ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2015 р. Справа № 911/3409/14

Господарський суд Київської області у складі судді Лутак Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Браїлівське»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт»

про визнання недійсним договору

за участю представників:

від позивача: не з'явилися

від відповідача 1: Косар Б.М.

від відповідача 2: не з'явилися

суть спору:

Позивач звернувся до господарського суду Київської області з позовом про визнання недійсним договору факторингу № 01 від 03.06.2014, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи».

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що особи, які від імені сторін договору факторингу № 01 від 03.06.2014, підписали зазначений договір не мали необхідних повноважень на його укладення, доказів проведення розрахунків між сторонами оспорюваного договору позивачу не надано, згоди на укладення договору факторингу № 01 від 03.06.2014 позивач не надавав.

Ухвалою господарського суду Київської області від 12.08.2014 порушено провадження у даній справі та призначено її розгляд у судовому засіданні на 08.09.2014.

04.09.2014 через канцелярію господарського суду Київської області від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву б/н від 04.09.2014 (вх. № 18330/14 від 04.09.2014), у якому останній заперечує проти задоволення позову.

До господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання б/н від 08.09.2014 (вх. № 18547/14 від 08.09.2014) про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 08.09.2014, за клопотанням представника відповідача 1, продовжено строк розгляду спору у справі № 911/3409/14 на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 09.10.2014 у зв'язку з нез'явленням у судове засідання представників позивача та відповідача 2 і невиконанням ними вимог суду.

09.10.2014 на адресу господарського суду Київської області від позивача надійшла телеграма № 0759 від 09.10.2014 (вх. № 166/14 від 09.10.2014), у якій останній просить відкласти розгляд справи на іншу дату у зв'язку з неможливістю забезпечити явку свого представника у судове засідання.

Ухвалою господарського суду Київської області від 09.10.2014 розгляд справи відкладено на 23.10.2014 у зв'язку з нез'явленням у судове засідання представників позивача та відповідача 2 і невиконанням ними вимог суду.

До господарського суду Київської області від позивача надійшли письмові пояснення по справі б/н б/д (вх. № 23071/14 від 23.10.2014).

Ухвалою господарського суду Київської області від 23.10.2014 зупинено провадження у справі № 911/3409/14 до набрання рішенням господарського суду міста Києва у справі № 910/17276/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тіньки» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання недійсним договору факторингу № 01 від 03.06.2014 законної сили і зобов'язано сторін повідомити суд про усунення обставин, які зумовили зупинення провадження у даній справі.

До господарського суду Київської області від відповідача 1 надійшло клопотання б/н від 17.02.2015 (вх. № 3709/15 від 17.02.2015) про поновлення провадження у справі, до якого додано судові рішення по справі № 910/17276/14 та № 910/17462/14.

Ухвалою господарського суду Київської області від 02.03.2015 поновлено провадження у справі № 911/3409/14 та призначено розгляд справи на 19.03.2015.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача 1 заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у його відзиві та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Позивач та відповідач 2, належним чином повідомлені про час, дату і місце розгляду справи, про що свідчать наявні у матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, у судове засідання не з'явилися, причин неявки суду не повідомили.

Враховуючи, що неявка позивача та відповідача 2 в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті та зважаючи на обмежені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України строки вирішення спору, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за відсутності представників позивача та відповідача 2 за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 19.03.2015, відповідно до ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача 1, присутнього в судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

З матеріалів справи вбачається, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» (відповідач 2) та Публічним акціонерним товариством «Браїлівське» (позивач) було укладено договір поставки № 27/04-01 ВЄ-АФ 2010 від 27.04.2010 та договір про надання безготівкової фінансової допомоги на зворотній основі № 02/04-03 з від 02.04.2009.

03.06.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» (клієнт - відповідач 2) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (фактор - відповідач 1) укладено договір факторингу № 01 від 03.06.2014, за умовами якого відповідач 1 зобов'язався передати грошові кошти в розпорядження відповідача 2 за плату, а відповідач 2 зобов'язався відступити відповідачу 1 свої права грошової вимоги до боржників за основними договорами в розмірі та на умовах передбачених цим договором.

Відповідно до п. 2.1 договору факторингу опис, характеристики, обсяг та розмір прав вимоги до боржників за основними договорами, що відступаються відповідно до умов цього договору визначені в додатку № 1 до цього Договору.

