ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2015 р. Справа№ 914/270/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «АНТ ІНН», м. Львів

до відповідача - 1: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1,

м. Львів

до відповідача - 2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд», м. Київ

про: зобов'язання виконати певні дії,

Суддя О. Долінська

При секретарі Н.Вашкевич

За участю представників:

позивача: Гойдик В.М. - дов. №б/н від 10.01.2015 року,

відповідача-1: ОСОБА_1 - паспорт НОМЕР_1,

відповідача-2: Орлової О.Г. - дов. №107 від 20.11.2014 р.

Судом роз'яснено права та обов'язки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотань про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

На розгляд господарського суду Львівської області поступив позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АНТ ІНН» до відповідача - 1 - Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, відповідача - 2 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд», в якому просить:

- зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» утриматись від застосування (не застосовувати) п.2.6. та 8.5. (порядок застосування курсової різниці при розрахунку лізингових платежів) договору фінансового лізингу №883/02/13-В від 28.02.2013 р. при формуванні та виставленні рахунків для ФОП ОСОБА_1 для сплати лізингових платежів за вказаним договором;

- зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» формувати та виставляти для ФОП ОСОБА_1 рахунки для сплати лізингових платежів за договором фінансового лізингу №8883/02/13- В від 28.02.2013 р. згідно з додатковою угодою №3 від 13.03.2014 р. до договору фінансового лізингу №8883/02/13- В від 28.02.2013 р.

- зобов'язати ФОП ОСОБА_1 оплачувати на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» рахунки на сплату Лізингових платежів згідно з додатковою угодою №3 від 13.03.2014 р. до договору фінансового лізингу №883/02/13- В від 28.02.2013 р. в терміни та в порядку передбачено п. 2.4. договору фінансового лізингу №883/02/13-В від 28.02.2013р. та судові витрати покласти на відповідачів.

В судове засідання 30.03.2015 р. представник позивача з'явився, позов підтримав із підстав, викладених у позовній заяві та запереченнях на відзив відповідача - 2, вимоги ухвали суду від 12.03.2015 року виконав. Просить позов задоволити повністю.

В судове засідання 30.03.2015 р. представник відповідача-1 з'явився, позов визнає в повному обсязі, вимоги ухвали суду від 12.03.2015 року виконав, просить позов задоволити повністю.

В судове засідання 30.03.2015 р. представник відповідача-2 з'явився, проти позову заперечив із підстав, викладених у відзиві, вимоги ухвали суду від 12.03.2015 р. виконав. Просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Крім того, відповідно до ч. 1 та 2 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Враховуючи вищенаведене, слід зазначити, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обгрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

В судовому засіданні 30.03.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оглянувши оригінали документів, суд встановив.

28.02.2013 р. між ФОП ОСОБА_1 та ТзОВ «Український лізинговий фонд» укладено договір фінансового лізингу №883/02/13-В (далі - Договір), за умовами якого відповідач - 2 зобов'язався передати , а відповідач - 1 прийняти в оплатне користування на умовах фінансового лізингу транспортний засіб, згідно із умовами вказаного договору.

Відповідно до п.п. 8.1. - 8.1. Договору, за переданий товар у лізинг транспортний засіб за період з дати надання до дати завершення строку лізингу сплачуються лізингові платежі. Оплата вартості послуг відповідача здійснюється в українських гривнях.

Додатковою угодою №3 від 13.03.2014 р. додаток №1 до договору - графік внесення лізингових платежів був викладений за взаємною згодою сторін у новій редакції та встановлена загальна сума лізингових платежів в сумі 1 201 657,18 грн.

Відповідно до п. 2.2. Договору, загальна сума лізингових платежів на дату укладення договору визначається п. 8.1. Договору і може змінюватися відповідно до умов цього Договору, і може змінюватися відповідно до умов цього Договору, а порядок, розміри та терміни оплати відповідачем -1 лізингових платежів на користь відповідачів - 2 встановлюється в Графіку платежів (додаток до Договору).

Згідно із пунктом 2.4. Договору, всі чергові лізингові платежі відповідачем - 1 зобов'язаний оплачувати не пізніше дати, встановленої для їх оплати відповідно до графи 2 Графіка платежів в сумі, зазначений у графі 6 Графіка платежів. Як вбачається із Графіку платежів, що є невід'ємним додатком до договору, усі лізингові платежі вказані у фіксованій (твердій) сумі та в національній валюті України - гривні.

