КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2015 р. Справа№ 910/23277/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Нейло І.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 22.12.2014р.

у справі №910/23277/14 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ"

до Публічного акціонерного товариства "Державний

експортно-імпортний банк України"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Бліц-Інформ" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (далі - відповідач) про визнання договору про внесення змін №27109К8-15 від 31.01.2012р. до Кредитного договору №27109К8 від 07.07.2009р. недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір був підписаний з боку позивача президентом товариства з перевищенням наданих йому повноважень, оскільки вказаний правочин є значним у розумінні ч.1 ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства" і потребував погодження із Загальними зборами акціонерів.

Відповідач проти позовних вимог заперечував, наголошуючи на тому, що

- спірний договір не являється значним правочином;

- Статут позивача не передбачає обмеження повноважень виконавчого органу (президента) щодо укладення договорів;

- в 2012 році 10% вартості активів позивача становили 157 716 200,00 грн., тоді як ліміт заборгованості за кредитним договором, укладеним з відповідачем, складає 8 532 000,00 грн. Тобто, ринкова вартість послуг, які є предметом спірного правочину становить менше 10% вартості активів за даними останньої річної звітності позивача, у зв'язку з чим положення п.22 ч.2 ст. 33, ч.1 ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства» не можуть застосовуватися до спірних правовідносин;

- на дату укладання договору відповідач не знав про існування корпоративних спорів у позивача. До того ж, позивач надав відповідачу довідку про те, що станом на 31.01.2012р. останні зміни та доповнення до статуту позивача були внесені 22.09.2011р.;

- позивачем вчинялися дії, які свідчать про виконання умов оспорюваного договору, тобто позивачем було схвалено укладений договір;

- президент позивача, який підписав спірний правочин від імені позивача, мав всі необхідні повноваження, визначені як статутом позивача, так і діючим законодавством.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/23277/14 від 22.12.2014р. в задоволенні позову було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/23277/14 від 22.12.2014р. та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач наголошував на наступному:

- відповідно до п.14.4 Статуту позивача його виконавчим органом є президент, який здійснює управління поточною діяльністю товариства. При чому, положення п.14.4.1 Статуту, які надавали президенту позивача право одноособово приймати рішення про розпорядження майном товариства, укладати, змінювати, тлумачити та припиняти (розривати) господарські договори (правочини) і контракти на підставі постанови Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2013р. у справі №910/953/13 визнано такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства, а відтак недійсними;

- уклавши спірний договір, президент позивача діяв з перевищенням наданих йому повноважень, оскільки рішення про укладання спірного правочину, враховуючи відсутність згоди загальних зборів акціонерів, було прийнято одноособово президентом товариства.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.01.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 23.02.2015р.

23.02.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про непідтвердженість доводів скарги належними доказами та просив суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015р. було змінено склад колегії суддів та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Іоннікової І.А., Мартюк А.І.

В судове засідання 23.02.2015р. з'явився лише представник відповідача. Представник позивача не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 17.03.2015р.

16.03.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без участі повноважного представника Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ".

Вказана заява була задоволена судом.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2015р. було змінено склад колегії суддів та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Новікова М.М.

В судовому засіданні 17.03.2014р. представник відповідача заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представник позивача в судове засідання 17.03.2015р. не з'явився, але, як уже зазначалося вище, позивач подав до Київського апеляційного господарського суду заяву про розгляд справи без участі його повноважного представника. Колегія суддів задовольнила заяву позивача.

Оскільки явка представників сторін у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представника позивача за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 17.03.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

07.07.2009р. між відповідачем, як банком, та позивачем, як позичальником, було укладено кредитний договір №27108К8 (далі - Кредитний договір), за умовами якого (п.п.3.1, 3.2.1-3.2.4) банк надає позичальникові кредит шляхом відкриття не відновлювальної кредитної лінії на умовах цього договору (далі - кредит або кредитна лінія), а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі, встановлені цим договором. Ліміт кредитної лінії: 8 532 000,00 гривень. Загальний ліміт з урахуванням попередньої заборгованості: еквівалент 1 059 000,00 євро. Кінцевий термін погашення кредиту: 30.06.2010р. Цілі кредиту: фінансування обігових коштів підприємства з метою забезпечення розрахунків за потреби енергоносіїв (природний газ, електроенергію), сировину (картон, папір) та інші поточні потреби (том справи - 1, аркуші справи - 9-27).

