ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року Справа № 910/10507/13

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді Саранюка В.І. - доповідача у справі
суддівГольцової Л.А. Кочерової Н.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Прокуратури міста Києва Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постанову відКиївського апеляційного господарського суду 15.12.2014
у справі господарського суду№ 910/10507/13 міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доПублічного акціонерного товариства "Укрнафта"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз"
за участюПрокуратури міста Києва
прозобов'язання укласти договір
за участю представників сторін:

від прокуратури - Савицька О.В.

від позивача - Громніцький Ю.П.

від відповідача - Дяків Г.М.

від третьої особи - Белячкова О.В.

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.09.2014 у справі № 910/10507/13 частково задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Позивач). Вирішено укласти між сторонами договір на постачання природного газу. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2014 скасовано рішення господарського суду міста Києва від 09.09.2014 у даній справі та прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Позивача.

Не погоджуючись із вказаною постановою, Прокуратура міста Києва, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулися з касаційною скаргою, в яких просять Вищий господарський суд України скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2014 та залишити в силі рішення господарського суду міста Києва від 09.09.2014.

В касаційних скаргах заявники вказують на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, зокрема статті 631 Цивільного кодексу України, статті 187 Господарського кодексу України.

10.03.2015 ПАТ "Укрнафта" звернулося до суду касаційної інстанції з відзивом на касаційні скарги, в якому просило суд відмовити скаржникам у задоволенні касаційних скарг.

12.03.2015 ПАТ "Укртрансгаз" надало відзив на касаційні скарги та просило скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2014 та залишити в силі рішення господарського суду міста Києва від 09.09.2014 у справі № 910/10507/13.

В судовому засіданні оголошувалася перерва до 19.03.2015.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційних скарг, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, 24.11.2000 між НГВУ "Полтаванафтогаз" ВАТ "Укрнафта", ТОВ "Укрнафтогазтрейдинг", ТОВ "Надраінвест" укладено договір про спільну діяльність № 5/56СД з освоєння та розробки нафтогазоконденсатних родовищ в Полтавському нафтогазопромисловому районі.

Ліцензія на експлуатацію родовища, де ведеться спільна діяльність, належить НГВУ "Полтаванафтогаз" і використовується учасниками виключно в інтересах спільної діяльності.

Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 1729 від 27.12.2001 "Про забезпечення споживачів природним газом" потреба населення задовольняється з ресурсу природного газу, який формується за рахунок продажу підприємствами, частка держави у статутному фонді яких становить 50 відсотків та більше, господарськими товариствами, 50 відсотків та більше акцій (часток, паїв) яких перебуває у статутних фондах інших господарських товариств, контрольним пакетом акцій яких володіє держава, а також дочірніми підприємствами, представництвами та філіями таких підприємств і товариств, учасниками договорів про спільну діяльність, укладених за участю зазначених підприємств і товариств, та/або уповноваженими такими договорами особами Національній акціонерній компанії "Нафтогаз України" всього обсягу природного газу (в тому числі нафтового (попутного) газу) власного видобутку, який здійснюється на підставі спеціальних дозволів на користування надрами (за винятком обсягів газу, що використовується видобувними підприємствами відповідно до напрямів, визначених прогнозним річним балансом находження та розподілу природного газу по Україні, що затверджений Кабінетом Міністрів України), а у разі нестачі - за рахунок інших ресурсів Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Підприємства, зазначені в абзаці першому цього підпункту, а також учасники договорів про спільну діяльність, відповідно до яких розмір внеску підприємств, частка держави у статутному фонді яких становить 50 відсотків та більше, господарських товариств, 50 відсотків та більше акцій (часток, паїв) яких перебуває у статутних фондах інших господарських товариств, контрольним пакетом акцій яких володіє держава, а також дочірніх підприємств, представництв та філій таких підприємств і товариств становить 50 відсотків та більше загального розміру внесків учасників договорів про спільну діяльність, реалізують видобутий природний газ (за винятком обсягів газу, що використовується видобувними підприємствами відповідно до напрямів, визначених прогнозним річним балансом надходження та розподілу природного газу по Україні, що затверджений Кабінетом Міністрів України) виключно Національній акціонерній компанії "Нафтогаз України" за ціною, затвердженою Національною комісією регулювання електроенергетики для кожного суб'єкта господарювання, визначеного в цьому абзаці.

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" листом № 6-415/1.2-13 від 24.01.2013 запропонувало Публічному акціонерному товариству "Укрнафта" укласти договір поставки природного газу.

