Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "27" березня 2015 р. Справа № 906/1722/14

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

за участю представників сторін:

від позивача (прокурор): Муляренко Т.О. - сл. посвідчення № 031529 від 23.01.2015;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: Кравченко Р.М. - довіреність від 18.09.2014;

від третьої особи: не з'явився;

в порядку ст. 30 ГПК України: представник Держземагентства у Коростенському районі Смолянюк О.С., довіреність № 2691 від 26.12.2014,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Коростенського міжрайонного прокурора в інтересах держави

до 1) Коростенської районної державної адміністрації (м.Коростень, Житомирська област

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Омелянівський кар'єр" (с. Горщик, Коростенський район, Житомирська область)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Горщиківської сільської ради (с. Горщик, Коростенського району)

про визнання протиправними та скасування розпоряджень, визнання недійсним договору оренди земельних ділянок, визнання недійсною додаткової угоди, зобов'язання повернути земельні ділянки

У відповідності до ч.3 ст.69 ГПК України, строк розгляду спору було продовжено на 15 днів - по 13.03.2015 та по 27.03.2014 - згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави, згідно якого просить:

- визнати протиправними та скасувати розпорядження Коростенської районної державної адміністрації від 22.01.2007 № 29;

- визнати протиправними та скасувати розпорядження Коростенської районної державної адміністрації від 24.12.2007 № 584;

- визнати недійсним договір оренди землі від 24.12.2007, укладений між Коростенською районною державною адміністрацією та ТОВ "Омелянівський кар'єр" на земельні ділянки загальною площею 94,6477 га на території Горщиківської сільської ради для добувної промисловості (промислова розробка Березівського родовища граніту) строком на 49 років, який зареєстрований в Коростенському реєстраційному офісі Житомирської регіональної філії Центру ДЗК №05 від 26.12.2007;

- визнати недійсною додаткову угоду від 14.10.2009 про зміну договору оренди землі від 24.12.2007, яка зареєстрована в Коростенському реєстраційному офісі Житомирської регіональної філії Центру ДЗК за №03 від 14.12.2009;

- зобов'язати ТОВ "Омелянівський кар'єр" повернути земельні ділянки загальною площею 94,6477 га нормативною грошовою оцінкою 12275807,00грн. до земель запасу Горщиківської сільської ради Коростенського району.

16.03.2015 від Коростенської міжрайонної прокуратури надійшли заперечення на відзив на позовну заяву, з доданими документами.

17.03.2015 від Горщиківської сільської ради Коростенського району надійшли пояснення № 66 від 16.03.2015, з доданими документами.

26.03.2015 на адресу суду від Коростенської районної державної адміністрації надійшов відзив №02-10/791 від 26.03.2015 на позовну заяву.

27.03.2015 від ТОВ "Омельянівський кар'єр" надійшли додаткові пояснення з додатками.

27.03.2015 від Коростенської міжрайонної прокуратури надійшли пояснення № 06-3311869 вих-15 від 26.03.2015.

Прокурор позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та у письмових поясненнях і запереченнях на відзив відповідача2.

Відповідач-1 повноважного представника в судове засідання не направив. Згідно відзиву №02-10/791 від 26.03.2015 проти задоволення позовних вимог заперечує та просить розглянути справу за відсутності його представника.

Представник відповідача-2 поти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, з урахуванням додаткових пояснень.

Третя особа повноважного представника в судове засідання не направила.

В порядку ст. 30 ГПК України, представник Держземагентства у Коростенському районі в судовому засіданні пояснив, що згідно картографічних даних відповідно до технічного звіту по коректуванню планових матеріалів зйомок 1988 року, до Омелянівського кар'єру відноситься три земельні ділянки загальною площею 96,5га, з яких 1) - 84,9 га; 2) - 8,5 га; 3) - 3,1 га, що підтверджується викопіюванням з плану земель колективної власності Горщиківської сільської ради. Пояснив, що відмінність розміру земельної ділянки, згідно картографічних даних, порівняно з розміром переданої в оренду земельної ділянки, могла статися у зв'язку з удосконаленням засобів вимірювання на час передачі землі в оренду.