У відповідності до п. 2.6. Договору - у разі зазначення в п. 8.5. Договору, на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, Сторони погоджуються, що лізингові платежі, які підлягають виплаті згідно з даним Договором розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ)..

Відповідно до п. 8.5. Договору - сума викупу при достроковому викупі предмета лізинг на визначену договором дату вираховуються як арифметична сума трьох складових.

Зважаючи на те, що в п. 8.5 договору мова йде виключно про достроковий викуп предмета лізингу, то, у випадку оплати лізинговий платежів згідно із графіком платежів, суворо його дотримуючись, - при розрахунку лізингових платежів їх коригування з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ) не відбувається.

Як вбачається із матеріалів справи, 01.03.2013 року між відповідачем-1 та позивачем було укладено договір поруки, за яким позивач поручився перед відповідачем-1 за зобов'язання відповідача-2 передати предмет лізингу за договором фінансового лізингу №883/02/13-В від 28.02.2013 року після виконання відповідачем-1 графіку внесення лізингових платежів (невід'ємний додаток до договору фінансового лізингу №883/02/13-В від 28.02.2013 року) на користь відповідача-2, а також дотримання відповідачем-2 перед відповідачем-1 графіку платежів, що є невід'ємним додатком до договору фінансового лізингу №883/02/13-В від 28.02.2013 рок.

Як стверджує представник позивача та відповідача - 1, Відповідач-2 при зарахуванні планових лізингових платежів за договором застосовує курсову різницю, а саме п. 2.6 та п. 8.5 договору, чим збільшує планові лізингові платежі в односторонньому порядку. Вважають, що зазначене є абсолютно безпідставним та нормативно необгрунтованим виходячи з наступного.

При виконані умов договору відповідач-2 одноосібно змінив умови договору та розпочав виставляти рахунки за винагороду Лізингодавця (відповідача-2) із безпідставним застосуванням курсової різниці, не узгодивши дані зміни з відповідачем-1, у спосіб не передбачений чинним законодавством України.

Згідно з ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч. ч. 4, 7 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 188 ГК України - зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Відповідно до умов договору одноосібна, з боку відповідача-2, зміна його умов в частині ціни (лізингові платежі) непередбачена.

Оскільки, за договором поруки, мова про який йшла вище, позивач має певні майнові зобов'язання, з огляду на те, що відповідач-2 зумисно порушує умови договору фінансового лізингу №883/02/13-В від 28.02.2013 року в сторону збільшення суми лізингових платежів, що в свою чергу тягне порушення умов вказаного договору фінансового лізингу та норм чинного законодавства України що регулює дану сферу правовідносин, в зв'язку з цим звернувся до суду із вказаним позовом.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу положень статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Між сторонами у справі виникли взаємні цивільні права та обов'язки на підставі укладеного договору оперативного лізингу.

Частиною 1 статті 292 ГК України передбачено, що лізингом є господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

За умовами ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Вважаючи свої права порушеними, позивач зобов'язаний обрати спосіб захисту порушеного права, що відповідає вказаним нормам. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України та ст.20 ГК України. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб усуває негативні наслідки порушення його прав.

Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин. Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують позовні вимоги, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення.

Слід зазначити, що набуття особою процесуального статусу відповідача закон пов'язує не з дійсною наявністю матеріальних правовідносин сторін, а лише з фактом пред'явлення позову до особи.

Згідно ст.ст.553,554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порука має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання, тобто договір поруки має додатковий до основного зобов'язання і укладається саме для забезпечення виконання основного зобов'язання, а поручитель згідно ч. 1 ст. 554 ЦК України відповідає перед кредитором , за загальним правилом, солідарно, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність.

Ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Як вбачається із зазначеного, курсова різниця як складова лізингового платежу, зокрема планового, що погоджений сторонами договору відповідно до графіку лізингових платежів, - не передбачена чинним законодавством України, що регулює дану сферу правовідносин.

