РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2015Справа №910/3022/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "РМ -ІНВЕСТ"

про визнання недійсним Договору № 2010-6 про встановлення сервітуту від 20.10.2013 р.

Суддя Гумега О.В.

Представники:

від позивача: Фадєєва Н.І. за довіреністю № б/н від 15.05.2014 р.

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Атем" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "РМ -ІНВЕСТ" про визнання недійсним Договору № 2010-6 про встановлення сервітуту від 20.10.2013 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладенні Договору № 2010-6 про встановлення сервітуту від 20.10.2013 р. сторонами не було додержано форму вчинення даного правочину, встановлену частиною 2 статті 402 Цивільного кодексу України, яка передбачає обов'язкову державну реєстрацію договорів про встановлення сервітуту, а також не було здійснене нотаріальне посвідчення зазначеного договору, що, в свою чергу, є підставою для визнання недійсним цього договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.02.2015 р. порушено провадження у справі № 910/3022/15-г та призначено розгляд справи на 16.03.2015 р. о 10:20 год.

13.03.2014 р. через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач послався на відсутність підстав визнання Договору № 2010-6 про встановлення сервітуту від 20.10.2013 р. недійсним, оскільки обов'язковій державній реєстрації підлягає лише земельний сервітут, як то передбачено положеннями частини 2 статті 402 Цивільного кодексу України, тоді як оспорюваний договір укладено щодо нерухомого майна. На думку відповідача, укладений сторонами договір повністю відповідає приписам чинного законодавства, при його укладенні сторонами дотримано загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, які визначені статтею 203 Цивільного кодексу України. Тож за наведених обставин, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими.

В судове засідання, призначене на 16.03.2015 р., представники сторін з'явились.

Представник позивача в судовому засіданні 16.03.2015 р. подав супровідний лист з додатками (письмове повідомлення про відсутність аналогічного спору, копії витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо позивача та щодо відповідача) для долучення до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду від 14.02.2015 р. Наведений супровідний лист з додатками судом залучено до матеріалів справи та передано до відділу діловодства суду для реєстрації.

Представник відповідача в судовому засіданні 16.03.2015 р. подав супровідний лист з додатками (письмове повідомлення про відсутність аналогічного спору, копія витягіу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо відповідача) для долучення до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду від 14.02.2015 р. Наведений супровідний лист з додатками судом залучено до матеріалів справи та передано до відділу діловодства суду для реєстрації.

В судовому засіданні 16.03.2015 р. представник позивача надав усні пояснення щодо заявлених позовних вимог, позов підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти заявлених позовних вимог та просив суд відмовити позивачу в задоволені позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, поданому 13.03.2015 р. через відділ діловодства суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 77 ГПК України, суд оголосив перерву в судовому засіданні 16.03.2015 р. до 30.03.2015 р. об 11:20 год.

25.03.2014 р. через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі відповідача. Відповідач просив суд розглянути справу без участі свого представника, у зв'язку із перебуванням останнього у відпустці, а також просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судове засідання, призначене на 30.03.2015 р., з'явився представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання, призначене на 30.03.2015 р., не з'явився, про час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, зокрема, представник відповідача був присутнім в судовому засіданні 16.03.2015 р., в якому суд оголосив перерву до 30.03.2015 р. об 11:20 год., що підтверджується протоколом судового засідання від 16.03.2015 р. та розпискою сторін про оголошення перерви.

За наведених обставин, судом були враховані роз'яснення, надані Вищим господарським судом України у п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", згідно яких розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Як зазначено в абз. 1, 2 п.п. 3.9.1 п. 3.9 вищезазначеної постанови Пленуму ВГСУ, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Отже, з огляду на присутність представника відповідача в судовому засідання 16.03.2015 р., останній вважається належним чином повідомленими про оголошену в судовому засіданні 16.03.2015 р. перерву до 30.03.2015 р. об 11:20 год.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні. Такими обставинами, зокрема, є нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу

Наразі, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що у випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи та враховуючи наявність клопотання відповідача про здійснення розгляду справи за відсутності його представника, а також зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для такого всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 30.03.2015 р. без участі представника відповідача, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору.

В судовому засіданні 30.03.2015 р. представник позивача надав усні пояснення по суті заявлених позовних вимог, позов підтримав у повному обсязі.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 30.03.2015 р. було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, розлянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

20.10.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Атем" (Власник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "РМ -ІНВЕСТ" (Сервітуарій) був укладений Договір № 2010-6 про встановлення сервітуту, відповідно до умов п. 1.1 якого зміст сервітуту полягає у наданні Власником Сервітуарію права користування площами приміщень, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Промислова, будинок 4б (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.2 Договору сервітут встановлюється відносно: будівлі головного виробничого корпусу (літера М), площею 15 635,90 кв.м, яка належить Власнику на праві приватної власності, що засвідчується Договором купівлі - продажу цілісного майнового комплексу № 179 від 12 травня 2006 року, Свідоцтвом про право власності (серія САВ №472951) від 15.02.2007 року.

Згідно п. 2.1 Договору цим Договором встановлюється безстроковий сервітут, а згідно п. 3.1 Договору сторони погодили, що даний Договір є безоплатним.

Пункти 4.1, 4.1.1 Договору містять перелік прав та обов'язків Власника приміщення, щодо якого встановлюється сервітут, а пункти 4.2, 4.3 Договору - перелік прав та обов'язків Сервітуарія.