В процесі розгляду справи судом оглянуто матеріали справ:

- №906/992/13 за позовом прокурора Коростенського району в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації та Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області до Коростенської районної державної адміністрації та Товариства з обмеженою відповідальністю "Омелянівський кар'єр" про визнання протиправним та скасування розпорядження голови Коростенської РДА, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, визнання недійсною додаткової угоди;

- №2/70-Д за позовом першого заступника прокурора Житомирської області в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації та Головного управління Держкомзему у Житомирській області до Коростенської районної державної адміністрації та Товариства з обмеженою відповідальністю "Омелянівський кар'єр" про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

- №906/798/13 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Омелянівський кар'єр" до Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" за участю в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Регіонального відділення Фонду державного майна по Житомирській області за участю в справі Коростенського прокурора з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері про визнання права власності.

Дослідивши надані до справи документи, заслухавши пояснення учасників процесу, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначено у позовній заяві, проведеною Коростенською міжрайонною прокуратурою перевіркою встановлено, що Коростенською районною державною адміністрацією передано у користування земельну ділянку ТОВ "Омелянівський кар'єр" з порушенням вимог земельного законодавства .

Прокурор вказує та вбачається з матеріалів справи, що 01.10.2001 ВАТ "Омелянівський кар'єр" (правонаступником якого згідно Статуту є ТОВ "Омелянівський кар'єр") було видано державний акт на право постійного користування землею - 76,3336га в межах згідно з планом землекористування для видобутку та переробки каменю відповідно до рішення 19 сесії Горщиківської сільської ради народних депутатів від 12.09.2001 (а.с. 10-13, 91-94, т.1).

В подальшому, в результаті розгляду клопотання ТОВ "Омелянівський кар'єр", на підставі ст.12 та ч. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, рішенням Горщиківської сільської ради №46 від 26.10.2006 надано ТОВ "Омелянівський кар'єр" згоду на розробку нового проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на умовах оренди орієнтовною площею 100 га для промислової розробки Березівського родовища граніту (видобутку та переробки каменю) за рахунок існуючих меж землекористування Омельянівського кар'єру та земель запасу сільської ради, яка знаходиться за межами населених пунктів, згідно викопіювання з плану земель сільської ради (а.с. 20, зворотній бік, т.1).

Розпорядженням голови Коростенської РДА №29 від 22.01.2007 ТОВ "Омелянівський кар'єр" надано дозвіл на виготовлення технічної документації по встановленню зовнішніх меж земельної ділянки для промислової розробки Березівського родовища граніту, розташованого на території Горщиківської сільської ради, в зв'язку зі зміною організаційно-правової форми товариства (а.с. 15, т.1).

Розпорядженням голови Коростенської РДА №584 від 24.12.2007 затверджено технічну документацію та надано ТОВ "Омелянівський кар'єр" в оренду строком на 49 років земельну ділянку площею 94,6477 га для добувної промисловості (промислова розробка Березівського родовища граніту) за рахунок земель Горщиківської сільської ради.

24.12.2007 року між Коростенською районною державною адміністрацією (орендодавець/відповідач-1) та ТОВ "Омелянівський кар'єр" (орендар/відповідач-2) укладений договір оренди земельної ділянки (далі - Договір, а.с. 30-32, т.1), згідно п.2.1 якого в оренду передаються земельні ділянки загальною площею 94,6477 га, в тому числі: ділянка №1 кадастровий номер 090000013 - 0,1063га залізничне полотно, ділянка №2 кадастровий номер 040000002 - 5,7140 га відвал, ділянка №3 кадастровий номер 090000014 - 88,8274 га забудовані землі.

Договір укладено на 49 років. (п.3.1 Договору).

Договір 26.12.2007 зареєстровано у Коростенському райвідділі Житомирської регіональної філії "Центр ДЗК".

