КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2015 р. Справа№ 911/5158/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Ропій Л.М.

Рябухи В.І.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Каракоця О. Р. - представник за довіреністю № э.37.7.0.0/Д-990 від 30.03.2015

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах»

на рішення Господарського суду Київської області від 20.01.2015

у справі № 911/5158/14 (суддя Карпечкін Т. П.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кримагрострой»

про стягнення 31 070,90 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача в порядку регресу страхового відшкодування в сумі 30 720,90 грн., яке позивачем як страховою організацією було виплачено в зв'язку з пошкодженням автомобіля «Шкода Октавія», державний номерний знак АЕ 1632 СА, який належить Сокур Наталії Володимирівні, внаслідок ДПТ, що сталася з вини Галети Михайла Тихоновича - водія автомобіля «Фольцваген Пассат», державний номерний знак 90092 РК, який є працівником відповідача, та витрат на оплату послуг експерта в сумі 350 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 20.01.2015, повний текст якого підписаний 26.01.2015, у справі № 911/5158/14 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що до позивача у межах фактично виплаченої суми відшкодування, а саме 30 720,90 грн., перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, а саме до відповідача, з яким винний у ДТП водій автомобіля «Фольцваген Пассат» Галета М.Т. знаходився у трудових відносинах, проте позивачем позов подано з порушенням встановленого ЦК України трирічного строку позовної давності, що, враховуючи відповідну заяву відповідача про застосування строків позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення вказаної суми.

У задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача витрат позивача з оплати послуг експерта у розмірі 350,00 грн. суд першої інстанції відмовив з тих підстав, що вони не входять до суми виплаченого позивачем відшкодування, відповідно, не входять до складу шкоди, право на відшкодування якої перейшло від потерпілої особи до позивача в порядку регресу, а відтак, підстави для їх відшкодування за рахунок відповідача в порядку ст. 27 Закону України «Про страхування» відсутні, та зауважив на пропуску строків позовної давності і щодо вказаних позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 20.01.2015 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що оспорюване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесено внаслідок неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Так, позивач зазначив про те, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що позивачем порушений строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки позивач в межах строків позовної давності звернувся до суду за місцезнаходженням відповідача, тобто до Господарського суду Автономної республіки Крим, проте у зв'язку з проведенням анексії Криму, справа не розглядалась довгий час, а потім 20.05.2014 та 17.06.2014 надійшли документи на російській мові, завірені українськими печатками, від незрозумілого органу, який іменував себе судом, а після цього довгий час питання територіального судового перерозподілу справ був не вирішений державою, в той час як позивач неодноразово звертався до суду з позовною заявою, але позовні заяви постійно повертались судом, доки питання розгляду справ не були врегульовані законодавчо.

З огляду на вказані обставини, позивач зазначив про те, що він в межах строків позовної давності здійснював всі необхідні заходи для звернення до суду з позовною заявою.

Ухвалою від 26.02.2015 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Відповідач в жодне судове засідання представників не направив, про причини неявки представників у судове засідання суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила наступне.

09.11.2007 позивач як Страховик та Сокур Наталя Володимирівна як Страхувальник уклали договір страхування наземного транспорту № DNL0АЕ00000353 (далі Договір) (а.с. 10-11), предметом якого є страхування майнових інтересів Страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов'язаних з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом - автомобілем «Шкода Октавія», державний номерний знак АЕ 1623 СА (далі Автомобіль).

В п. 9 Договору сторонами погоджено, що Договір діє 12 місяців з 09.11.2007 по 08.11.2008 включно. При бажанні Страхувальника застрахувати Автомобіль на строк, більший за 12 місяців та у разі сплати страхового платежу, зазначеного в п. 8 Договору, Договір вважається щорічно продовженим на відповідний строк, за який здійснена сплата страхового платежу.

З наявної в матеріалах справи копії меморіального ордеру № РТО26ВОТАZ від 06.11.2009 (а.с. 38) слідує, що Страхувальником перераховано страховий платіж в сумі 3 461,53 грн., а отже, в порядку, встановленому п. 9 Договору, строк його дії був продовжений.

