ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2015 р. cправа№ 914/243/15

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю «Агроль» с. Жорниська Львівська область

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю «Провімі» с. Жорниська Львівська обл.

про визнання договору продовженим та стягнення заборгованості

суддя Юркевич М.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Луньо Б.М - юрисконсульт

від відповідача: Кравчук А.І. - представник

На розгляд до господарського суду Львівської області поступила позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Агроль» до товариства з обмеженою відповідальністю «Провімі» про визнання договору від 14.10.2013р. продовженим та стягнення 76 451,62 грн. основного боргу, 5 334,16 грн. пені, 634,67 грн. 3% річних та 3 210,00 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду від 29.01.2015 р. порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду на 17.02.2015 р.

В судовому засіданні 17.02.2015р. представник позивача, на виконання вимог ухвали суду від 29.01.2015р., надав витребувані документи.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив з підстав викладених у відзиві.

10.03.2015р. та 24.03.2015р. розгляд справи відкладався з підстав викладених у відповідних ухвалах суду.

В судовому засіданні 31.03.2015р. представник позивача підтримав заявлені раніше позовні вимоги та надав додаткові пояснення по суті спору. Крім того, останній подав на розгляд суду заяву про збільшення розміру позовних вимог на 806,82 грн. в частині нарахування інфляційних втрат за порушення виконання зобов'язання.

Представник відповідача проти вказаної заяви не заперечив.

Господарський суд, розглянувши вказану заяву та заслухавши представників сторін, в порядку ст.22 ГПК України, дійшов висновку її задоволити та розглядати спір з урахуванням збільшених позовних вимог, зокрема - про стягнення з відповідача 76 451,62 грн. основного боргу, 5 334,16 грн. пені, 634,37 грн. 3% річних та 4 016,82 грн. інфляційних втрат.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, судом з'ясовано:

14.10.2013р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Агроль» (позивачем) та товариством з обмеженою відповідальністю «Провімі» (відповідачем) було укладено договір про надання послуг, за умовами якого позивач зобов'язався за завданням відповідача надавати послуги з організації обслуговування лінії електропередач ПЛ-10кВ Л-144-31, що знаходиться за адресою: Львівська область, Яворівський район, с. Жорниська., а відповідач взяв на себе зобов'язання приймати надані послуги та здійснювати їх оплату відповідно до умов договору.

В п. 3.2 договору сторони погодили, що вартість послуг з обслуговування лінії електропередач становить 30 000,00 грн. в місяць.

Оплата вартості послуг проводиться замовником протягом 3 робочих днів з дати підписання сторонами акту про надані послуги на підставі рахунку-фактури виконавця. (п.3.2).

Пунктом 5.1 договору сторони передбачили термін його дії до 14.10.2014р. Зміни і доповнення до цього договору приймаються за взаємною згодою сторін та оформляються у вигляді додаткових угод, які становлять невід'ємну частину договору.

Як вбачається з матеріалів справи за період дії договору (з 14.10.2013р. до 14.10.2014р.) позивачем було надано відповідачу послуг на загальну суму 359 999,98 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами здачі-прийняття робіт (а.с.50-62).

Оплата вартості послуг проводиться замовником протягом 3 робочих днів з дати підписання сторонами акту про надані послуги на підставі рахунку-фактури виконавця. (п.3.2).

Позивач, у позовній заяві підтвердив факт повного виконання відповідачем в період дії договору своїх зобов'язань в частині оплати за отримані послуги, однак як стверджує останній, така оплата здійснювалася з простроченням всупереч п.3.2 договору.

Відповідач, у своєму відзиві на позов, а також додаткових поясненнях підтверджує факт прострочення ним окремих місячних платежів за отримані послуги.

За умовами п. 5.2 договору, зміни і доповнення до цього договору приймаються за взаємною згодою сторін та оформляються у вигляді додаткових угод, які становлять невід'ємну частину договору. Зміни і доповнення, що пропонуються внести розглядаються протягом 30 календарних днів з дати їх подання до розгляду іншою стороною.

Так, позивач, листом від 12.09.2014р. направив відповідачу пропозицію про внесення змін до договору від 14.10.2013р., а саме в частині продовження терміну його дії до 14.10.2015р. Разом із пропозицією позивачем було надіслано відповідачу проект додаткової угоди від 14.10.2014р.

З матеріалів справи вбачається, а також підтверджується письмовими поясненнями сторін, відповідач продовжувати строк дії договору відмовився, проект додаткової угоди не погодив.

Незважаючи на вищенаведені обставини, а також те, що відповідач не надав згоду на продовження строку дії договору, позивач фактично продовжував виставляти відповідачу рахунки на оплату послуг, зокрема рахунок-фактура №Аг-0000022 від 31.10.2014р. на суму 16 451,62 грн.; №Аг-0000025 від 04.12.2014р. на суму 30 000,00 грн. та №Аг-0000001 від 05.01.2015р. на суму 30 000,00 грн.

У своїх поясненнях по суті позовних вимог позивач стверджує, що після закінчення терміну дії договору (14.10.2014р.) відповідач фактично продовжував отримувати послуги від позивача, а відтак такими діями засвідчив своє бажання продовжити строк дії договору на запропонований позивачем термін - до 14.10.2015р.

Відповідач у своєму відзиві заперечив факт продовження строку дії договору, а також не визнає рахунків, які були виставлені позивачем на оплату послуг вже після того як договір припинив свою дію, зокрема після 14.10.2014р. Крім того, відповідач зазначив, що укладеним між сторонами договором про надання послуг не було передбачено можливості автоматичної його пролонгації, а в п. 5.2 останнього зазначено, що зміни і доповнення до цього договору приймаються за взаємною згодою сторін та оформляються у вигляді додаткових угод, які становлять невід'ємну частину договору.