Пунктом 4.6 Договору визначено, що сервітут не позбавляє Власника приміщення прав володіння, користування та розпорядження ним.

Відповідно п. 8.1 Договору передбачено, що право сервітуту виникає після підписання цього Договору.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що при укладенні Договору № 2010-6 про встановлення сервітуту від 20.10.2013 р. сторонами не було додержано форму вчинення даного правочину, встановлену частиною 2 статті 402 Цивільного кодексу України, яка передбачає обов'язкову державну реєстрацію договорів про встановлення сервітуту, а також не було здійснене нотаріальне посвідчення зазначеного договору, що, в свою чергу, є підставою для визнання недійсним цього договору. За таких підстав, позивач просить суд визнати недійсним Договір № 2010-6 про встановлення сервітуту від 20.10.2013 р.

Відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись у своєму відзиві на позовну заяву на відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки обов'язковій державній реєстрації підлягає лише земельний сервітут, як то передбачено положеннями частини 2 статті 402 Цивільного кодексу України, тоді як оспорюваний договір укладено щодо нерухомого майна.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінюючи подані сторонами суду докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої - статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною третьою статті 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відтак, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; вчинення правочину у формі, встановленій законом; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 7 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9 (надалі - постанова Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. № 9), правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно п.п. 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами, внесеними постановою Пленуму Вищого господарського суду України № 13 від 17.12.2013 р.) (надалі - постанова Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 р.) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (абз. 5 п.п. 2.10 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11).

Предметом спору в даній справі є вимога про визнання недійсним Договору № 2010-6 про встановлення сервітуту від 20.10.2013 р. з підстав недодержання сторонами в момент вчинення цього правочину форми, встановленої частиною 2 статті 402 Цивільного кодексу України, яка передбачає обов'язкову державну реєстрацію договорів про встановлення сервітуту, а також з огляду на відсутність нотаріального посвідчення цього договору.

За змістом п. 2.6 Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 р. не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України, ст. 180 ГК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст. 638 ЦК України, ст. 180 ГК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п. 3 ст. 180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ч. 1 ст. 209 ЦК України).

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч. 1 ст. 210 ЦК України).

Судом встановлено, що Договір № 2010-6 про встановлення сервітуту від 20.10.2013 р. вчинено в письмовій формі, скріплено печатками обох контрагентів та підписано представниками обох сторін, також судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору про встановлення сервітуту, а отже, за висновками суду, спірний правочин було вчинено 20.10.2013 р., що фактично не заперечувалось сторонами.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи поданий позов, позивач посилається на те, що сторони не дотримались при вчиненні оспорюваного правочину форми, встановленої частиною 2 статті 402 Цивільного кодексу України, яка передбачає обов'язкову державну реєстрацію договорів про встановлення сервітуту, а також, позивач посилається на відсутність нотаріального посвідчення оспорюваного договору.

Як встановлено судом, 20.10.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Атем" (Власник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "РМ -ІНВЕСТ" (Сервітуарій) був укладений Договір № 2010-6 про встановлення сервітуту, відповідно до умов якого зміст сервітуту полягає у наданні Власником Сервітуарію права користування площами приміщень, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Промислова, будинок 4б.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина 1). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (частина 2).

Проте, як встановлено судом, відповідно до п. 1.1 Договору зміст сервітуту полягає у наданні Власником Сервітуарію права користування площами приміщень, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Промислова, будинок 4б, а відповідно до п. 1.2 Договору визначено, що сервітут встановлюється відносно: будівлі головного виробничого корпусу (літера М), площею 15 635,90 кв.м. Таким чином, спірний договір укладено відносно нерухомого майна.

Суд зазначає, що чинним законодавством України не передбачено вимог щодо обов'язкової державної реєстрації договорів про встановлення сервітуту відносно об'єктів нерухомого майна, а посилання позивача на частину 2 статті 402 Цивільного кодексу України, яка визначає обов'язкову державну реєстрацію договорів про встановлення земельного сервітуту, не приймається судом до уваги, оскільки не розповсюджується на відносини, які виникли між сторонами на підставі спірного правочину. Крім того, пунктом 8.1 вказаного Договору сторони передбачили, що право сервітуту виникає після підписання цього Договору.

Суд також зазначає, що чинним законодавством України не встановлено обов'язкових вимог щодо нотаріального посвідчення договорів про встановлення сервітуту відносно об'єктів нерухомого майна, при цьому в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження досягнення сторонами домовленості про нотаріальне посвідчення оспорюваного договору, а позивачем такі докази до матеріалів справи не залучені.

За таких підстав, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено суду належними засобами доказування відповідно до норм ст.ст. 32-34, 36 ГПК України, що оспорюваний ним Договір № 2010-6 про встановлення сервітуту від 20.10.2013 р. суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 209, 210, 215 ЦК України, враховуючи, що позивачем не було доведено наявності підстав для визнання недійсним Договору № 2010-6 про встановлення сервітуту від 20.10.2013 р., суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем" до Товариства з обмеженою відповідальністю "РМ -ІНВЕСТ" про визнання недійсним наведеного договору є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Судовий збір, відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 32, 33, 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо останню не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 31.03.2015 р.

Суддя Гумега О.В.