За умовами запропонованого договору передбачено продаж Відповідачем, як оператором за договором про спільну діяльність № 5/56 від 21.12.2000, Позивачу у власність протягом 2013 року 77 000 м3 природного газу власного видобутку для потреб населення за ціною 1 356,60 грн./1000 м3 газу. При цьому, передбачено можливість коригування об'ємів продажу газу в залежності від обсягів видобутку.

Листом № 09/04-1057 від 18.02.2013 НГВУ "Полтаванафтогаз" повідомило ПАТ "НАК "Нафтогаз України" про те, що НГВУ "Полтаванафтогаз", як уповноважений на ведення спільних справ учасник договору № 5/56СД від 21.11.2000, підтверджує свою готовність виконувати приписи статті 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу". При цьому наголосило на необхідності дотримання принципів законності та доцільності при укладенні договорів закупівлі природного газу.

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" про зобов'язання укласти договір.

Позовні вимоги мотивовані безпідставною відмовою Відповідача від укладання договору, що є порушенням приписів частини 1 статті 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу".

Частково задовольняючи позовні вимоги Позивача, суд першої інстанції виходив з того, що укладення запропонованого Позивачем договору поставки природного газу є обов'язковим, оскільки ПАТ "Укрнафта" відповідає критеріям газовидобувного підприємства, визначеним статтею 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу".

При цьому, господарський суд також послався на те, що договір поставки природного газу містить всі істотні умови, необхідні для даного виду договорів, не порушує прав та охоронюваних законом інтересів сторін та інших осіб і відповідає типовому договору на купівлю-продаж природного газу, затвердженому постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики № 849 від 05.07.2012.

Судом першої інстанції спростовано доводи Відповідача щодо неузгодженої ціни продажу природного газу на тій підставі, що запропонована Позивачем ціна відповідає вимогам постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики "Про встановлення ціни на товарний природний газ власного видобутку, видобутий відповідно до договору про спільну діяльність № 5/56СД від 24.11.2000 з освоєння та розробки нафтогазоконденсатних родовищ в Полтавському нафтогазопромисловому районі., яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

Суд апеляційної інстанції, не погоджуючись з позицією місцевого господарського суду, скасував рішення господарського суду міста Києва від 09.09.2014 у справі № 910/10507/13.

Постанова мотивована тим, що предметом договору, укладеного судом, є правовідносини, за якими постачальник зобов'язується передати покупцеві протягом 2013 року у власність товарний природний газ власного видобутку для потреб населення, а покупець приймати та оплачувати газ на умовах цього договору. За умовами даного договору постачальник зобов'язується передати покупцеві у власність газ протягом 2013 року. Рішення про укладення зазначеного договору в судовому порядку прийнято тільки у вересні 2014 року.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що на даний час укладення договору з наведеним предметом є неможливим. Отже, поставка газу протягом 2013 року та відповідно його оплата, за тарифами встановленими постановою НКРЕ на 2013 рік, не можуть бути здійснені.

Спірний договір фактично міг почати виконуватися у 2015 році (з огляду на процедури оскарження), через 2 роки після встановлення НКРЕ ціни на 2013 рік, яка була встановлена договором. Крім того, постанова НКРЕ від 27.12.2012 № 1833, станом на день винесення господарським судом міста Києва оскаржуваного рішення втратила чинність на підставі постанови НКРЕ від 30.12.2013 № 1854.

Колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Згідно з частиною 4 статті 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" потреби населення у природному газі задовольняються з ресурсів природного газу, видобутого газодобувними підприємствами, що зазначені у частині першій статті 10 цього Закону, а в разі їх недостатності - з інших ресурсів газу суб'єкта, уповноваженого на формування ресурсу природного газу для населення у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В пункті 4 статті 1 цього ж Закону міститься поняття газодобувного підприємства, яким є суб'єкт господарювання, що, відповідно до спеціального дозволу на користування надрами, видобуває природний газ на території України і в межах континентального шельфу та/або виключної (морської) економічної зони України.