26.12.2007, згідно акту прийомки - передачі земель в оренду, відповідач-1 передав, а відповідач-2 прийняв земельну ділянку загальною площею 94,6477га (а.с. 32, зворотній бік, т.1).

14.10.2009 відповідачі уклали додаткову угоду, якою внесли зміни до п.2.4. та п.4. Договору щодо збільшення нормативної грошової оцінки земельних ділянок та розміру орендної плати.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, прокурор вказує, що, при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі, було змінено конфігурацію земельних ділянок та встановлено межі трьох земельних ділянок, межі яких змінилися по відношенню до земельних ділянок, які перебували у відповідача-2 на праві постійного користування, тому необхідно було розробляти проект із землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Однак, в порушення вимог ст. 50 Закону України "Про землеустрій" та п. 2, 3 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, оспорюваними розпорядженнями Коростенської райдержадміністрації було надано земельні ділянки у користування незаконно, без проекту відведення. Невизначеність меж земельної ділянки, на думку прокурора, підтверджується також тим, що в розпорядженні Коростенської РДА від 22.01.2007 №29 не вказано площі земельної ділянки, межі якої необхідно встановити.

Зсилаючись на порушення порядку надання земельної ділянки, передбаченого ст. 50 Закону України "Про землеустрій", п. 2, 3 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, та на приписи ст.ст. 203, 215, 228 ЦК України, прокурор вважає, що договір оренди та додаткова угода до нього підлягають визнанню недійсними.

Порушення інтересів держави прокурор вбачає в тому, що Коростенською районною державною адміністрацією було передано у користування ТОВ "Омелянівський кар'єр" земельну ділянку з порушенням вимог земельного законодавства. Звертає увагу, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 02.11.2004 у справі "Трегубенко проти України" категорично ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес" (а.с. 63-64, т. 1).

Відповідач-1, заперечуючи проти позову, у письмовому відзиві (а.с. 82-87, т.2) зазначає, що до ТОВ "Омелянівський кар'єр", як правонаступника ВАТ "Омелянівський кар'єр" перейшло право постійного користування землею, надане згідно державного акту від 01.10.2001. Посилаючись на норми ч.1 ст. 124 ЗК України (в редакції від 27.04.2007), ст. 50 Закону України "Про землеустрій", п. 2 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, вказує, що на момент прийняття Коростенською районною державною адміністрацією оскаржуваних розпоряджень, діяли законодавчі норми, які не передбачали розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі надання їх у користування без зміни цільового призначення та у разі, якщо межі земельних ділянок вже були встановлені в натурі (на місцевості), а тому зазначені розпорядження, договір оренди та додаткова угода від 14.10.2009 відповідають вимогам законодавства. Вказує, що прокурором не визначено, в чому полягає порушення інтересів держави. Водночас звертає увагу, що визнання недійсними договорів оренди землі призведе до збитків місцевих бюджетів, у зв'язку з неотриманням орендної плати за земельні ділянки та до порушення матеріальних інтересів держави. Також просить застосувати строк позовної давності, наголосивши, що прокурором пропущено строк позовної давності щодо оскарження договору оренди землі.

Відповідач-2, у письмовому відзиві (а.с. 103-107, т.1) та додаткових поясненнях до відзиву (а.с. 135-138, т.1; а.с.88-92, т.2), вказує, що ВАТ "Омелянівський кар'єр", у зв'язку із зміною найменування та прагненням переоформити право постійного користування на право оренди, враховуючи приписи ст. 92 Земельного кодексу України, звернулося до відповідача-1 з клопотанням про виготовлення технічної документації по встановленню меж у натурі (на місцевості) земельної ділянки, для промислової розробки Березівського родовища граніту, що перебувала у користуванні відповідача-2, дозвіл на розроблення якої відповідач-1 надав розпорядженням голови Коростенської районної державної адміністрації від 22.01.2007 року №29.