Пунктом 3 додатку № 1 до договору факторингу від 03.06.2014 визначено, що в порядку та на умовах, визначених договором факторингу відступаються права вимоги за договором поставки № 27/04-01 ВЄ-АФ 2010 від 27.04.2010 (основний договір 3), укладеним між відповідачем 2 та Публічним акціонерним товариством «Браїлівське» (позивач), а саме:

- право вимоги повернення авансового платежу в сумі 44 846 316, 42 грн.;

- право вимоги сплати неустойки (пені, штрафів) у випадку невиконання чи неналежного виконання позивачем зобов'язань за основним договором 3;

- інші, крім зазначених вище, права грошової вимоги, строк платежу за якими настав (наявна вимога), а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (майбутня вимога) на підставі основного договору 3;

- інші будь-які права вимоги до позивача за основним договором 3, що існують на момент укладення цього договору та/або виникнуть в майбутньому відповідно до умов основного договору 3.

Пунктом 4 додатку № 1 до договору факторингу від 03.06.2014 визначено, що в порядку та на умовах, визначених договором факторингу відступаються права вимоги за договором про надання безготівкової фінансової допомоги на зворотній основі № 02/04-03 з від 02.04.2009 (основний договір 4), укладеним між відповідачем 2 та Публічним акціонерним товариством «Браїлівське» (позивач), а саме:

- право вимоги повернення фінансової допомоги в сумі 827 449, 93 грн.;

- право вимоги сплати неустойки (пені, штрафів) у випадку невиконання чи неналежного виконання позивачем зобов'язань за основним договором 4;

- інші, крім зазначених вище, права грошової вимоги, строк платежу за якими настав (наявна вимога), а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (майбутня вимога) на підставі основного договору 4;

- інші будь-які права вимоги до позивача за основним договором 4, що існують на момент укладення цього договору та/або виникнуть в майбутньому відповідно до умов основного договору 4.

Згідно з п. 2.3 договору факторингу права вимоги вважаються відступленими відповідачу 1 в день підписання цього договору. Додаткового оформлення відступлення прав вимоги не вимагається. Після переходу прав вимоги до відповідача 1 останній стає кредитором по відношенню до боржників та набуває відповіді права вимоги. Таке відступлення не потребує вчинення будь-яких додаткових дій з боку відповідача 1 чи відповідача 2 або підписання будь-яких документів.

Пунктом 4.4.1 договору факторингу передбачено, що відповідач 2 зобов'язався передати відповідачу 1 в день укладення цього договору шляхом підписання акту приймання-передачі за формою, встановлено в додатку № 2, оригінали всіх документів, що свідчать про право вимоги, перелік яких міститься в пунктах 1.2, 2.2, 3.2, 4.2, 5.2, 6.2, 7.2, 8.2, 9.2, 10.2, 11.2 додатку № 1 до цього договору, а також довідку про заборгованість боржників за основними договорами станом на дату укладення цього договору з зазначенням виду такої заборгованості (по кожному боржнику).

Відповідно до п. 4.4.3 договору факторингу відповідач 2 зобов'язався протягом 5 календарних днів з моменту відступлення права вимоги відповідно до умов цього договору повідомити боржників про укладення цього договору та відступлення права на користь відповідача 1.

Згідно з п. 10.1 договору факторингу цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

На виконання умов договору факторингу № 01 від 03.06.2014 відповідач 2 передав, а відповідач 1 прийняв оригінали документів, що підтверджують право вимоги, про що сторони склали акт прийому-передачі, який є додатком № 2 до договору факторингу.

Також, з матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору факторингу № 01 від 03.06.2014 відповідач 2 надіслав боржнику - позивачу повідомлення вих. № 31/01 від 10.06.2014 про укладення цього договору та відступлення права на користь відповідача 1.

Позивач стверджує, що договір факторингу № 01 від 03.06.2014 є недійсним, оскільки особи, які від імені сторін договору факторингу № 01 від 03.06.2014, підписали зазначений договір не мали необхідних повноважень на його укладення, докази проведення розрахунків між сторонами оспорюваного договору відсутні, згоди на укладення договору факторингу № 01 від 03.06.2014 позивач не надавав.

Відповідач 1 заперечуючи проти задоволення позовних вимог посилається на те, що вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки договір факторингу № 01 від 03.06.2014 був підписаний директорами Товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», які мали для цього необхідний обсяг повноважень, а він є фінансовою установою, яка має право здійснювати факторингові операції.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абз. 4 п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

У господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, необхідно враховувати, що письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена уповноваженим органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Оспорюваний договір факторингу з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» був укладений та підписаний директором Гордейчуком Юрієм Антоновичем, а від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - директором Коньком Андрієм Олеговичем, які діяли на підставі статуту.

