КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2015 р. Справа№ 910/20025/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Ільєнок Т.В.

Авдеєва П.В.

за участю представників:

від позивача: представник - Білик І.П. - за довіреністю,

від відповідача: представник - Ларіонова О.О. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Діп Груп"

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2014 р.

у справі № 910/20025/14 (суддя Головатюк Л.Д.)

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", м. Бориспіль Київської обл.

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Діп Груп", м. Київ

про стягнення 77 000,13 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 р. Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Діп Груп" про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 77 000,13 грн., з яких 66842,64 грн. сума основного боргу, 4330,48 грн. пеня, 1062,05 грн. три відсотки річних, 4764,96 інфляційне збільшення боргу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем неналежним чином виконуються умови договору оренди № 02.1.2-14/24-28 від 01.12.2010 в частині сплати орендних платежів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.04.2014 р. у справі №910/20025/14 позовні вимоги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт"Бориспіль" задоволено повністю, стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Діп Груп" на користь Державного підприємства "Міжнародний аеропорт"Бориспіль" основну заборгованість в сумі 66842 грн. 64 коп., три відсотки річних в сумі 1062 грн. 05 коп., інфляційні збитки в сумі 4764 грн. 96 коп., пеню в сумі 4330 грн. 48 коп., судовий збір в розмірі 1827 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Діп Груп" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та винести нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач вважає рішення суду першої інстанції необґрунтованим та таким, що винесено з порушенням норм процесуального законодавства.

Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "Діп Груп" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з клопотанням, в якому просить розстрочити суми пені, інфляції, річних та штрафу відповідно до поданого графіку.

У судовому засіданні представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Діп Груп" подав клопотання, в якому просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення 66842,64 грн. основної заборгованості за Договором №02.1.2-24-193 та припинити провадження у справі в цій частині.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її доводів та просить залишити оскаржуване рішення без змін.

Представники сторін в судовому засіданні надали пояснення по суті спору.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.12.2010 між Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (Орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Діп Груп" (орендар) було укладено договір оренди окремого індивідуально визначеного майна № 02.1.2- 14/24-28 (Договір).

Згідно п. 1.1 Договору Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування Майно, що підтверджується Актом передачі-приймання орендованого майна від 01.12.2010. Згідно п. 1.1. Договору зазначене Майно знаходиться на балансі Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль".

Пунктом 14.1 Договору передбачено, що договір діє з дати підписання Акту передачі-приймання орендованого майна (01.12.2012) і укладений строком на 1 рік. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов Договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір може бути продовженим на кожний наступний рік на тих самих умовах при умові погодження з уповноваженим органом управління. Відповідно до положень Статуту державного підприємства

"Міжнародний аеропорт "Бориспіль", ДП МА "Бориспіль" є державним комерційним підприємством цивільної авіації, яке засноване на державній власності та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України - Уповноваженого органу управління. Відповідно до п. 1.5 наказу Міністерства інфраструктури України від 29.09.2011 р. № 393 передача в оренду окремого індивідуально визначеного майна (крім нерухомого), що знаходяться на балансі підприємств здійснюється ними самостійно. Таким чином, згоди уповноваженого органу управління на продовження строку дії Договору, починаючи з 29.09.2011 р. не потрібно. В зв'язку з відсутністю заяв сторін Договір є чинним станом на день пред'явлення позову. Майно знаходиться у користуванні відповідача.

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що оплата за користування Майном здійснюється Орендарем починаючи з дати підписання відповідного Акту передачі-приймання Майна, підписаного Сторонами. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом корегування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Якщо індекс інфляції за поточний місяць складає менше 100 %, то орендна плата визначається на рівні орендної плати за попередній місяць.

Таким чином, відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, у Орендаря виникло зобов'язання сплачувати на користь Орендодавця орендну плату за користування майном, а у Орендодавця право вимагати від Орендаря виконання його зобов'язань.

Пунктом 3.7 Договору передбачено, що Відповідач з 10 числа місяця, що слідує за звітним, самостійно одержує в бухгалтерії Позивача рахунок та Акт приймання-здачі виконаних Послуг (Акт). Сплата рахунку здійснюється Відповідачем до 15 числа того ж місяця. Підписаний Акт Орендар зобов'язаний повернути в бухгалтерію Орендодавця протягом п'яти днів з дати його отримання. Якщо протягом п'яти днів Акт не буде повернуто Орендодавцю, він вважається підписаний Сторонами.

