ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2015 р. Справа №917/2516/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Кухар В.І.,

при секретарі Катренко І.С.,

за участю представників:

позивача - Вілінського С.І., за довіреністю №15-2015/Legal від 10.03.2015р.,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР" (вх.№1436П/2 від 02.03.2015р.), на рішення господарського суду Полтавської області від 13.01.2015р. у справі №917/2516/14,

за позовом Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією "Сантрейд", м. Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР", с. Юсківці, Лохвицький р-н., Полтавська обл.,

про зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 13.01.2015р. у справі №917/2516/14 (суддя Кльопов І.Г.), з урахуванням ухвали про виправлення описки від 21.01.2015р. позов задоволено.

Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Луксор-Утр" (ідентифікаційний , 37222, Полтавська обл., Лохвицький район, с. Юсківці, вул. Лучанська, 1-Б) видати з відповідального зберігання Дочірньому підприємству з іноземною інвестицією "Сантрейд" (Юридична адреса: 01030, м.Київ, вул. Б.Хмельницького, 19-21А, ідентифікаційний код: 25394566, П/р 9019 в ПАТ "Сітібанк", м. Київ, МФО 300584.) 5548614 кг. (п'ять мільйонів п'ятсот сорок вісім тисяч шістсот чотирнадцять кг.) зерна фуражної кукурудзи 3-го класу, вартістю 11707575,50грн.

Стягнуто з Товариство з обмеженою відповідальністю "Луксор-Утр" (ідентифікаційний , 37222, Полтавська обл., Лохвицький район, с. Юсківці, вул. Лучанська, 1-Б) на користь Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією "Сантрейд" (Юридична адреса: 01030, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 19-21А, ідентифікаційний код: 25394566, П/р 9019 в ПАТ "Сітібанк", м. Київ, МФО 300584.) 73080,00грн. судового збору.

Відповідач, не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 13.01.2015р. у справі №917/2516/14 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією "Сантрейд" повністю.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не дослідив ту обставину, що на момент звернення ДП "Сантрейд" до відповідача у листопаді 2014р. з вимогою про повернення (видачу) зерна зі зберігання, строк зберігання зерна за договором №100701 від 10.07.2013р. закінчився (згідно додаткової угоди - 31.08.2014р.). Також, апелянт вказує на те, що місцевим господарським судом не перевірено чи було проведено позивачем оплату за надані зерновим складом послуги.

При цьому, апелянт стверджує, що відмова позивачу у відвантаженні зерна зумовлена обставинами, які не залежали від власної волі відповідача, оскільки органами виконавчої служби проведено арешт та опломбування зерноскладів, про що свідчить акт опису й арешту майна від 16.10.2014р.

Також, апелянт вказує, що на його думку, судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення було порушено принципи рівності та змагальності сторін в судовому процесі, оскільки відповідач по справі не був належним чином повідомлений про час та місце її розгляду.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 05.03.2015р. апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та розгляд скарги призначено на 02.04.2015р.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№4990 від 30.03.2015р.), в якому просить рішення господарського суду Полтавської області від 13.01.2015р. залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Зокрема, позивач, спростовуючи доводи відповідача вказує, що закінчення строку зберігання зерна не означає припинення дії договору зберігання та, відповідно, не позбавляє зерновий склад зобов'язань з видачі прийнятого на зберігання зерна за першою вимогою поклажодавця; виконання поклажодавцем свого зобов'язання з оплати, поставлено в залежність від виконання відповідачем свого зобов'язання із здійснення розрахунку вартості наданих послуг; арешт та опломбування зерноскладів відповідача не є обставиною непереборної сили, а лише свідчить про існування у відповідача порушених зобов'язань перед третіми особами, що призвело до вчинення органами виконавчої служби відповідних виконавчих дій.

Відповідач надав клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№5266 від 02.04.2015р.), у зв'язку з зайнятістю уповноваженого представника апелянта в інших судових засіданнях 02.04.2015р.

Розглянувши клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно статті 77 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, відповідно до п.п. 1, 2 зокрема, є нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу, та неподання витребуваних доказів.