Відповідно до п. 9.1 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» у товаристві виконавчим органом, що здійснює управління його поточною діяльністю, є генеральний директор. Генеральний директор здійснює керівництво і управління поточною господарсько-фінансовою та іншою діяльністю товариства, а також організовує виконання рішень загальних зборів учасників товариства.

Згідно з п. 9.7 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» генеральний директор має право без довіреності представляти товариство та діяти від його імені.

Пунктом 9.8 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» передбачено, що генеральний директор укладає будь-які договори (угоди) в тому числі, але не виключно щодо: отримання чи ненадання кредитів (позик); розпорядження основними фондами товариства та цінними паперами (корпоративними фондами); видачі, анулювання, акцепту, індексування векселів; ведення спільної діяльності; передачі майна товариства в управління, оренду, лізингу, ренти чи застави (іпотеки); видачі чи отримання поручительств (гарантій), а також вчиняє будь-які угоди з нерухомим майном, або інші юридичні дії, результатом яких можуть бути відчудження, придбання бо надання в оренду нерухомого майна.

Відповідно до матеріалів справи, на дату укладання договору факторингу № 01 від 03.06.2014 обов'язки генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» виконував Гордейчук Юрій Антонович, що підтверджується наявними у матеріалах справи протоколом № 31/05/13 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» від 31.05.2013, наказом № 31/05 від 31.05.2013 та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 18281179 від 04.03.2014.

При цьому згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців обмежень повноважень директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» щодо укладання договорів не зареєстровано.

Відповідно до п. 9.10 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» виконавчим органом товариства є директор, який призначається загальним зборами учасників та здійснює керівництво поточною діяльністю товариства в межах компетенції, визначеної статутом товариства.

Згідно з п. 9.12 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» директор товариства має право укладати від імені товариства будь-які договори, угоди, контракти та вчиняти інші правочини.

Відповідно до матеріалів справи, на дату укладання договору факторингу № 01 від 03.06.2014 обов'язки директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» виконував Конько Андрій Олегович, що підтверджується наявними у матеріалах справи протоколом № 24/01/14 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» від 24.01.2014, наказом (розпорядженням) № 11/02/14 від 11.02.2014 про прийняття на роботу та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 18664140 від 14.05.2014.

При цьому згідно з витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців обмежень повноважень директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» щодо укладання договорів не зареєстровано.

Таким чином, з вищезазначеного вбачається, що статутами відповідачів право їх виконавчого органу (директора) на укладення оспорюваного договору не обмежено та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців таких обмежень не зареєстровано.

Крім того, суд звертає увагу, що припис абз. 1 ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абз. 2 ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України).

Згідно з п. 5.1.3 договору факторингу фізична особа, яка зазначена у преамбулі цього договору і підписала його від імені відповідача 2, наділена достатніми для цього повноваженнями, що не скасовані і не обмежені, всі внутрішні процедури відповідача 2, необхідні для реалізації цих повноважень, виконані належним чином.

Відповідно до п. 5.2.3 договору факторингу фізична особа, яка зазначена у преамбулі цього договору і підписала його від імені відповідача 1, наділена достатніми для цього повноваженнями, ще не скасовані і не обмежені, всі внутрішні процедури відповідача 1, необхідні для реалізації цих повноважень, виконані належним чином.

Пунктами 5.1.7 та 5.2.6 договору факторингу передбачено, що відсутні будь-які обставини, що обмежують відповідача 1 та відповідача 2 в укладенні та виконанні цього договору.

За таких обставин, наявні у матеріалах справи докази та встановлені фактичні обставини справи підтверджують повноваження відповідачів на укладення оспорюваного договору та відсутність обмежень на підписання вказаного договору.

Щодо посилання позивача на відсутність у відповідача 1 права на зайняття факторинговими операціями, суд зазначає наступне.