Вважає, що згідно п.2. Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 р. №677, в редакції від 26.05.2004 року та ч.4 ст. 16 Закону України "Про оренду землі" (в редакції від 19.12.2006 року), на час прийняття оскаржуваних розпоряджень Коростенської районної державної адміністрації, діяло законодавство, що не передбачало необхідності розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі надання їх у користування без зміни цільового призначення та в разі, якщо межі земельних ділянок вже були встановлені в натурі (на місцевості), а тому вказані розпорядження та договір оренди землі від 24.12.2007 року відповідають вимогам законодавства. Свої доводи обґрунтовує також постановою Вищого господарського суду у справі №16/197-НМ.

Зсилаючись на п.2.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №6, звертає увагу, що до ТОВ Омельянівський кар'єр перейшло і право постійного користування земельною ділянкою, оскільки згідно рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп/2005 у справі №1-17/2005, ст. 92 ЗК України не обмежує і не скасовує право постійного користування земельними ділянками, набуте іншими особами в установлених законодавством випадках станом на 01.01.2002. Наголошує, що навіть у випадку визнання недійсним договору оренди від 24.12.2007, земельна ділянка не підлягає поверненню до земель запасу Горщиківської сільської ради як така, що перебуває у відповідача-2 на праві постійного користування.

Зауважує, що прокурором не визначено, в чому полягає порушення інтересів держави, оскільки користування земельною ділянкою відповідно до її цільового призначення на підставі договору оренди та зі сплатою належним чином встановленої орендної плати, не може порушувати інтереси держави.

Згідно наданих в процесі розгляду справи пояснень представника відповідача-2, прокуратурою неодноразово здійснювались перевірки права користування відповідача цією ж земельною ділянкою, в результаті яких прокуратура зверталась з позовами до суду про визнання недійсним договору оренди землі від 24.12.2007 з різних підстав та про визнання недійсними оскаржуваних у даній справі розпоряджень, визнання недійсним договору оренди земельних ділянок, визнання недійсною додаткової угоди, зобов'язання повернути земельні ділянки. Однак, у задоволенні цих позовів було відмовлено за безпідставністю. Вважає такі дії прокуратури вишукуванням підстав для здійснення перешкод у здійсненні господарської діяльності ТОВ "Омелянівський кар'єр". Вказав, що вина відповідача2 у допущенні порушень при передачі в оренду земельних ділянок відсутня, оскільки саме райдержадміністрація зобов'язана у своїй діяльності дотримуватися приписів законодавства. Представнику відповідачу2 не відомо, яким саме чином відповідач2 міг би запобігти вчиненню порушень, про які йдеться у позові прокурора.

Також, відповідач-2 просить застосувати строк позовної давності щодо заявлених вимог.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши пояснення учасників процесу, господарський суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п.2 статті 121 Конституції України, на органи прокуратури України покладено представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.Згідно з абзацом четвертим частини першої статті 2 ГПК України, господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Частиною другою цієї статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві.

У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 у справі N 1-1/99, прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави...

Як вбачається з вищевказаного рішення, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

За приписами статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути: визнання правочину недійсним; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу, державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 1 ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Тобто, саме сукупність умов (суперечність актам чинного законодавства та порушення цивільних прав або інтересів) може бути підставою визнання незаконним та скасування правового акту індивідуальної дії.

Аналогічна позиція викладена у пункті 2 роз'яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 № 02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів", згідно якого підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Натомість, у позовній заяві єдиною підставою для визнання оскаржуваних розпоряджень та договору з додатковою угодою недійсними, прокурор вказав недотримання вимог земельного законодавства Коростенською районною державною адміністрацією при передачі у користування ТОВ "Омелянівський кар'єр" земельної ділянки, тобто недотримання приписів законодавства, що є недостатнім для визнання недійсними оспорюваних розпоряджень.

