, то позов Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» щодо стягнення з Міністерства екології та природних ресурсів України заборгованості за Договором про закупівлю послуг за державні кошти № 47/270/09-0430 від 16.12.2013 р. в розмірі 1 375 582,88 грн. основного боргу, визнається судом таким, що підлягає задоволенню.

Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» просить суд також стягнути з відповідача 250 356,08 грн. пені та 96 290,80 грн. - 7 % штрафу, у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за Договором про закупівлю послуг за державні кошти № 47/270/09-0430 від 16.12.2013 р.

За приписами ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення в сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі, якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Зі змісту ч. 2 статті 231 Господарського кодексу України вбачається, що дані пеня та штраф є видом відповідальності за порушення зобов'язань з передачі товарів, виконання робіт та надання послуг, які закуповуються за кошти державного бюджету, а не за порушення державною установою-відповідачем зобов'язання щодо оплати за спожиту електричну енергію (Даний висновок підтверджується також зазначеним у постанові ВГСУ від 29.01.09 р. у справі № 20/27, відповідно до якої зазначено, що обґрунтованими є також висновки господарських судів попередніх інстанцій про відмову в позові в частині стягнення з відповідача пені та штрафу на підставі ст. 231 ГК України, оскільки за змістом частини 2 зазначеної статті, вказані санкції застосовуються у випадках прострочення виконання робіт, надання послуг, поставки продукції, а не за порушення грошового зобов'язання та узгоджується з висновками постанови ВГСУ від 22.01.2009 р. у справі 24/31).

У відповідності до частини 2 статті 22 Господарського кодексу України, суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному фонді яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

Відповідно до ч.ч. 2 - 10 ст. 22 ГК України, суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному фонді яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів; повноваження суб'єктів управління у державному секторі економіки - Кабінету Міністрів України, міністерств, інших органів влади та організацій щодо суб'єктів господарювання визначаються законом; законом можуть бути визначені види господарської діяльності, яку дозволяється здійснювати виключно державним підприємствам, установам і організаціям; держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб'єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління; правовий статус окремого суб'єкта господарювання у державному секторі економіки визначається уповноваженими органами управління відповідно до вимог цього Кодексу та інших законів. Відносини органів управління з названими суб'єктами господарювання у випадках, передбачених законом, можуть здійснюватися на договірних засадах; держава застосовує до суб'єктів господарювання у державному секторі економіки усі засоби державного регулювання господарської діяльності, передбачені цим Кодексом, враховуючи особливості правового статусу даних суб'єктів; законом встановлюються особливості здійснення антимонопольно-конкурентної політики та розвитку змагальності у державному секторі економіки, які повинні враховуватися при формуванні відповідних державних програм; процедура визнання банкрутом застосовується щодо державних підприємств з урахуванням вимог, зазначених у главі 23 цього Кодексу; органам управління, які здійснюють організаційно-господарські повноваження стосовно суб'єктів господарювання державного сектора економіки, забороняється делегувати іншим суб'єктам повноваження щодо розпорядження державною власністю і повноваження щодо управління діяльністю суб'єктів господарювання, за винятком делегування названих повноважень відповідно до закону органам місцевого самоврядування та інших випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 7.3. Договору встановлені такі види порушень та санкції за них: у разі, якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах (ст. 231 Господарського кодексу України): за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робі, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відзиві на позовну заяву, відповідач просив суд зменшити розмір штрафних санкцій, оскільки заборгованість виникла з незалежних від відповідача причин, та застосувати строк позовної давності до даних вимог.

Частиною 1 ст. 233 ГК України встановлено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкції. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

У відповідності до частини 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно з п. 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Розглянувши даний спір, суд дійшов висновку про винятковість порушення відповідачем грошового зобов'язання перед позивачем, оскільки неможливість перерахувати позивачу суму боргу була викликана об'єктивною неможливістю це вчинити, так як надходження грошових коштів відповідачу залежить від бюджетних видатків.

Таким чином, враховуючи вищевказані обставини, керуючись ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне реалізувати надане йому право та зменшити розмір пені та штрафу, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, до 1,00 грн. пені та 1,00 грн. штрафу за несвоєчасне виконання зобов'язань по оплаті послуг згідно Договору про закупівлю послуг за державні кошти № 47/270/09-0430 від 16.12.2013 р.

Стосовно застосування позовної давності до позовних вимог в частині стягнення пені та штрафу, то господарський суд відмовляє у задоволенні даної вимоги відповідача, виходячи з наступного.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Пунктами 1 і 2 статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини 5 статті 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За приписами статті 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до пункту 4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання (абзац другий частини п'ятої статті 261 ЦК України), тобто після закінчення: або передбаченого частиною другою статті 530 ЦК України семиденного строку від дня пред'явлення вимоги; або передбаченого іншим актом цивільного законодавства чи договором іншого пільгового строку, в який боржник має виконати зобов'язання. Виняток з цього правила становлять випадки, коли із закону або з договору випливає обов'язок негайного виконання зобов'язання: у такому разі перебіг позовної давності починається від дня пред'явлення вимоги кредитором.

Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі збігом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки, як встановлено судом, строк оплати заборгованості за договором Договором про закупівлю послуг за державні кошти № 47/270/09-0430 від 16.12.2013 р. у розмірі 1 375 582,88 грн. визначено з врахуванням норм статті 530 Цивільного кодексу України, зокрема оплата повинна була бути здійснена з 18.06.2014 р. до 24.06.2014 р. (протягом семи днів з моменту одержання вимоги), то перебіг позовної давності щодо сплати пені та штрафу почався з 25.06.2014 р. і на час винесення рішення у даній справі не сплинув.

Таким чином, у господарського суду відсутні правові підстави для застосування позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафу.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» до Міністерства екології та природних ресурсів України підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, ст. ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Міністерства екології та природних ресурсів України (03035, м. Київ, вулиця Митрополита Василя Липківського, 35, ) на користь Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (03151, м. Київ, вулиця Народного ополчення, 3, ) 1 375 582 (один мільйон триста сімдесят п'ять тисяч п'ятсот вісімдесят дві) грн. 88 коп. основного боргу, 1 (одну) грн. 00 коп. пені, 1 (одну) грн. 00 коп. штрафу та 27 511 (двадцять сім тисяч п'ятсот одинадцять) грн. 66 коп. витрат на сплату судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 06.04.2015 р.

Суддя ТМ. Ващенко