ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2015 р.Справа № 915/1435/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Морщагіної Н.С.

суддів Лисенко В.А., Савицький Я.Ф.

при секретарі судового засідання Молодові В.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Шавлуташвілі Г.Т., довіреність № АО-09/99 від 30.03.2015;

від відповідача: Загороднюк А.Д., довіреність б/н від 25.02.2015;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАФФРУТ»

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 03.11.2014

по справі № 915/1435/14

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Атомсервіс»

до: Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАФФРУТ»

про: стягнення 123847,80грн.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року Приватне акціонерне товариство «Атомсервіс» (позивач) звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАФФРУТ» (відповідач), про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу товарів № АО-09/150 від 12.05.2014 в сумі 123847,80грн., у тому числі основний борг - 41282,60грн., штраф в сумі 82565,20грн.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 03.11.2014 позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Атомсервіс» задоволені частково: з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАФФРУТ» на користь Приватного акціонерного товариства «Атомсервіс» стягнуто 82565,20 грн. боргу, 2476,96 грн. судового збору.

Рішення місцевого суду вмотивовано доведеністю матеріалами справи заборгованості відповідача з оплати отриманого товару на загальну суму 41282,60грн. за договором купівлі-продажу товарів № АО-09/150 від 12.05.2014, а також наявністю підстав для реалізації судом передбаченого ст. 83 ГПК України права на зменшення розміру штрафних санкцій.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАФФРУТ» не погодившись з прийнятим судовим рішенням, звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.11.2014 у справі №915/1435/14 та прийняти нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі через їх необґрунтованість.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції апелянт зазначає неповне з'ясування істотних обставин справи та невірне застосування норм діючого законодавства, зокрема:

рахунок, з яким п. 4.1 Договору пов'язує настання строку оплати за товар направлений позивачем не за юридичною адресою Товариства;

відповідачем не пред'явлено у встановленому п. 5.4 договору вимоги про сплату штрафу;

судом неправомірно застосовані положення п. 5.4 договору, оскільки вони суперечать вимогам ст. 231 ГК України, зокрема приписами даної норми визначено вид та розмір санкцій за прострочення грошового зобов'язання у вигляді пені в розмірі облікової ставки НБУ, разом з тим вимоги діючого законодавства не відносять штраф до виду відповідальності за прострочення негрошового зобов'язання;

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, зазначив про необґрунтованість доводів апелянта та відсутність підстав скасування судового рішення.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне:

Як було встановлено місцевим судом та вбачається із матеріалів справи, 12.05.2014 між Позивачем (Продавець) та Відповідачем (Покупець) укладено договір купівлі-продажу товарів № АО-09/150, відповідно до п.п.1.1 якого Продавець зобов'язався передати у власність Покупцю, а Покупець прийняти та оплати контейнери для зберігання овочів та цибулі (бувші у використанні) за ціною 80 грн. 1 шт. з ПДВ.

В п. 1.2. договору вказано, що кількість товару зазначається у видатковій накладній.

Розділом 2 договору унормовані умови щодо передачі товару, за якими, зокрема:

- товар вивозиться власними силами та за свій рахунок Покупцем, з місця складування: м. Южноукраїнськ, Миколаївська обл., промисловий майданчик 21 (п.2.1.);

- право власності на товар переходить до Покупця з моменту фактичної передачі товару Покупцю та підписання видаткової накладної (п.2.2.);

- з моменту переході права власності на товар до Покупця, відповідальність за його збереження переходить до Покупця (п.2.3.);

- товар переданий Покупцю відповідно до умов цього Договору поверненню не підлягає (п.2.4.).

Згідно з п. 4.1 договору оплата товару здійснюється Покупцем за визначеною п. 1.1. договору ціною та у строк до 01 серпня 2014 року включно шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Продавця, зазначений в п. 8 цього договору відповідно до виставленого рахунку.

За умовами розділу 5 договору, зокрема, п. 5.4 прострочення здійснення розрахунку за товар тягне за собою обов'язок Покупця на вимогу Продавця сплатити останньому штраф у подвійному розміру від загальної суми заборгованості за цим договором.

Як було встановлено місцевим судом та підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною №ЛНА-000005 від 14.05.2014 (а.с.17), підписаною та скріпленою печаткою Відповідача без жодних застережень, останнім було отримано від Позивача товар - контейнери у кількості 516 шт. загальною вартістю 41282,00грн.

На сплату вартості поставленого товару Позивачем виставлено рахунок-фактуру № СФ-0000186 від 14.05.2014.

У зв'язку з неотриманням оплати вартості товару у строк, встановлений п. 4.1 Договору Позивач звернувся до Господарського суду Миколаївської області про стягнення означеної заборгованості та нарахованих відповідно до п. 5.4 договору штрафних санкцій.

Оцінюючи правильність застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального законодавства в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог апеляційної скарги з огляду на таке:

Відповідно до ст.ст.173, 174 ГК України та ст.ст.11, 509 ЦК України укладений між сторонами договір купівлі-продажу товарів № АО-09/150 від 12.05.2014 є належною підставою для виникнення у Покупця грошових зобов'язань з оплати поставленого Продавцем товару у встановленому порядку і розмірах.

Беручи до уваги правову природу укладеного договору, кореспондуючі права та обов'язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з купівлі-продажу.

