КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2015 р. Справа№ 914/3778/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Федорчука Р.В.

Лобаня О.І.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 25.03.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2014 (повне рішення складено 26.12.2014)

у справі №914/3778/14 (суддя Марченко О.В.)

за позовом фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича

до Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області та до Державної казначейської служби України

про стягнення 44 000 000,00 грн. матеріальної шкоди та 10 000 000,00 грн. моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.12.2014 у справі №914/3778/14 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2014 у справі №914/3778/14 та прийняти нове рішення суду, яким позовні вимоги про стягнення 44 000 000,00 грн. матеріальної шкоди та 10 000 000,00 грн. моральної шкоди задовольнити.

В своїх доводах скаржник посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято із неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, з порушенням норм матеріального та процесуального права та висновки, викладені в рішенні місцевого господарського суду не відповідають обставинам справи.

Ухвалою від 26.01.2015 Київським апеляційним господарським судом прийнято до провадження вказану вище апеляційну скаргу та призначено справу №914/3778/14 до розгляду у судовому засіданні за участю повноважних представників сторін.

09.02.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від фермерського господарства Бурки В.В. надійшло клопотання з проханням справу розглянути за відсутності представника позивача у зв'язку з неможливістю забезпечити явку повноважних представників в судове засідання.

Ухвалою від 23.02.2015 Київським апеляційним господарським судом відкладено розгляд справи у зв'язку з неявкою в судове засідання представників сторін.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони повноважних представників не направили, своїм процесуальним правом, передбаченим ст. 22 ГПК України, не скористалися. Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання про розгляд апеляційної скарги, а також приймаючи до уваги те, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка учасників судового процесу без поважних причин у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути справу без участі в судовому засіданні представників сторін.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Сокальської районної Ради від 05.03.1999 № 6 надано в постійне користування фермеру Бурці Віталію Володимировичу 20,0 га земель водосховища відкритого акціонерного товариства «Сокальський завод хімічного волокна» для риборозведення.

15.12.1999 громадянину Бурці Віталію Володимировичу (на підставі розпорядження голови Сокальської районної державної адміністрації від 30.08.1999 № 1358 «Про надання у постійне користування земельної ділянки площею, 18,7974 га для ведення селянського (фермерського) господарства» видано державний акт на право постійного користування землею.

15.05.2002 за матеріалами інвентаризації складено паспорт ставка, з якого вбачається, що такий ставок знаходиться на території Поторицької сільської ради в селі Поториця в басейні річки Західний Буг, за типом «заплавний», джерело живлення якого - місцевий стік, призначення ставка - рекреація, власник - ФГ «Бурка В.В.».

Згідно з довідкою Сокальського управління водного господарства від 29.03.2006 №3/64 поступлення води в ставок без стороннього втручання (природного) з річки Західний Буг неможливе, а риба з вказаної річки не має можливості безперешкодно потрапляти в ставок.

13.06.2003 державні районні інспектори рибоохорони з території ФГ вилучили рибу і сітки, склавши протокол про адміністративне порушення, звинувативши Бурку Василя Володимировича в порушені Правил любительського та спортивного рибальства, затверджених наказом Державного комітету рибного господарства України від 15.02.1999 №19 і зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 28.04.1999 за № 269/3562.

17.09.2003 в Сокальський РВ ГУМВС України у Львівській області з Львівської міжрайонної природоохоронної прокуратури надійшли матеріали про незаконний вилов риби забороненими знаряддями лову Буркою Василем Володимировичем.

16.10.2003 винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи відносно Бурки Василя Володимировича за відсутністю події злочину, яку 12.10.2005 було скасовано прокуратурою Сокальського району.

18.11.2005 було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи з підстави відсутності події злочину, яку 17.01.2006 було скасовано прокуратурою Сокальського району.

23.01.2006 прокуратурою Сокальського району винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи за відсутністю в діянні складу злочину.

Постановою від 05.03.2010 Сокальським районним судом Львівської області скасовано постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 17.01.2006 та 23.01.2006 стосовно Бурки В.В.

24.03.2011 до Сокальського РВ ГУМВС України у Львівській області з прокуратури Сокальського району надійшли матеріали перевірки №328-483 (2003 рік) по факту незаконного вилову риби забороненими знаряддями лову Буркою В.В.

30.03.2011 винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи за відсутністю в діянні складу злочину (пункту 2 статті 6 Кримінально-процесуального кодексу України).

12.09.2011 Сокальським районним судом Львівської області скасовано постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, а справу скеровано в прокуратуру Сокальського району для проведення додаткової перевірки.

18.10.2011 прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи у зв'язку з відсутністю в діянні складу злочину.

09.12.2011 до Сокальського РВ ГУМВС України у Львівській області надійшла постанова про скасування постанови про відмову в порушенні кримінальної справи прокуратури Сокальського району від 07.12.2011, матеріали про відмову в порушенні кримінальної справи скеровано для проведення додаткової перевірки.