30.03.2010 о 14 годині 45 хвилин в м. Сімферополь по вул. Гагаріна, 14 сталась дорожньо-транспортна пригода (зіткнення автомобілів) за участю Автомобіля під керуванням Сокур Н. В., автомобіля «Фольцваген пассат», державний номерний знак 90092 РК (далі Автомобіль 1), під керуванням Галети Михайла Тихоновича та автомобіля «Міцубісі Лансер», державний номерний знак АК1135АМ, під керуванням Барсегян Валентини Володимирівни .

В результаті ДТП пошкоджено застрахований позивачем Автомобіль.

За замовленням позивача, Фізичною особою-підприємцем Москвіним Миколою Юрійовичем (сертифікат УТО № 1675, свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів № 2244 від 03.02.2005) проведено оцінку визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику Автомобілю внаслідок спірного ДТП, за результатам якого 12.04.2010 складено Звіт про оцінку майна (далі Звіт) (а.с. 25-35), яким встановлено, що вартість відновлювального ремонту Автомобіля з урахуванням фізичного зносу складових становить 31 099,65 грн.

Згідно зі складеним позивачем Страховим актом № И-3580 від 25.05.2010 (а.с. 36-37), того, що франшиза за Договором щодо збитків, завданих ДТП, становить 0,5 % від страхової суми (75 750 грн.), тобто 378,75 грн., до виплати в якості страхового відшкодування призначено 30 720,90 грн. (31 099,65-378,75).

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» (тут і далі в редакції, чинній на дату спірної ДТП) здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

В заяві про виплату страхового відшкодування від 01.04.21010, що її подано позивачу Сокур Н. В. (а.с. 12-13), остання не зазначила, куди саме вона просить перерахувати страхове відшкодування, проте зі змісту страхового акту № И-3580 від 25.05.2010 слідує, що страхове відшкодування вирішено виплатити Сокур Н. В. на рахунок в Кримському РУ відділенні ПриватБанка № картка миттєвого випуску №, МФО 384436, ЗКПО 22161801, для видачі Сокур Н. В. на картку миттєвого випуску 6238 - транзитний рахунок Інгострах.

Згідно з наявними в матеріалах справи копіями платіжного доручення № 6296 від 28.05.2010 та меморіального ордеру № А0531SS2W8 від 31.05.2010, страхове відшкодування в сумі 30 720,90 грн. виплачено Сокур Н. В.

З відмітки банку на вказаних платіжних документах слідує, що вони банком проведені, а отже, страхове відшкодування позивачем виплачене в повному обсязі.

При цьому колегія суддів враховує, що факт виплати позивачем 28.05.2010 страхового відшкодування в сумі 30 720,90 грн. встановлений в рішенні Київського районного суду м. Сімферополя у справі № 123/2266/13-ц, провадження № 2/123/1864 від 29.05.2013, а відтак, вказаний факт в силу приписів ч. 4 ст. 35 ГПК України, якою встановлено, що рішення суду з цивільної справи, що набрало законної сили, є обов'язковим для господарського суду щодо фактів, які встановлені судом і мають значення для вирішення спору, не потребує доведення під час розгляду цієї справи.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пошкоджено Автомобіль, вищезгаданим рішенням Київського районного суду м. Сімферополя у справі № 123/2266/13-ц, провадження № 2/123/1864 від 29.05.2013, визнано Галету Михайла Тихоновича.

Вказаним судовим рішенням також підтверджується та сторонами не заперечується той факт, що Галета М. Т. є працівником відповідача та на час ДТП перебував у трудових відносинах з останнім.

В силу приписів ч. 4 ст. 35 ГПК України, вказані обставини також не потребують доведення під час розгляду цієї справи по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже, саме відповідач як особа, працівник якої винний у спірній ДТП та на дату її вчинення виконував трудові обов'язки, має відшкодувати завдану його працівником шкоду.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з ч. п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Виходячи з приписів чинного законодавства, позивач, виплативши спірне страхове відшкодування, набув права вимоги до особи, винної у спірній ДТП, якою в даному випадку є саме відповідач.