В п.8.1 Кредитного договору передбачено, що останній залишається чинним до дати повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором.

Будь-які зміни та доповнення до договору можуть бути внесені тільки у письмовому вигляді, оформляються, якщо інше не передбачено цим договором, додатковими угодами (правочинами), які підписуються повноважними представниками позичальника і банку та є невід'ємними частинами цього договору (п.8.6 Кредитного договору).

Протягом 2009 - 2014 років між сторонами було укладено низку договорів про внесення змін до Кредитного договору.

Так, 31.01.2012р. було укладено договір №27109К8-15 про внесення змін до Кредитного договору (том справи - 1, аркуші справи 28-30), в якому сторони досягли згоди щодо внесення змін до розділу 3 (п.п.3.2.3, 3.2.5, 3.2.6.2, 3.4, 3.5) і 4 (п.4.1) Кредитного договору, а також коригування Додатку №1 до Кредитного договору «Графік надання та погашення кредиту за Договором».

Названим договором, зокрема, було змінено термін кінцевого погашення кредиту, а також встановлено процентну ставку за користування кредитом, починаючи з 01.01.2012р. в розмірі 10% річних з можливістю її зміни в разі невиконання позичальником зобов'язань, визначених п.5.1.3.7 Кредитного договору, до 12% річних. Також сторони погодили порядок сплати та нарахування процентів за користування кредитом і плати за управління кредитом, затвердили новий графік надання та погашення кредиту за Кредитним договором.

Позивач просив суд визнати недійсним договір №27109К8-15 від 31.01.2012р. про внесення змін до Кредитного договору, посилаючись на те, що він був укладений від імені позивача його президентом Мельнічук С.І. з перевищенням наданих йому повноважень.

При цьому позивач зазначав про те, що відповідно до п.14.4.1 Статуту позивача президент товариства є його виконавчим органом і він, зокрема, наділений повноваженнями з розпорядження майном товариства та укладення, зміни, тлумачення та припинення (розірвання) господарських договорів (правочинів) і контрактів. Однак постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2013р. у справі №910/953/13 вищезгадані положення п.14.4.1 Статуту позивача було визнано недійсними.

Окрім того, позивач наголошував на тому, що договір №27109К8-15 від 31.01.2012р. про внесення змін до Кредитного договору є значним правочином у розумінні ч.1 ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства", а тому його укладання належало до виключної компетенції Загальних зборів акціонерів позивача.

На думку позивача, вищенаведені обставини свідчать про наявність підстав для визнання договору №27109К8-15 від 31.01.2012р. про внесення змін до Кредитного договору недійсним на підставі ч.2 ст. 203, ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Місцевий господарський суд відмовив в задоволенні позову повністю, визнавши позовні вимоги необґрунтованими та непідтвердженими належними доказами.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання правочину недійсним.

В ст. 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з нормами ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відносно посилання позивача на те, що спірний договір №27109К8-15 від 31.01.2012р. про внесення змін до Кредитного договору було укладено Мельнічук С.І. з перевищенням наданих йому повноважень, судом було встановлено наступне.

У господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, необхідно враховувати, що письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена уповноваженим органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Згідно з приписами ст. ст. 92, 97 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

В процесі судового розгляду було встановлено, що на час укладення вищевказаного договору позивач здійснював свою діяльність на підставі Статуту, затвердженого рішенням Загальних зборів акціонерів від 23.08.2011р. (том справи - 1, аркуші справи - 33-45).

Управління та контроль діяльністю товариства (позивача) врегульований розділом 14 Статуту позивача, згідно з п.п.14.1, 14.2 якого органами управління товариства є: Загальні збори акціонерів товариства; Президент товариства; Ревізійна комісія товариства. За рішенням Загальних зборів товариства можуть бути створені інші органи управління і контролю його діяльністю. Посадовими особами товариства є: Президент товариства; Голова Ревізійної комісії товариства.

Загальні збори акціонерів є вищим органом товариства (п.14.3 Статуту позивача).