Також Законом України "Про нафту і газ" передбачено, що видобування нафти та газу є способом користування нафтогазоносними надрами, а користувач нафтогазоносними надрами - це юридична або фізична особа, що має спеціальний дозвіл на користування нафтогазоносними надрами з метою пошуку та розвідки родовищ нафти і газу, видобутку нафти і газу або їх зберігання, повернення (захоронення) супутніх і стічних вод, інших відходів, що видобуваються в процесі розвідки і розробки родовищ нафти і газу. Спеціальний дозвіл на користування нафтогазоносними надрами - документ, що засвідчує право юридичної чи фізичної особи, якій цей документ виданий, на користування нафтогазоносними надрами протягом часу, в межах ділянки надр, на умовах, передбачених у цьому документі (ст. 1 Закону)

Відповідно до вимог частини 1 статті 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" підприємства, частка держави у статутному фонді яких становить 50 відсотків та більше, господарські товариства, 50 відсотків та більше акцій (часток, паїв) яких перебувають у статутному фонді інших господарських товариств, контрольним пакетом акцій яких володіє держава, а також дочірні підприємства, представництва та філії таких підприємств і товариств, учасники договорів про спільну діяльність та/або особи, уповноважені договорами про спільну діяльність, укладеними за участю зазначених підприємств, щомісяця здійснюють продаж усього товарного природного газу, видобутого на підставі спеціальних дозволів на користування надрами в межах території України, континентального шельфу і виключної (морської) економічної зони, для формування ресурсу природного газу, що використовується для потреб населення, безпосередньо суб'єкту, уповноваженому Кабінетом Міністрів України на формування такого ресурсу, за закупівельними цінами, які для кожного суб'єкта господарювання - власника спеціального дозволу на користування нафтогазоносними надрами щороку встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, згідно із затвердженим нею Порядком формування, розрахунку та встановлення цін на природний газ для суб'єктів господарювання, що здійснюють його видобуток.

Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 22 цього Закону газодобувні підприємства зобов'язані подавати національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, інформацію про заплановані на наступний календарний рік показники повної собівартості видобутого природного газу, рентної плати, а також прогнозованих обсягів видобування природного газу для формування, розрахунку та встановлення закупівельних цін на природний газ для суб'єктів господарювання, що здійснюють його видобування, відповідно до Порядку, затвердженого національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, а у випадках, визначених статтею 10 цього Закону, - укладати угоди з реалізації природного газу за закупівельними цінами.

Наведеними нормами закріплено продаж газу, видобутого вказаними у ній суб'єктами, на підставі спеціальних дозволів на користування надрами, зокрема, такий продаж мають здійснювати господарські товариства, 50 відсотків та більше акцій (часток, паїв) яких перебувають у статутному фонді інших господарських товариств, контрольним пакетом акцій яких володіє держава, а також дочірні підприємства, представництва та філії таких підприємств і товариств, які одночасно є власниками спеціального дозволу на користування нафтогазоносними надрами; є учасником договору про спільну діяльність та одночасно власниками спеціального дозволу на користування нафтогазоносними надрами.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність укладення договору на поставку природного газу.

Разом з тим, дане рішення місцевого господарського суду не відповідає вимогам Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 "Про судове рішення", згідно з пунктами 1, 2, 4, 9, 9.9. якої передбачено: "Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення має бути викладено чітко, зрозуміло, грамотно (тобто не містити граматичних і стилістичних помилок, виправлень). Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 ГПК щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

У резолютивній частині рішення має бути остаточна відповідь щодо усіх вимог, які були предметом судового розгляду. При цьому господарські суди повинні зазначати у рішенні про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов'язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект цього договору, наприклад: "Вважати договір (найменування договору) укладеним на умовах поданого (найменування позивача) проекту цього договору", а в разі необхідності - з викладенням у рішенні умов (пунктів) договору повністю або в певній частині. Якщо ж умови (пункти) поданого позивачем проекту договору судом прийнято лише в певній частині, то решта умов (пунктів), до яких вносяться зміни порівняно з проектом, викладається в резолютивній частині судового рішення".

Всупереч вищевказаному, в резолютивній частині вказано не про зобов'язання Відповідача укласти запропонований позивачем договір або вважати укладеним, а зазначено: "укласти договір", що не призведе до будь-яких наслідків (укладення договору, поява зобов'язань у сторін та виконання сторонами зобов'язань тощо).

Згідно зі статтею 84 Господарського процесуального кодексу України у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов'язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору.

Згідно з позовними вимогами Позивач просить суд зобов'язати Відповідача укласти з Позивачем договір поставки природного газу.

Крім того, суд першої інстанції приймаючи проект договору в редакції Позивача не надав оцінки його істотним умовам.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій, допустили неповноту у дослідженні обставин справи, що призвело до помилкових висновків, прийняті у справі рішення та постанова підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1115 - 1117, 1119, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Прокуратури міста Києва та Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 09.09.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2014 у справі № 910/10507/13 скасувати.

Справу № 910/10507/13 передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В. Саранюк

Судді Л. Гольцова

Н. Кочерова