Умовами договору та додатками до нього чітко встановлено та погоджено відповідачем-1 та відповідачем-2 вартість предмету лізингу та лізингові платежі (якими є відшкодування частини вартості предмета лізингу та платіж як винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно), що зафіксовані у національній валюті (гривні).

Лізингові платежі є грошовими зобов'язаннями, вираженими у гривнях без визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, а тому посилання відповідача на підставу визначення лізингових платежів з урахуванням курсової різниці між гривнею та іноземною валютою є при плановому погашенні лізингових платежів, без використання відповідачем-1 свого права на достроковий викуп предмета лізингу є помилковим, не передбаченим ні умовами договору зокрема, ні нормами чинного законодавства України в цілому.

Частиною 1 ст. 180 ГК України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 5 ст. 180 ГК України ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить:

- зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» утриматись від застосування (не застосовувати) п.2.6. та 8.5. (порядок застосування курсової різниці при розрахунку лізингових платежів) договору фінансового лізингу №883/02/13-В від 28.02.2013 р. при формуванні та виставленні рахунків для ФОП ОСОБА_1 для сплати лізингових платежів за вказаним договором;

- зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» формувати та виставляти для ФОП ОСОБА_1 рахунки для сплати лізингових платежів за договором фінансового лізингу №883/02/13- В від 28.02.2013 р. згідно з додатковою угодою №3 від 13.03.2014 р. до договору фінансового лізингу №883/02/13- В від 28.02.2013 р.

- зобов'язати ФОП ОСОБА_1 оплачувати на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» рахунки на сплату Лізингових платежів згідно з додатковою угодою №3 від 13.03.2014 р. до договору фінансового лізингу №883/02/13- В від 28.02.2013 р. в терміни та в порядку передбачено п. 2.4. договору фінансового лізингу №883/02/13-В від 28.02.2013р., враховуючи приписи ст. 1 ГПК України, позивач не довів, яким чином порушено його права у спорі заявленому у даній справі.

Водночас суд звертає увагу, що встановлення певних обставин, які виступають доказами у справі, не може бути безпосереднім предметом позову, оскільки такі обставини, не підтверджені відповідними документами.

Разом з тим захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення. Водночас у заявленому позивачем позові в якому просить: - зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» утриматись від застосування (не застосовувати) п.2.6. та 8.5. (порядок застосування курсової різниці при розрахунку лізингових платежів) договору фінансового лізингу №883/02/13-В від 28.02.2013 р. при формуванні та виставленні рахунків для ФОП ОСОБА_1 для сплати лізингових платежів за вказаним договором; - зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» формувати та виставляти для ФОП ОСОБА_1 рахунки для сплати лізингових платежів за договором фінансового лізингу №883/02/13- В від 28.02.2013 р. згідно з додатковою угодою №3 від 13.03.2014 р. до договору фінансового лізингу №883/02/13- В від 28.02.2013 р.; та зобов'язати ФОП ОСОБА_1 оплачувати на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» рахунки на сплату Лізингових платежів згідно з додатковою угодою №3 від 13.03.2014 р. до договору фінансового лізингу №883/02/13- В від 28.02.2013 р. в терміни та в порядку передбачено п. 2.4. договору фінансового лізингу №883/02/13-В від 28.02.2013р., враховуючи приписи ст. 1 ГПК України, позивач не довів, яким чином порушено його право у спорі заявленому у даній справі, що в жодному разі не може призвести до поновлення порушеного права позивача, та в подальшому бути виконаною в порядку примусового виконання у зв'язку з відсутністю спеціально передбаченого механізму такого виконання. А отже, обраний позивачем спосіб захисту в будь-якому випадку буде не ефективним в розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п. 3 Листа Вищого господарського суду України № 01-8/2229 від 25.11.2005р. "Про деякі питання практики застосування норм законодавства, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у I півріччі 2005 року", дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, суд повинен відмовити у позові.

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а тому відмовляє в їх задоволенні.

Разом з тим суд, звертає увагу позивача, що він не позбавлений права звернутися з вимогою про вирішення спору про право цивільне, обравши спосіб захисту цивільних прав та інтересів визначений у відповідності до Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, договору або іншого закону.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 ГПК України, залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст.1, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85, ГПК України, 15, 16 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 06.04.2015 р. Суддя Долінська О.З.