Статтею 1079 Цивільного кодексу України передбачено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Згідно з ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Пунктами 7 та 8 Положення про Державний реєстр фінансових установ, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг № 41 від 28.08.2003, передбачено, що документом, що підтверджує статус фінансової установи, є Свідоцтво. Фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва. Якщо відповідно до нормативно-правових актів для надання певної фінансової послуги необхідно мати ліцензію та/або дозвіл, фінансова установа має право на надання такої послуги лише після отримання відповідної ліцензії та/або дозволу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 1 має Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи ФК № 214 від 22.09.2008, невід'ємною частиною якого є додаток, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» має право здійснювати наступні види фінансових послуг без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства: фінансовий лізинг; надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів; надання поручительств; надання гарантій; факторинг.

Таким чином, з вищезазначеного вбачається, що відповідач 1 є фінансовою установою, яка має право здійснювати факторингові операції.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що посилання позивача на відсутність у сторін договору факторингу № 01 від 03.06.2014 необхідних повноважень на його укладення не підтверджені жодними належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами справи.

Разом з тим, суд звертає увагу, що чинне законодавство не зобов'язує сторін договору факторингу надавати боржнику підтвердження повноважень представників, які підписали договір, а договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження (ч. 1 ст. 1080 Цивільного кодексу України).

Щодо твердження позивача про відсутність доказів проведення розрахунків між сторонами оспорюваного договору та невідповідність п. 3.2 договору факторингу вимогам цивільного законодавства, суд зазначає наступне.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що загальна сума прав грошової вимоги, що відступаються відповідно до умов даного договору становить 156 497 140 (сто п'ятдесят шість мільйонів чотириста дев'яносто сім тисяч сто сорок) гривень 49 копійок.

Відповідно до п. 3.2 договору факторингу відповідач 1 зобов'язаний передати в розпорядження відповідачу 2 шляхом перерахування на рахунок відповідача 2, зазначений в п. 12.1 цього договору грошові кошти в гривнях в загальній сумі, що є еквівалентною 1 000 (одна тисяча) доларів США 00 центів по курсу НБУ на дату перерахування відповідачу 2 в строки передбачені в наступному абзаці цього пункту, за умови отримання відповідачем 1 від позивача (боржників) повної суми (її частини) його (їх) заборгованості за основними договорами (в тому числі в результаті проведення претензійно-позовної роботи та/або примусового стягнення).

Не пізніше 3 (третього) робочого дня, наступного за днем отримання відповідачем 1 від позивача (боржників) суми (її частини) його (їх) заборгованості за основним (и) договором (и) (в тому числі в результаті проведення претензійно-позовної роботи та/або примусового стягнення), відповідач 1 перераховує відповідачу 2 отриману суму від позивача за основним договором, при цьому, загальна сума всіх грошових коштів, що будуть перераховані відповідачем 1 на користь відповідача 2 за цим договором не повинна перевищувати еквівалент 1 000 (одна тисяча) доларів США 00 центів по курсу НБУ на дату перерахування відповідачу 2.

Згідно з п. 3.3 договору за передані відповідачем 1 в розпорядження відповідача 2 грошові кошти, відповідач 2 сплачує відповідачу 1 плату (комісійну винагороду) в розмірі 1 000 (одна тисяча) гривень 00 копійок (без ПДВ), шляхом перерахування в день укладення цього договору на рахунок відповідача 1.

Таким чином, положеннями п. 3.2. договору сторонами встановлено залежність сплати фактором грошових коштів за договором факторингу від факту отримання фактором від боржника (боржників) повної суми (її частини) його (їх) заборгованості за основними договорами (в тому числі в результаті проведення претензійно-позовної роботи та/або примусового стягнення).

Разом з тим, слід зазначити, що даний пункт договору встановлює лише порядок розрахунків між сторонами.

Статтею 1077 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно з ст. 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Як слідує із наведеної статті, законодавством передбачено як можливість пов'язування передання права грошової вимоги з певною подією, так і можливість виникнення такої вимоги в майбутньому.

Крім того, відповідно до ст. 1081 Цивільного кодексу України клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред'явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Із вказаного припису слідує, що нормами чинного законодавство передбачено можливість встановлення сторонами договору факторингу інших умов.

Водночас, у відповідності до ст. 1081 Цивільного кодексу України сторонами було узгоджено залежність сплати фактором грошових коштів за договором факторингу від факту отримання фактором від боржника повної суми (її частини) його (їх) заборгованості за основними договорами.

Приписами ст. 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, з наведеного слідує, що п. 3.2 договору факторингу відповідає положенням цивільного законодавства України.

Разом з тим, суд звертає увагу, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним (п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним договору факторингу № 01 від 03.06.2014, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Дане рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено: 27.03.2015.

Суддя Т.В. Лутак