Після проведення додаткової перевірки 16.12.2011 винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи у зв'язку з відсутністю в діянні складу злочину.

23.03.2012 вказана постанова скасована прокуратурою Сокальського району та 27.03.2012 матеріали надійшли до Сокальського РВ ГУМВС України у Львівській області для проведення додаткової перевірки.

Під час проведення перевірки не було встановлено жодних даних, які б свідчили про наявність в діях Бурки Василя Володимировича складу злочину, передбаченого ст. 249 Кримінального кодексу України, у зв'язку з чим 30.03.2012 постановою ДІМ Сокальського РВ ГУМВС України у Львівській області в порушені кримінальної справи по факту незаконного вилову риби забороненими знаряддями лову відносно Бурки В.В. відмовлено за відсутністю події злочину.

У жовтні 2014 року фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звернулось до господарського суду Львівської області з позовом до Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області та Державної казначейської служби України про стягнення 44 000 000,00 грн. матеріальної шкоди та 10 000 000,00 грн. моральної шкоди.

Ухвалою від 24.10.2014 господарського суду Львівської області позовну заяву ФГ Бурки В.В. з доданими до неї матеріалами, відповідно до ст. ст. 16, 17 ГПК України, направлено до господарського суду міста Києва.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у зв'язку з незаконним звинуваченням представника ФГ Бурки Василя Володимировича у скоєнні злочину та у зв'язку з протиправними діями працівників Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області було порушено права позивача, що спричинило приниження ділової репутації та підриву довіри до діяльності фермерського господарства, заподіяно моральну шкоду та завдано матеріальні збитки.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Згідно з ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Нормами ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння моральної шкоди позивачеві необхідно встановити наявність усієї сукупності зазначених ознак складу цивільного правопорушення, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Стосовно посилань скаржника, на опублікування статті в газеті «Суботня Пошта» від 19.06.2003 під назвою «Рибне браконьєрство - двоюрідний брат рекету», яка призвела до приниження ділової репутації і підриву довіри до діяльності фермерського господарства Бурки В.В. колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, зі змісту зазначеної статті не вбачається, що вона стосується саме ФГ «Бурка В.В».

Також з листа першого віце-президента МАБЕТ Бойко А.Г., в якому позивачу відмовлено у співпраці не зазначено, як саме Бойко А.Г. дійшов висновку, що публікація в статті стосується ФГ «Бурка В.В».

Крім того, зазначена стаття, постанови про відмову в порушенні кримінальної справи та про скасування цих постанов не стосуються саме фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича, а стосуються фізичної особи Бурки Василя Володимировича.

Також місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області та Державна казначейська служба України не є належними відповідачами стосовно вимоги про стягнення шкоди, яка завдана діловій репутації позивача внаслідок публікації зазначеної статті.

Отже, матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували заподіяння саме позивачу втрат немайнового характеру, у тому числі моральних: приниження його ділової репутації та підриву довіри до його діяльності в результаті неправомірних дій відповідача.

З огляду на вищевикладене місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 10 000 000,00 грн. моральної шкоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Загальні правила відшкодування завданої особі недоговірної шкоди встановлені частиною першою ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку ще не є підставою для його стягнення. Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, шкідливого результату такої поведінки - збитків, їх наявності та розміру; причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності, хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували неправомірність дій Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області та Державної казначейської служби України, якими заподіяно шкоду ФГ «Бурка В.В.».

Згідно з ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані ним збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Слід зазначити, що при обчисленні розміру упущеної вигоди має значення достовірність (реальність) тих доходів, які потерпіла особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов'язок з доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на потерпілого.

Неодержаний прибуток - це рахункова величина втрати очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив би правопорушення, тобто якщо ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б отримані у випадку неналежного виконання боржником своїх зобов'язань.

Важливим елементом доказування наявності упущеної вигоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження позивача про те, що сума прибутків, яка могла б бути отримана позивачем від інвестицій в сумі 16,02 млн. грн., за обставин вкладу вказаних коштів на депозитний рахунок в банк, склала б 44 577 402 грн., не підтверджується необхідними доказами.

Тобто, сума збитків, яку просить стягнути позивач обґрунтовується умовним припущенням про можливість отримання ним прибутку в результаті випадкового збігу обставин.

Крім того, в матеріалах справи відсутні достовірні докази, які б підтверджували, що позивач зазнав збитків саме з вини відповідачів, і судом не встановлено наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а тому суд апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для покладення відповідальності на відповідачів з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, господарський суд міста Києва дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 33 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами статті 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія не бере їх до уваги, оскільки прийшла висновку про їх необґрунтованість. Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, апелянтом не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2014 у справі №914/3778/14 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи позивача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2014 у справі №914/3778/14 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2014 у справі №914/3778/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2014 у справі №914/3778/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №914/3778/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді Р.В. Федорчук

О.І. Лобань