ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2015 р.Справа № 922/1224/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Інте Т.В.

при секретарі судового засідання Федоровой К.О.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Комункомплект", м. Харків
до Публічного акціонерного товариства "Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря", м. Харків
про стягнення коштів
за участю представників сторін:

позивача - Антрошенков О.С., дов. б/н від 18.11.14 р.;

відповідача - Шевченко К.І., дов. б/н від 14.01.15 р.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Комункомплект", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 01.04.15 р., яка була прийнята судом) просить стягнути з відповідача - Публічного акціонерного товариства Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря" пеню в сумі 2069,87 грн., 3% річних в сумі 201,27 грн., інфляційні втрати в сумі 1872,28 грн. та судовий збір в сумі 1827,00 грн., мотивуючи свої вимоги неналежним виконанням відповідачем його грошових зобов'язань за договором поставки №16/46/14 від 10.01.14 р.

27.03.15 р. відповідач надав відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що умовами спірного договору не передбачено стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну оплату поставленого позивачем товару, отже, вимога про стягнення пені є неправомірною. Крім того, відповідач зауважив, що він перебуває у скрутному фінансовому становищі, у зв'язку з чим стягнення суми боргу та штрафних санкцій зумовить неможливість погасити заборгованість відповідача за іншими платежами, податками та зборами, і стане однією з причин звільнення працівників.

Представник позивача в судовому засіданні 01.04.15 р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 01.04.15 р. підтримав свій відзив, проти нарахування штрафних санкцій заперечував.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

10 січня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Комункомплект" (постачальник, позивач) та Приватним акціонерним товариством "Харківський Машинобудівний завод "Світло Шахтаря" (покупець, відповідач) був укладений договір поставки за № 16/46/14 (далі - договір)(а.с. 14-17), відповідно до умов якого (п. п. 1.1, 1.2), постачальник зобов'язався передавати у власність покупцеві продукцію виробничо-технічного призначення, а покупець зобов'язався приймати та оплачувати продукцію, згідно умов даного договору.

В п. 3.4 договору закріплено, що зобов'язання щодо поставки вважаються виконаними з моменту приймання товару та надання усіх належним чином оформлених документів, відповідно до п. 3.3 договору.

Відповідно до п. 4.1 договору, загальна сума цього договору складає сумарну вартість продукції, що постачається і визначається загальною сумою усіх специфікацій.

На виконання умов договору та специфікацій до нього (а.с. 18-20), позивач у період з 20.06.14 р. по 09.10.14 р. поставив відповідачу товар на загальну суму 30232,17 грн., що підтверджується видатковими накладними №ТД-0541 від 20.06.2014 року на суму 6274,93 грн., №ТД-0543 від 20.06.2014 р. на суму 2433,6 грн., №ТД-1205 від 30.09.2014 на суму 21274,52 грн. та №ТД-1244 від 09.10.2014 року на суму 249,12 грн.

Повноваження представників відповідача на отримання товару за спірними накладними підтверджується довіреностями №2751 від 11.06.2014 року, №751 від 11.06.2014 року, №1288 від 23.09.2014 року та №1374від 09.10.2014 р.

Відповідно до пункту 4.3 договору (в редакції додаткової угоди №1 від 29.07.14 р.) відповідач має оплатити товар протягом 60 календарних днів з дати поставки за кожну конкретну, узгоджену у специфікації партію товару.

Отже, останнім днем сплати грошей за поставлену продукцію є 08.12.2014 року.

Проте, відповідач свої зобов'язання з оплати поставленого за період з 20.06.14 р. по 09.10.14 р. товару не виконав вчасно, здійснивши остаточну оплату 03.03.15 р. та 27.03.15 р. Вказані обставини визнаються сторонами, отже, відповідно до ч. 1 ст. 35 ГПК України, доказуванню не підлягають.

У зв'язку з простроченням оплати заборгованості, позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 2069,87 грн., 3% річних в сумі 201,27 грн. та інфляційні втрати в сумі 1872,28 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Сторони в спірному договорі домовились (п. 4.3 в редакції додаткової угоди №1 від 29.07.14 р.), що відповідач має оплатити товар протягом 60 календарних днів з дати поставки за кожну конкретну, узгоджену у специфікації партію товару.

Відповідно ч. 1 ст. 530 ГПК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, останнім днем сплати грошей за поставлену продукцію є 08.12.2014 року.

Проте, відповідач свої зобов'язання з оплати поставленого за період з 20.06.14 р. по 09.10.14 р. товару не виконав вчасно, здійснивши остаточну оплату 03.03.15 р. та 27.03.15 р.

Враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару, за спірним договором поставки.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Відповідно до приписів статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В частині 1 ст. 548 ЦК України закріплено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Вимогу про стягнення пені позивач обґрунтовує ч. 6 ст. 231 ГПК України (а.с. 6), в якій зазначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Втім, з системного аналізу норм викладених в статті 231 ГПК України, можна дійти висновку про те, що ч. 6 ст. 231 ГПК України застосовується у разі коли сторони передбачили в договорі забезпечення виконання зобов'язання у вигляді неустойки, але не визначили її розмір.

Вищевикладене узгоджується з позицією Вищого господарського суду України, який в своїй Постанові Пленуму від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснив, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується, відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Передбачене частиною шостою статті 231 ГК України формування відповідальності за порушення грошових зобов'язань застосовується, якщо інше не узгоджено сторонами в договорі або не передбачено законом.

Таким чином, в даному випадку ані законом, ані спірним договором такий вид забезпечення виконання зобов'язання, як стягнення неустойки, не передбачено, в зв'язку з чим, позовні вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 2069,87 грн. є неправомірними та такими, що підлягають відхиленню.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок позивача, суд визнає вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 1872,28 грн. та 3% річних в сумі 201,27 грн. законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України, відповідно до приписів якої, при частковому задоволенні позову - витрати по сплаті судового збору за подання позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря" (61001, м. Харків, вул. Світло Шахтаря, 4/6, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Комункомплект" (61052, м. Харків, вул. Полтавський шлях, 3, ) 3% річних в сумі 201,27 грн., інфляційні втрати в сумі 1872,28 грн. та судовий збір в сумі 914,31 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 03.04.2015 р.

Суддя Т.В. Інте