Судова колегія вважає, що апелянту було надано можливість викласти та обґрунтувати свою позицію у справі, як у суді першої інстанції, так і в апеляційному господарському суді, позиція відповідача щодо незгоди з оскаржуваним рішенням повністю викладена в апеляційній скарзі. Щодо посилань на те, що представник апелянта не може прийняти участь у судовому засіданні, у зв'язку з його зайнятістю в інших судових розглядах, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що чинне законодавство не обмежує учасників судового процесу певним колом осіб, які можуть представляти їх в суді та надає змогу скористатися своїм правом участі у судовому засіданні, надіславши іншого представника за дорученням.

Враховуючи наведене, судова колегія Харківського апеляційного господарського суду вважає, що наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, а отже клопотання апелянта про відкладення розгляду справи є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

У судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 02.04.2015р. представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи учасників процесу, заслухавши в судовому засіданні пояснення уповноваженого представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 10.07.2013р. між позивачем - ДП "Сантрейд" (Поклажодавцем) та відповідачем ТОВ "Амарант" (зміна назви на ТОВ "Луксор-УТР") (Зерновий склад) укладено договір складського зберігання зерна №100701, відповідно до п. 1.1 якого, Поклажодавець зобов'язаний передати продукцію, а Зерновий склад зобов'язаний прийняти її на зберігання на умовах, визначених цим договором.

Як вказує у позовній заяві позивач, порушення умов договору відповідачем, а саме неповернення зерна, яке зберігалось на його зерновому складі, стало підставою для звернення до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення про повне задоволення позову, господарський суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав свої зобов'язання за договором та передав на зберігання зерно, тоді як відповідач, не повернув позивачу зерно, чим порушив вимоги чинного законодавства та договору.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі статтею 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язок.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (стаття 936 Цивільного кодексу України).

Стаття 957 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Згідно частини 3 названої статті договір складського зберігання укладається у письмовій формі. Письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом.

У відповідності до пункту 24 статті 1 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" складські документи на зерно - товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов'язання зернового складу повернути його володільцеві такого документа. До складських документів, згідно зі ст.37 зазначеного Закону, належить також й складська квитанція.

У матеріалах справи наявні документи, які свідчать про знаходження сільськогосподарської продукції позивача на зберіганні у відповідача, а саме складська квитанція №71 від 17.10.2014р. (бланк серії АХ № 055494), згідно якої на відповідальному зберіганні відповідача перебуває 5548614 кг. (п'ять мільйонів п'ятсот сорок вісім тисяч шістсот чотирнадцять кг.) зерна кукурудзи 3-го класу.

При цьому, відповідач самостійно визнає, що на його складі знаходиться на зберіганні зерно позивача (зокрема в листі №1327 від 19.11.2014р.).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що матеріалами справи підтверджується факт прийняття відповідачем товару від позивача на зберігання.

Користуючись своїм правом отримати товар, позивач листом №10-925 від 05.11.2014р., який вручено відповідачу 07.11.2014р., звернувся до відповідача з вимогою видати (повернути) з відповідального зберігання 5548614 кг. зерна фуражної кукурудзи 3-го класу.

Відповідач відмовив у відвантаженні зерна позивачу, про що свідчать акти, що були складені впродовж періоду 17.11.2014 - 19.11.2014р. за участю представників позивача, експедиційної компанії, ТОВ "Компанія Грано СВ", яка надає послуги транспортно-експедиційного обслуговування згідно договору №01/09-2014 від 01.09.2014р. Вказаними актами зафіксовано не лише факт відмови відповідача виконувати вимогу позивача від 05.11.2014р. щодо видачі(відвантаження) зерна згідно запропонованого графіку, а також відмову в огляді(перевірці наявності) на території зернового складу зерна позивача.

Також, відповідач направив на адресу позивача лист №1327 від 19.11.2014р. в якому повідомив про неможливість відвантаження продукції ДП "Сантрейд", у зв'язку з накладенням арештів на все рухоме та нерухоме майно ТОВ "Амарант" (найменування змінено на ТОВ "Луксор-УТР"), зокрема, опломбуванням складів.