При цьому щодо посилань відповідача на те, що цей позов позивач мав подавати до ЗАТ «УІСК «Інвестсервіс» як до страховика цивільно-правової відповідальності осіб, які правомірно володіють Автомобілем 1, слід зазначити, що згідно з п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК України особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові, а отже позивач за власним вибором має право на звернення до суду як до відповідача (як роботодавця особи, винної у заподіянні збитків), так і до ЗАТ «УІСК «Інвестсервіс» (як страховика цивільно-правова відповідальності осіб, які правомірно володіють Автомобілем 1).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом, з чим колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності, відповідно до статті 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За приписом частини шостої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності за регресними зобов'язаннями починається від дня виконання основного зобов'язання. Тому, зокрема, право страховика за договором страхування на подання до суду регресного позову про стягнення з винної особи коштів, виплачених страховиком як страхове відшкодування, виникає з моменту сплати такого відшкодування, а не з моменту виникнення страхового випадку (п. 4.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Отже, враховуючи, що спірне страхове відшкодування позивач перерахував 28.05.2010 (платіжне доручення № 6296 від 28.05.2010), строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом розпочався 29.05.2010 та, відповідно, сплив 28.05.2013.

Позивач до суду звернувся 26.11.2014, про що свідчить відмітка відділення зв'язку на конверті, в якому позовна заява надійшла до суду першої інстанції, тобто з порушенням трирічного строку позовної давності.

В апеляційній скарзі позивач зазначив про те, що в межах строків позовної давності він звернувся до суду за місцезнаходженням відповідача, тобто до Господарського суду Автономної республіки Крим, проте у зв'язку з проведенням анексії Криму, справа не розглядалась довгий час, а потім 20.05.2014 та 17.06.2014 надійшли документи на російській мові, завірені українськими печатками, від незрозумілого органу, який іменував себе судом, а після цього довгий час питання територіального судового перерозподілу справ був не вирішений державою, в той час як позивач неодноразово звертався до суду з позовною заявою, але позовні заяви постійно повертались судом, доки питання розгляду справ не були врегульовані законодавчо.

Проте, вказані обставини не можуть бути прийняті судом як підстава не застосовувати сплив строку позовної давності до заявлених у цій справі вимог, оскільки, як слідує з наданих позивачем на підтвердження вказаних обставин копій документів, з позовом до Господарського суду Автономної республіки Крим позивач звернувся у 2014 році, в той час як строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом сплив 28.05.2013, тобто більш ніж за півроку до звернення позивача до суду з позовними вимогами до відповідача.

Посилаючись, в обґрунтування заперечень проти пропуску строку позовної давності, на пред'явлення позову до водія Галети Михайла Тихоновича, за результатами розгляду якого Київським районним судом м. Сімферополя винесено рішення від 29.05.2013 у справі № 123/2266/13-ц, провадження № 2/123/1864, позивач не навів правового обґрунтування на підтвердження того, що вказані обставини свідчать про зупинення строку позовної давності або про його переривання.

Частиною 3 статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У поданому відповідачем відзиві на позовну заяву (а.с. 100-101) відповідач просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, посилаючись на те, що спірне страхове відшкодування постраждалій особі ним було виплачено 31.05.2010, тобто більш ніж три роки тому.

За таких обставин, враховуючи сплив строку позовної давності за вимогами позивача, розгляд яких є предметом цієї справи, приписи ч. 4 ст. 267 ЦК України та подану відповідачем заяву, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 30 720,90 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на оплату послуг експерта в сумі 350 грн., в задоволенні яких судом першої інстанції позивачу відмовлено, слід зазначити, що згідно з п. 8.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна від 24.11.2003 № 142/5/2092, до вартості матеріального збитку, який визначається під час оцінки, не включаються витрати власника КТЗ, пов'язані з транспортуванням, зберіганням КТЗ, оплатою за експертні дослідження, поштовими витратами, з викликом сторін для технічного огляду КТЗ та іншими витратами, тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні вказаних вимог. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду Київської області від 20.01.2015 у справі № 911/5158/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної скарги, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах».

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на рішення Господарського суду Київської області від 20.01.2015 у справі № 911/5158/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 20.01.2015 у справі № 911/5158/14 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/5158/14.

Повний текст постанови складено: 06.04.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.М. Ропій

В.І. Рябуха