Водночас, досліджуючи обставини, які прокурором наведено в обгрунтування своїх вимог про визнання протиправними та скасування розпорядженнь Коростенської районної державної адміністрації, господарський суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 ЗК України (в редакції, що діяла на момент прийняття розпоряджень), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до ч. 3 ст. 124 ЗК України (в редакції, що діяла на момент прийняття розпоряджень), передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

Згідно ч. 4, 5 ст. 16 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, що діяла на момент прийняття розпоряджень), передача земельної ділянки, межі якої визначено в натурі (на місцевості), в оренду без зміни її цільового призначення здійснюється без розроблення проекту її відведення. У разі зміни цільового призначення земельної ділянки надання її в оренду здійснюється за проектом відведення в порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 50 Закону України "Про землеустрій" (в редакції, що діяла на момент прийняття розпоряджень), проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Приписами п. 2 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №677 від 26.05.2004 (в редакції, що діяла на момент прийняття розпоряджень; далі - Порядку) проект відведення земельної ділянки не розробляється у разі, коли: - земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається у користування або безоплатно передається у власність без зміни її цільового призначення; - земельна ділянка набувається у власність шляхом купівлі-продажу, дарування, міни, на підставі інших цивільно-правових угод, успадкування, без зміни її меж та цільового призначення; - земельна ділянка придбана на конкурентних засадах (за результатами земельних торгів). Проект відведення земельної ділянки може не розроблятися також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 11.11.2008 за №25-рн/2008 у справі №1-46/2008, питання щодо порядку відчуження, набуття і здійснення права власності, права тимчасового користування (оренди), функції, компетенції органів державної влади і місцевого самоврядування мають врегульовуватися тільки законом.

Так, матеріалами справи підтверджено, що 01.10.2001 Відкритому акціонерному товариству "Омелянівський кар'єр" (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Омелянівський кар'єр") видано державний акт на право постійного користування землею 1-ЖТ №001633, яким надано у постійне користування 76,3336 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування для видобутку та переробки каменю. Вказаний акт видано на підставі рішення 19 сесії Горщиківської сільської ради народних депутатів від 12.09.2001 (а.с. 10-13, т.1).

Слід зазначити, що згідно статуту ВАТ "Омельянівський кар'єр", зареєстрованого 13.06.2000, останнє засноване шляхом перетворення державного підприємства "Омельянівський кар'єр" у Відкрите акціонерне товариство, згідно з Законом України про приватизацію майна державних підприємств", "Про господарські товариства", Указом президента україни від 26.11.1994 №699/94 "Про заходи щодо забезпечення прав громадян на використання приватизаційних майнових сертифікатів", Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області від 04.09.1995 №335-ВАТ. Вказані обставини досліджувалися судом у справі №906/798/13.

Згідно викопіювання з плану земель колективної власності Горщиківської сільської ради, відповідно до технічного звіту по коректуванню планових матеріалів зйомок 1988 року, до "Омелянівського кар'єру" відноситься три земельні ділянки площею 96,5га, з яких 1) - 84,9 га; 2) - 8,5 га; 3) - 3,1 га (а.с. 119-120, т.2).

Відповідно до ст.20 Земельного кодексу Української РСР, який набрав чинності з 01.01.1971, право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються п і с л я в і д в о д у з е м е л ь н и х д і л я н о к в н а т у р і.

Згідно ст.22 цього кодексу, приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Враховуючи наведені приписи Земельного кодексу Української РСР, згідно яких користування земельною ділянкою можливе лише після встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) та зважаючи на надану представником Держземагентства у Коростенському районі інформацію щодо перебування в користуванні ДП "Омельянівський кар'єр" трьох земельних ділянок станом на 1988 рік загальною площею 96,5 га, суд вважає обґрунтованими твердження відповідача-2 про те, що в оренду, згідно оскаржуваних рішень та договору, дійсно було передано земельну ділянку, яка правомірно перебувала у користуванні ДП "Омельянівський кар'єр", правонаступником якого є відповідач-2, у тому числі 76,3336 га - згідно державного акту на право постійного користування землею 1-ЖТ №001633, тому межі останньої вцілому, на момент передачі в оренду, було визначено в натурі (на місцевості).