Виконавчим органом товариства є Президент товариства, який здійснює управління поточною діяльністю товариства (п.14.4 Статуту позивача).

Органом контролю за фінансово-господарською діяльністю товариства є Ревізійна комісія товариства.

В п.14.1.1 Статуту позивача наведено перелік повноважень Президента товариства, згідно з якими він, зокрема: розробляє плани поточної діяльності та заходи щодо вирішення статутних завдань товариства; розпоряджається майном товариства; укладає, змінює, тлумачить та припиняє (розриває) господарські договори (правочини) і контракти; видає накази і розпорядження та інші юридичні акти, підписує фінансово-господарські документи, видає доручення і довіреності, відкриває в установах банків поточні, кредитні, депозитні та інші рахунки товариства; приймає рішення з інших питань поточної діяльності товариства та вживає заходів для досягнення цілей товариства.

В матеріалах справи наявна постанова Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2013р. у справі №910/953/13 за позовом Усенка Олексія Миколайовича до Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ" про визнання недійсним положення п.14.4.1 Статуту та зобов'язання вчинити дії (том справи - 1, аркуші справи - 46-50). Вказаною постановою задоволено апеляційну скаргу Усенка О.М. Скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2013р. у справі №910/953/13 та прийнято нове рішення, яким позов Усенка О.М. до Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ" про визнання недійсним положення п.14.4.1 Статуту та зобов'язання вчинити дії задоволено повністю. Визнано недійсним положення п.14.4.1 Статуту Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ" про повноваження виконавчого органу - президента товариства щодо розпорядження майном товариства та укладення, зміни тлумачення та припинення (розірвання) господарських договорів (правочинів) і контрактів. Зобов'язано Приватне акціонерне товариство "Бліц-Інформ" провести загальні збори акціонерів товариства, на яких розглянути питання щодо приведення у відповідність з Законом України "Про акціонерні товариства" положень Статуту про повноваження виконавчого органу товариства та внесення відповідних змін до Статуту товариства.

Згідно з ч.3 ст. 35 Господарського процессуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з нормами ч.2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Як уже зазначалося вище, спірний договір №27109К8-15 від 31.01.2012р. про внесення змін до Кредитного договору з боку позивача був укладений та підписаний президентом товариства Мельнічук С.І.

Колегією суддів прийнято до уваги посилання позивача на те, що Мельнічук С.І. не мав достатнього обсягу повноважень на укладення спірного договору, оскільки останній є значним правочином у розумінні ч.1 ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства", а тому його укладання належало до виключної компетенції Загальних зборів акціонерів позивача.

Однак відповідно до п.5.8 Статуту позивача будь-який юридичний документ є дійсним і обов'язковим для товариства лише в разі додержання принаймні однієї з нижченаведених умов:

- затвердження протокольним рішенням Загальних зборів акціонерів товариства;

- підписання президентом товариства або затвердження документу його наказом чи письмовим розпорядженням;

- підписання особою, яка спеціально уповноважена на це письмовим дорученням чи довіреністю товариства;

- підписи на документах мають бути засвідчені круглою печаткою товариства.

З матеріалів справи вбачається, що договір №27109К8-15 від 31.01.2012р. про внесення змін до Кредитного договору було підписано президентом позивача (Мельнічук С.І.) та скріплено (засвідчено) круглою печаткою позивача. Тобто, в даному випадку наявні дві умови, визначені Статутом позивача, за яких будь-який документ (в даному випадку договір №27109К8-15 від 31.01.2012р.) є дійсним і обов'язковим для позивача.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Порядок створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов'язки акціонерів визначає Закон України „Про акціонерні товариства", відповідно до ст. 58 якого виконавчий орган акціонерного товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу належить вирішення всіх питань, пов'язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради. Виконавчий орган акціонерного товариства підзвітний загальним зборам і наглядовій раді, організовує виконання їх рішень. Виконавчий орган діє від імені акціонерного товариства у межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом. Виконавчий орган акціонерного товариства може бути колегіальним (правління, дирекція) або одноосібним (директор, генеральний директор).

Згідно зі ст. 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу.