Як свідчать матеріали справи, Орендодавцем, на виконання умов п. 3.7 Договору, за період з серпня 2013 року по липень 2014 року були виставлені Орендарю рахунки-фактури та Акти, які були отримані Орендарем.

Проте, після отримання зазначених рахунків-фактур та Актів, Орендар не надав вмотивованої відмови від підписання, і в силу п. 3.7 Договору, Акти вважаються підписаними сторонами та, відповідно, є підставою для здійснення оплати за надані ДП МА "Бориспіль" послуги.

За таких обставин, станом на день розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач не сплатив рахунки за період з червня 2013 року по липень 2014 року та, відповідно, мав заборгованість перед позивачем в сумі 66 842 грн. 64 коп.

Претензією від 22.04.2014 № 35-28/5-29, позивач звернувся до відповідача з вимогою сплатити заборгованість протягом одного місяця з дня отримання претензії в сумі 37273 грн. 16 коп., яка складається з суми основного боргу нараховані станом на день пред'явлення претензії. Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення, претензія було отримана Відповідачем 17.06.2014. Проте, станом на день пред'явлення позову заборгованість не погашено.

Таким чином, відповідач в порушення умов договору не оплатив орендну плату і станом на день розгляду справи у суді першої інстанції його заборгованість перед позивачем становила 66842,64 грн.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є обов'язковим до виконання сторонами, а отже умови договору, укладеного між сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Відповідно до частини сьомої зазначеної статті не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 629 ЦК України).

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно умов ч.1 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст.173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка закріплює свободу договору, сторони мають право як врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, так і відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається у випадках і на умовах, встановлених договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор -прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ст.. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 283 ГК України встановлено, що за договором оренди одна сторона(орендодавець) передає другій стороні(орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Твердження відповідача про те, що акт звірки розрахунків підписаний особами посадове ставище яких не вказано, доказів передачі в користування орендованих приміщень позивач не надав, відсутні факти користування орендованими приміщеннями, тощо, спростовуються наявними матеріалами справи, зокрема підписаним відповідачем та скріпленим його печаткою актом звірки розрахунків. Той факт що позивач не подав ордери на заселення мешканців гуртожитку не спростовує факт проживання тих же мешканців у кімнатах наданих позивачем, що знову ж таки підтверджується актом звірки розрахунків станом на 31.03.2014 р.

За таких обставин, вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 66842,64 грн. суд першої інстанції правомірно визнав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статей 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Договір, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Також, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних в сумі 1062,05 грн. та інфляційні збитки в сумі 4764,96 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

У відповідності до обґрунтованого розрахунку позивача, 3% річних становлять 1062,05 грн., а інфляційні збитки - 4764,96 грн. В цій частині суд задовольняє позовні вимоги.

Оскільки факт невиконання та прострочення грошового зобов'язання відповідачем є доведеним, у позивача є всі правові підстави вимагати стягнення з відповідача передбаченої договором пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки платежу у відповідності з п. 3.9 договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно із ст. 599 Цивільного Кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.4 ст. 549 ЦК України).

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного Банку, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Оскільки відповідач не погасив заборгованість, позивач правомірно нарахував відповідачеві пеню на підставі пункту 3.9. договору, яка складає 4330,48 грн.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача пеня в сумі 4330,48 грн.

Колегія суддів відхиляє твердження апеляційної скарги про порушення норм процесуальних прав відповідача на участь у судовому засіданні, оскільки відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, про час та місце судового засідання відповідач судом першої інстанції був належним чином повідомлений, а тому місцевий господарський суд на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України правомірно розглянув справу за наявними в ній матеріалами.

Щодо доводів апелянта про необхідність скасування рішення суду в частині стягнення суми основної заборгованості та припинення провадження в цій частині, колегія суддів зазначає, що, згідно наданих сторонами доказів (акту звіряння розрахунків, угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 17.03.2015 р.), погашення заборгованості відбулось після прийняття рішення судом першої інстанції. Тому колегія суддів відхиляє дане клопотання відповідача, оскільки його задоволення призведе до скасування правильного по суті рішення.

Також, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для розстрочення виконання рішення на шість місяців, оскільки відповідач, стверджуючі про перебування у скрутному фінансовому становищі, не наводить жодного доводу та не надає жодного доказу на підтвердження цього.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З огляду на викладені обставини, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог повністю, з даним висновком погоджується і колегія суддів, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення суду першої інстанції відповідає законодавству, матеріалам справи та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Діп Груп" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2014 р. у справі № 910/20025/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/20025/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді Т.В. Ільєнок

П.В. Авдеєв