Вказані обставини досліджувалися у справі №2/70-Д за позовом першого заступника прокурора Житомирської області в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації та Головного управління Держкомзему у Житомирській області до Коростенської районної державної адміністрації та Товариства з обмеженою відповідальністю "Омелянівський кар'єр" про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. Так, у постанові Житомирського апеляційного господарського суду від 28.10.2010, залишеної в силі постановою Вищого господарського суду України від 29.12.2010, зазначено, що оскільки ТОВ "Омельянівський кар'єр" є правонаступником ВАТ "Омельянівський кар'єр", яке від права користування земельною ділянкою не відмовлялось, і не повертало її власнику - державі в особі Коростенської РДА, фактично відбулося переоформлення права постійного користування земельною ділянкою на право оренди цієї ділянки, так як ТОВ "Омельянівський кар'єр" не могло мати земельну ділянку на праві постійного користування з огляду на приписи ч.2 ст. 92 Земельного кодексу України.

Доказом перебування у користуванні відповідача-2 до укладення договору оренди земельної ділянки у розмірі 94, 6477 га також є відомості, які зазначено у договорі оренди від 24.12.2007 про те, що ділянка №1 кадастровий номер 090000013 - 0,1063га залізничне полотно, ділянка №2 кадастровий номер 040000002 - 5,7140 га відвал, ділянка №3 кадастровий номер 090000014 - 88,8274 га забудовані землі (п.2.1).

Згідно п. п. 2.2. Договору, на земельних ділянках знаходяться об'єкти нерухомого майна під виробничими спорудами та будівлями - 88,9340га.

Згідно наданих позивачем свідоцтв про право власності та витягів про державну реєстрацію прав (а.с. 29-32, т.2), відповідачу-2 на праві приватної власності належить нерухоме майно, яке знаходиться за адресою с.Горщик, вул. Центральна, буд. 71, а саме нежитлові будівлі та споруди, необхідні для здійснення його господарської діяльності.

Як вбачається з рішення господарського суду Житомирської області від 21.05.2014 у справі 906/798/13, яким визнано право власності відповідача-2, зокрема, на залізничні колії, які знаходяться на земельній ділянці загальною площею 94,6477 га, яка перебуває у користуванні ТОВ "Омелянівський кар'єр" згідно договору оренди земельної ділянки від 24.12.2007, укладеному із Коростенського районною державною адміністрацією, та в частині 76,3336 га перебувала у користування згідно державного акту на право постійного користування землею І-ЖК №001633 від 01.10.2001. Вказане рішення залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.10.2014.

Слід зауважити, що використання відповідачем-2 лише земельної ділянки, про яку зазначено у державному акті на право постійного користування землею, унеможливило б здійснення ним обумовленої статутом господарської діяльності та використання майна, яке належить йому на праві власності та призначене для забезпечення здійснення його господарської діяльності.

Також з матеріалів справи вбачається, що 10.09.2007 Коростенським районним відділом земельних ресурсів надано висновок (а.с. 74, т.1) про погодження на встановлення меж земельної ділянки загальною площею 94,6497 га ТОВ "Омелянівський кар'єр" на умовах оренди для добувної промисловості.

Згідно п. 7 ч. 4 Положення про Державний комітет України по земельних ресурсах, затверджений Указом Президента України №970/2000 від 14.08.2000 (в редакції від 30.05.2005, чинній на момент надання висновку) здійснює в межах своїх повноважень державний контроль за додержанням земельного законодавства, в тому числі встановленого порядку вилучення і надання земельних ділянок, режиму використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення та умов надання, власниками земельних ділянок і землекористувачами.

Згідно рішень Європейського суду з прав людини, при вирішенні спорів потрібно враховувати правомірні очікування. Так, у справі "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії", суд постановив, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту правомірних очікувань щодо стану речей (у майбутньому).