В ст. 60 Закону України "Про акціонерні товариства" передбачено, що порядок прийняття рішень особою, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу, встановлюється статутом акціонерного товариства. Особа, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу, вправі без довіреності діяти від імені акціонерного товариства, в тому числі представляти його інтереси, вчиняти правочини від імені товариства, видавати накази та давати розпорядження, обов'язкові для виконання всіма працівниками товариства. У разі неможливості виконання особою, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу, своїх повноважень, ці повноваження здійснюються призначеною нею особою, якщо інше не передбачено статутом або положенням про виконавчий орган.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на ст. 33 вищезгаданого Закону, згідно з ч.1, п.22 ч.2 якої загальні збори можуть вирішувати будь-які питання діяльності акціонерного товариства. До виключної компетенції загальних зборів належить прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства.

Повноваження з вирішення питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів, не можуть бути передані іншим органам товариства (ч.3 ст. 33 Закону України "Про акціонерні товариства").

В ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства" наведено визначення значного правочину, відповідно до якої рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається наглядовою радою. Статутом акціонерного товариства можуть бути визначені додаткові критерії для віднесення правочину до значного правочину. У разі неприйняття наглядовою радою рішення про вчинення значного правочину питання про вчинення такого правочину може виноситися на розгляд загальних зборів.

З наявного в матеріалах справи Звіту про фінансові результати позивача за 2011 рік та Балансу позивача, складеного станом на 01.01.2012р., вартість активів товариства (позивача) за вищевказаний звітний період становить 1 577 716 200,00 грн. Тобто, в 2012 році вартість активів позивача за даними останньої фінансової звітності дорівнювала 157 716 200,00 грн., тоді як ліміт заборгованості за Кредитним договором становить 8 532 000,00 грн.

З наведеного вбачається, що в даному випадку ринкова вартість послуг, що є предметом оспорюваного договору складає менше 10 відсотків вартості активів позивача, а тому місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин сторін п.22 ч.2 ст. 33 та ч.1 ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства".

Доказів на підтвердження протилежного ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Підсумовуючи вищенаведені обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що з урахуванням положень Статуту позивача, укладення президентом позивача договору №27109К8-15 від 31.01.2012р. про внесення змін до Кредитного договору не потребувало попереднього погодження Загальними зборами акціонерів позивача, а отже вказаний правочин був здійснений Мельнічук С.І. без перевищення наданих йому повноважень.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Тобто, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Настання передбачених ст. 241 Цивільного кодексу України наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину (аналогічна правова позиція наведена в п.3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

В процесі судового розгляду було встановлено, що позивач вчиняв дії, які свідчать про виконання умов оспорюваного договору, зокрема, позивач здійснював погашення нарахованих та неоплачених процентів у загальній сумі 229 706,27 грн.; сплачував проценти за користування кредитом, нараховані за період з лютого 2012 року по липень 2014 року у сумі 569 074,22 грн.; сплачував комісії за управління кредитом, нараховані з лютого 2012 року по липень 2014 року у сумі 31 141,80 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями та банківськими виписками (том справи - 1, аркуші справи - 108-165). При чому, вказані платежі за процентами та комісією були сплачені позивачем у розмірі, в строк та на умовах, визначених в договорі №27109К8-15 від 31.01.2012р. про внесення змін до Кредитного договору.

Наведені обставини свідчать про схвалення позивачем укладення вищезгаданого правочину з відповідачем і відповідно відсутність підстав для визнання його недійсним.

В силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Однак позивачем не надано суду доказів на підтвердження існування обставин, які б зумовлювали визнання недійсним оспорюваного ним договору №27109К8-15 від 31.01.2012р. про внесення змін до Кредитного договору.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Підсумовуючи вищенаведені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що спірний договір №27109К8-15 від 31.01.2012р. про внесення змін до Кредитного договору був укладений Мельнічук С.І. від імені позивача в межах наданих йому повноважень та з дотриманням вимог діючого законодавства.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки місцевого господарського суду.

Натомість за результатами перегляду справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим підстави для її задоволення відсутні.

У зв'язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-35, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2014р. у справі №910/23277/14 - без змін.

2. Матеріали справи №910/23277/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

М.М. Новіков