Як встановлено ст.655, ч.1 ст.691 ЦК України Покупець зобов'язаний сплатити товар за ціною, встановленою в договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України на Покупця покладено обов'язок оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між Позивачем та Відповідачем договір купівлі-продажу є належною підставою для виникнення у останнього грошових зобов'язань, визначених його умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Таким чином, Відповідач не мав жодних підстав для ухилення від виконання обов'язку із здійснення повного розрахунку за поставлений товар відповідно до умов Договору у розмірі 100% вартості поставки до 01.08.2014 включно.

Наразі, як вбачається із матеріалів справи, Продавцем зобов'язання з поставки товару виконані належним чином у повному обсягу - наявна видаткова накладна у світлі норм ст. ст. 664, 666 ЦК України, п. 2.1, 2.2 договору належною мірою підтверджує не тільки набуття Відповідачем право власності на відповідний товар, але й свідчить і про наявність відповідної товаросупровідної документації.

Відповідно до ст. 202 ГК України та ст.598 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Отже, Відповідачем не були виконані грошові зобов'язання в сумі 41282,00грн. з оплати отриманого товару - будь-яких доказів протилежно або припинення відповідних грошових зобов'язань перед Позивачем у будь-який інший передбачений законом спосіб, Відповідачем всупереч ст.ст.4-3, 33 ГПК України до матеріалів справи не надано. Таке невиконання грошових зобов'язань кваліфікується судом як їх порушення у розумінні ЦК України, а сам Покупець вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання у розумінні ч.1 ст.612 цього Кодексу.

При цьому, в контексті аргументів апеляційної скарги, судова колегія наголошує, що за умовами п.4.1. договору необхідність здійснення Відповідачем повного розрахунку за поставлений товар обумовлена конкретною датою - 01.08.2014. Більш того, Відповідачем всупереч ст.ст.4-3, 33 ГПК України не надано доказів, висування обґрунтованих претензій у встановленій формі та впродовж відповідного строку після отримання товару щодо неотримання рахунку-фактури, або будь-якого іншого порушення умов договору з боку Позивача, з огляду на що доводи Скаржника визнаються доказово і юридично неспроможними.

В свою чергу, за змістом ст.ст.549, 611 ЦК України та ст.ст.216-218 ГК України, які були належним чином застосовані місцевим судом до розглядуваного спору, наслідком порушення Відповідачем грошового зобов'язання є необхідність сплати Позивачеві як кредиторові заборгованості з нарахованими, зокрема, на неї штрафними санкціями, умови щодо застосування яких встановлено у п. 5.4. договору.

При цьому, колегія суддів зауважує, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин у світлі висновків рішення Конституційного суду України від 09.07.2002 року №15-рп/2002 не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Відповідно до частини 2 статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежним чином виконаного зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 ГК України.

Враховуючи невиконання відповідачем обов'язку щодо проведення розрахунків за поставлений товар та погодження сторонами у пункті 5.4 договору обов'язку відповідача сплатити у такому випадку на користь позивача штраф в подвійному розмірі від загальної суми заборгованості за цим договором, враховуючи передбачений ст. 627 ЦК України принцип свободи договору, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для стягнення відповідної штрафної санкції.

Водночас, згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Апеляційна інстанція враховує той факт, що з матеріалів справи не вбачається, судами не встановлено та заявником не доведено оспорювання та визнання недійсним у встановленому порядку пункту 5.4 договору, на якому власне і ґрунтуються позовні вимоги у даній справі.

Таким чином, порушені скаржником питання щодо недопустимості стягнення штрафу у розмірі, визначеному договором, виходять за межі даних позовних вимог та можуть бути лише предметом іншого позовного провадження.

Проте, слід зазначити, що у разі визнання недійсним вказаного пункту договору та набрання законної сили відповідним судовим рішенням, заінтересована сторона не буде позбавлена можливості ініціювати перегляд оскаржуваного судового акту за нововиявленими обставинами.

Так само, судова колегія вважає правомірним застосування місцевим господарським судом положень ст. 83 ГПК України, ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України при розгляді вимог щодо стягнення з відповідача штрафних санкцій.

Правовий аналіз вищенаведених законодавчих норм свідчить про те, що вони застосовуються за наявності певних умов на розсуд суду та не є імперативними.

За приписами статті 233 ГК України, яка також кореспондується з приписами частини 3 статті 551 ЦК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

При цьому, при застосуванні ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. Слід враховувати, що правила ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником.

З викладеного вбачається, що зазначені норми дають право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо застосування положень п. 3 ст. 83 ГПК України при зменшенні розміру штрафних санкцій, оскільки стягнення штрафних санкцій у подвійному розмірі від суми основного боргу є надмірно великим, значно перевищує розмір заборгованості та порушує такі загальні засади цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованих висновків про наявність підстав для зменшення розміру штрафу на 50% згідно положень статті 233 ГК України та пункту 3 статті 83 ГПК України (аналогічної правової позиції притримується й Вищий господарський суд України в постановах у справах № 5023/3165/12 від 19.12.2012 р., № 908/1608/14 від 03.04.2014 р., № 921/167/13-г від 03.04.2014 р.).

Наразі, будь-яких інших підстав, передбачених ст.104 Господарського процесуального кодексу України, для скасування чи зміни оскаржуваного рішення апеляційним судом не встановлено.

На підставі вищевикладеного, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАФФРУТ" задоволенню не підлягає, що згідно із ст. 49 Господарського процесуального кодексу України має наслідком віднесення на рахунок останнього витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАФФРУТ" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Миколаївської області від 03.11.2014 у справі № 915/1435/14 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 06.04.2015.

Головуючий суддя Н.С. Морщагіна

суддя В.А. Лисенко

суддя Я.Ф. Савицький