З огляду на вищенаведені обставини позивач звернувся до господарського суду з вимогою про визнання договору про надання послуг від 14.10.2013р. продовженим та стягнення з відповідача 76 451,62 грн. основного боргу, 5 334,16 грн. пені, 634,37 грн. 3% річних та 4 016,82 грн. інфляційних втрат.

Дослідивши матеріали справи та представлені суду докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання договору від 14.10.2013р. продовженим не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 905 ЦК України, строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами в п.5.1 було встановлено термін дії договору до 14.10.2014р. Крім того, в п.5.2 зазначено, що зміни і доповнення до цього договору приймаються за взаємною згодою сторін та оформляються у вигляді додаткових угод, які становлять невід'ємну частину договору.

Як було встановлено судом, позивач відправляв відповідачу пропозицію щодо продовження строку дії договору, однак останній вказаної пропозиції не прийняв, а відтак засвідчив свою відмову від продовження дії договору.

Відтак, оскільки будь-якої можливості автоматичної пролонгації договору сторонами передбачено не було, а належним чином оформленої та підписаної додаткової угоди про продовження строку дії договору сторони не надали, то суд дійшов висновку, що договір про надання послуг від 14.10.2013р. закінчив свою дію у термін, який і зазначено в цьому ж договорі - 14.10.2014р. Тому, за відсутності волі двох сторін, договір не може бути визнано таким, що продовжив свою дію на новий строк.

В той же час, не заслуговують на увагу суду твердження позивача про те, що після закінчення терміну дії договору (14.10.2014р.) відповідач фактично продовжував отримувати послуги від позивача, а відтак такими діями (принцип мовчазної згоди) останній засвідчив своє бажання продовжити строк дії договору на запропонований позивачем термін - до 14.10.2015р.

Зокрема, суд звертає увагу позивача на той факт, що саме виставлення рахунку на оплату послуг не може вважатися доказом отримання даної послуги другою стороною. В даному випадку належним чином оформлених та затверджених сторонами актів приймання-передачі послуг, які як стверджує позивач були ним надані, господарському суду представлено не було. Більше того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач не міг отримувати такі послуги від позивача після закінчення дії договору (14.10.2014р.) з огляду на наступні обставини:

08.08.2014р. між відповідачем та приватним підприємством «Елма-сервіс» було укладено договір щодо комплексу робіт по реконструкції лінії електропередач Л-1 від Л-№144-31 (що є об'єктом даного позову). Так, згідно акту прийому-передачі робіт по демонтажу існуючої лінії електропередач Л-№144-31 до ТП №697 від 13.10.2014р. було проведено від'єднання затискачів повітряного відгалуження 10 кВ опори №46 повітряної лінії Л-№144-31.

Таким чином, з огляду на вищенаведені обставини, з 14.10.2014р. позивач не міг надавати відповідачу послуги по обслуговуванню лінії електропередач. Доказів, які свідчили б протилежне позивач суду не надав.

В той же час, господарський суд розглянувши позовну вимогу про стягнення з відповідача 76 451,62 грн. основного боргу, 5 334,16 грн. пені, 634,37 грн. 3% річних та 4 016,82 грн. інфляційних втрат дійшов висновку, що в цій частині позов підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів:

В силу приписів ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що в період дії договору (з 14.10.2013р. до 14.10.2014р.) відповідач здійснював оплату отриманих послуг з простроченням окремих місячних платежів, зокрема факт такого прострочення підтверджується наданими суду банківським виписками (а.с. 63-81).

Так, позивач на підставі вищенаведеної норми, а також положень п. 4.4 договору здійснив нарахування відповідачу (за прострочення в межах дії договору) 3 020,90 грн. пені, 386,82 грн. 3% річних та 1923,87 грн. інфляційних втрат. Підставність для стягнення вказаних сум підтверджує і відповідач у своїй заяві від 31.31.2015р.

З огляду на наведене вище, суд перевіривши правильність розрахунків зроблених позивачем, дійшов висновку, що в цій частині позовних вимог позов підлягає до задоволення.

Стосовно решти позовних вимог про стягнення з відповідача 76 451,62 грн. основного боргу, 2 313,26 грн. пені, 247,55 грн. 3% річних та 2 092,95 грн. інфляційних втрат, то такі не підлягають до задоволення з огляду на наступне:

Як вже було встановлено судом, спірний договір про надання послуг закінчив свою дію 14.10.2014р. Крім того, суд відмовив позивачу у задоволенні вимоги про визнання цього договору продовженим на новий строк. Відтак, позивач безпідставно (після закінчення строку дії договору) продовжував виставляти відповідачу рахунки на оплату послуг, зокрема рахунок-фактура №Аг-0000022 від 31.10.2014р. на суму 16 451,62 грн.; №Аг-0000025 від 04.12.2014р. на суму 30 000,00 грн. та №Аг-0000001 від 05.01.2015р. на суму 30 000,00 грн. та нараховувати штрафні санкції за неоплату зазначених рахунків.

З огляду на це, господарський суд дійшов висновку відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в частині нарахування коштів та штрафних санкцій після припинення між сторонами договірних відносин.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно до задоволених позовних вимог..

Керуючись ст.ст. 43 ,33,34,44,49,82,82-1,84,85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Агроль» задоволити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Провімі» (81083, Львівська область, Яворівський район, с. Жорниська, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Агроль» (81083, Львівська область, Яворівський район, с. Жорниська, ) 3 020,90 грн. пені, 386,82 грн. 3 % річних, 1 923,87 грн. інфляційних втрат та 112,69 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог ТОВ «Агроль» відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст.116 та 117 ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У судовому засіданні 31.03.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 03.04.2015р.

Суддя Юркевич М. В.