Відповідно до статей 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Договір, згідно статті 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, враховуючи те, що факт передачі сільськогосподарської продукції відповідачу підтверджується матеріалами справи, а невиконання зобов'язання з повернення продукції з відповідального зберігання є доведеним, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо наявності всіх підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було досліджено факту проведення позивачем оплати за надані зерновим складом послуги є безпідставними, оскільки у відповідності до пункту 4.4. договору перед відвантаженням зерна зерновий склад здійснює остаточний перерахунок вартості наданих послуг, які сплачуються поклажодавцем до такого відвантаження, однак відповідач, в порушення вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України не надав суду будь-яких доказів пред'явлення відповідного рахунку до сплати, або доказів відмови позивача від здійснення такої сплати.

Щодо посилань апелянта на те, що строк зберігання зерна за договором №100701 від 10.07.2013р. закінчився (згідно додаткової угоди - 31.08.2014р.), колегія суддів зазначає, що вказана обставина не свідчить про втрату позивачем права на пред'явлення вимоги про повернення зерна з відповідального зберігання. При цьому, колегія суддів вказує на те, що відповідачем не надано доказів виконання свого обов'язку згідно пункту 8.3. договору та вимог чинного законодавства щодо письмового попередження поклажодавця про закінчення строку зберігання зерна не пізніше сіми днів до закінчення граничного строку зберігання зерна й визначення строку протягом якого зерно може бути витребувано.

Також, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що арешт та опломбування органами виконавчої служби зерноскладів відповідача, про що свідчить акт опису й арешту майна від 16.10.2014р. ніяким чином не повязується із втратою права позивача вимагати повернення переданого зерна на зберігання, а отже і можливості звернення із відповідним позовом до суду та не позбавляє відповідача від виконання своїх зобов'язань за договором.

Твердження апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо неналежного повідомлення відповідача про час та місце судового розгляду спростовується матеріалами справи, зокрема наявним в них повідомленням про вручення поштового відправлення представнику відповідача особисто - 11.12.2014р., що свідчить про належність повідомлення ТОВ "Луксор-УТР" про час та місце судового засідання.

З огляду на викладене, враховуючи, що доводи, викладені в апеляційний скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що рішення господарського суду Полтавської області від 13.01.2015р. у справі №917/2516/14 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

У той час, колегія суддів зазначає, що приймаючи апеляційну скаргу до провадження та призначаючи її до розгляду суд апеляційної інстанції зобов'язував апелянта здійснити покладений на нього обов'язок по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у встановленому приписами чинного законодавства розмірі та порядку, а також надати до суду належні докази в підтвердження. Проте, станом на момент прийняття постанови відповідачем такого обов'язку вчинено не було.

Відповідно до пункту 2.23 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", у разі неподання доказів оплати судового збору суд має право стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів частин першої - четвертої статті 49 Господарського процесуального кодексу України або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 названого Кодексу.

Відповідно до статті 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Таким чином, враховуючи, що апелянтом не вчинено дій направлених на сплату судового збору у вірному розмірі та надання доказів у підтвердження вчинення таких дій, колегія суддів у відповідності до норм статті 99 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про необхідність стягнення суми судового збору за подання апеляційної скарги з апелянта в дохід Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, 102 п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду ,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 13.01.2015р. у справі №917/2516/14 залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР" (37222, Полтавська обл., Лохвицький р-н., с. Юсківці, вул. Луганська, буд. 1-Б, ) на користь Державного бюджету України (одержувач коштів - УДКСУ у Дзержинському районі м. Харкова Харківської області, код за , МФО 851011, номер рахунку 2003, банк одержувача ГУДКСУ у Харківській області, код класифікації доходів бюджету 22030001) - 35931 (тридцять п'ять тисяч дев'ятсот тридцять одну) грн. 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 06 квітня 2015 року.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.І. Кухар