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішення Європейського суду з права людини від 24.06.2003р. №44277/98 "Стретч проти Сполученого Королівства" встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку п у б л і ч н о г о о р г а н у, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

Відповідно до частини першої ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, з огляду на аналогію права (ст. 8 ЦК України), суд враховує, що в силу вищенаведеного, визнання недійсним акту органу виконавчої влади, на підставі якого у відповідача2 виникли права та обов'язки у сфері землекористування, порушує інтереси останнього, що є неприпустимим, оскільки такі порушення могли статися лише в результаті недотримання приписів законодавства органом виконавчої влади.

Аналогічна позиція наведена в постанові Вищого господарського суду України від 28.08.2014 у справі №925/1856/13 за позовом прокурора Лисянського району в інтересах держави в особі Лисянської РДА Черкаської області до ФОП Лобоцького П.В. про визнання недійсними розпоряджень та договору оренди землі.

Водночас, зважаючи, що в обґрунтування своєї позиції прокурор наводить рішення Європейського суду з прав людини від 02.11.2004 у справі "Трегубенко проти України", слід зауважити, що у п. 54 цього рішення суд робить висновок, що хоча правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес", але, виходячи із обставин цієї справи, ц е й інтерес мав на меті п о р у ш е н н я о с н о в н и х п р и н ц и п і в правової певності ...

У п.53 цього ж рішення вказано, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов'язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Далі суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Розглядаючи вимоги про визнання недійсним договору оренди від 24.12.2007 та додаткової угоди від 14.10.2009, господарський суд враховує наступне.

Прокурором підстави для задоволення позову в частині визнання недійсним договору оренди, обґрунтовано порушенням порядку надання земельної ділянки, передбаченого ст. 50 Закону України "Про землеустрій", п. 2, 3 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та приписами ст.ст. 16, 203, 215, 228 ЦК України.

Водночас суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-6 ст. 203 ЦК України.

Згідно абз.4 п. 2.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями)" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Однак, прокурором не визначено частину ст. 203 ЦК України, за якою спірний договір оренди з урахуванням внесених до нього додатковою угодою змін слід вважати недійсним з моменту його укладення, що є суттєвим при визначенні підстав позову.

У ч. 1 ст. 203 ЦК України йдеться про те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Прокурором не доведено, у чому з м і с т договору оренди від 24.12.2007 вцілому або в окремих його частинах (пунктах) суперечить вимогам земельного чи цивільного законодавства, або моральним засадам суспільства.

Оскільки судом відмовлено у позові в частині скасування розпоряджень, на підставі яких укладено спірний договір і прокурором не доведено інших підстав для визнання договору оренди недійсним, суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині.

З огляду на безпідставність вимог прокурора про визнання договору недійсним, відсутні підстави для визнання недійсною додаткової угоди від 14.10.2009 до договору оренди від 24.12.2007.

На підставі вище викладеного, господарський суд відмовляє в задоволенні вимоги про повернення земельної ділянки, як похідної від вимоги про визнання договору оренди недійсним.

Щодо поданих відповідачами заяв про застосування строків позовної давності, господарський суд враховує наступне.

Положеннями ч.ч. 2 та 3 ст.267 ЦК України передбачено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Нормами ч.1 ст.261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно п.5 "Перехідних положень" Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства, який набрав чинності 15.01.2012, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом, зокрема, про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Також господарський суд враховує, що відповідно п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" передбачено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи вищевказане та встановлені судом обставини, позовна давність не впливає на результат вирішення даного спору.

Відповідно до статей 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними та допустимими у справі доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 32 ГПК, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін.

З огляду на викладене, у задоволенні позову слід відмовити.

Відтак, господарський суд вважає, що із позовної заяви не вбачається, за захистом яких саме порушених або оспорюваних прав чи охоронюваних законом інтересів держави у межах господарських правовідносин подано позов. Відсутність порушених цивільних прав держави, які підлягають захисту в порядку господарського судочинства, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32-34, 49, 69, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 01.04.15

Суддя Вельмакіна Т.М.

Друк:

1 - до справи;

2 - прокурору (наручно згідно заяви)

3 - відповідачу-1 (рек. з пов.)

4 - третій особі (рек. з пов.)