КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2015 р. Справа№ 910/3594/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Алданової С.О.

Коршун Н.М.

при секретарі Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Герасименко І.В. - дов. №557 від 31.12.2014 р.

від відповідача Денисюк В.В. - дов. №55-Д від 26.12.2014 р.

Поліщук Л.П. - дов. №74-Д від 26.12.2014 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційні скарги 1) Комунального підприємства «Центр обслуговування

споживачів Шевченківського району»

2) Публічного акціонерного товариства

«Акціонерна компанія «Київводоканал»

на рішення

господарського суду міста Києва

від 09.04.2014 р. (головуючий суддя Гавриловська І.О.,

судді: Літвінова М.Є., Нечай О.В.)

у справі №910/3594/13

за позовом Публічного акціонерного товариства

«Акціонерна компанія «Київводоканал»

(далі - ПАТ «АК «Київводоканал»)

до Комунального підприємства «Центр обслуговування

споживачів Шевченківського району»

(далі - КП «ЦОС Шевченківського району»)

про стягнення 3 042 985,45 грн.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду міста Києва передано позовні вимоги ПАТ «АК «Київводоканал» до КП «ЦОС Шевченківського району» про стягнення на підставі договору на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі №05618/2-10 від 20.04.2005 р. (далі - Договір), з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, 3 042 985,45 грн., з яких: 2 967 676,39 грн. - основний борг; 986,27 грн. інфляційних втрат; 12 387,13 грн. трьох процентів річних; 61 935,66 грн. пені.

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.04.2014 р. у справі №910/3594/13 позов задоволено частково, стягнуто з КП «ЦОС Шевченківського району» на користь ПАТ «АК «Київводоканал» 2 299 883,40 грн. основного боргу, 766,25 грн. інфляційних втрат, 9 717,80 грн. трьох процентів річних, 48 589,04 грн. пені та 47 179,13 грн. витрат зі сплати судового збору. В решті позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із згаданим рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що при прийнятті оскарженого рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права. За твердженнями апелянта, місцевий суд не прийняв до уваги невідповідності відображених позивачем в облікових документах сум, не зобов'язав сторони провести звірку взаєморозрахунків для встановлення факту наявності/відсутності заборгованості, не прийняв до уваги поданий відповідачем висновок «Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності» та аудиторський звіт, які підтверджують відсутність заборгованості відповідача перед позивачем. На думку відповідача, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відсутності у відповідача зобов'язань з оплати вартості холодної води, поставленої для підігріву, однак прийняв помилкове рішення щодо обов'язку відповідача вносити плату за стоки води, які використовується для підігріву. Місцевим судом не надано також належної оцінки всім доказам у справі, зокрема, акту звіряння позивача та відповідача за постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2012 р., помісячним актам звірки взаєморозрахунків між сторонами, довідці про нарахування позивачем і оплати відповідачем за період з 01.07.2012 р. по 31.10.2012 р. заборгованості відповідача перед позивачем тощо.

Позивач також не погодився з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати в частині відмови у стягненні на його користь 686 948,32 грн. основного боргу, 14 155,22 грн. пені, 2 831,05 грн. трьох процентів річних, 220,02 грн. інфляційних втрат та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову. Позивач вважає оскаржене рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог на суму 704 154,60 грн. незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав порушення та неправильного застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права. На думку позивача, судом першої інстанції неправильно застосовано положення п. 3.13 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №190 від 27.06.2008 р. (далі - Правила №190), внаслідок чого суд дійшов хибного висновку про обов'язок власника (балансоутримувача) теплового пункту (котельні) розраховуватись за вартість питної води, яка була використана для потреб гарячого водопостачання, а також приписів ст.1 Закону України «Про теплопостачання», ст. 275 ГК України та п. п. 2, 6 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 р. Наведене призвело до помилкового висновку про те, що чинним законодавством України не передбачено розподілу житлово-комунальних послуг в залежності від того, хто є їх виробником та суб'єктом господарювання, який здійснює їх надання. Крім цього, відмовляючи у стягненні заборгованості з відповідача в розмірі 704 154,60 грн. місцевим судом порушено ст.ст. 525, 629 ЦК України, якими встановлено обов'язковість умов договору та заборону односторонньої відмови від його виконання тощо.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 26.05.2014 р. апеляційні скарги КП «ЦОС Шевченківського району» та ПАТ «АК «Київводоканал» прийнято до провадження в складі колегії суддів: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Кропивна Л.В. та призначено до розгляду на 17.06.2014 року.

17.06.2014 р. до Київського апеляційного господарського суду від КП «ЦОС Шевченківського району» надійшло клопотання про призначення судово-економічної експертизи, проведення якої просило доручити Науково-дослідному центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності. Позивач, заперечуючи проти доручення проведення судової експертизи Науково-дослідному центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності, у випадку призначення експертизи наполягав на її дорученні Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

В судовому засіданні 17.06.2014 р. на підставі ст.77 ГПК України було оголошено перерву до 24.06.2014 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2014 р. по справі призначено судово-економічну експертизу, виконання якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, сторони зобов'язано надати експерту на його вимогу всі необхідні документи для проведення експертних досліджень, витрати на проведення судово-економічної експертизи покладено на КП «ЦОС Шевченківського району», апеляційне провадження у справі №910/3594/13 - зупинено.

23.01.2015 р. на адресу Київського апеляційного господарського суду надійшов висновок судово-економічної експертизи №8309/8310/14-45 від 30.12.2014 р. Київського науково-дослідного інституту судових експертиз разом з матеріалами справи №910/3594/13.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2015 р., в зв'язку з перебуванням судді Кропивної Л.В. у відпустці, змінено склад суду та визначено судову колегію в складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Коршун Н.М.

Постановою пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011 р. «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України» (п. 9-2) передбачено, що у разі зміни складу суду апеляційної інстанції розгляд ним справи починається заново, а отже, спочатку починається й визначений статтею 102 ГПК строк розгляду апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2015 р. поновлено апеляційне провадження у справі №910/3594/13, призначено судове засідання на 17.02.2015 року.

17.02.2015 р. до Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання КП «ЦОС Шевченківського району» про призначення по справі повторної експертизи, проведення якої просив доручити Науково-дослідному центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності.

В судових засіданнях 17.02.2015 р. та 17.03.2015 р. на підставі ст. 77 ГПК України оголошувалася перерва до 17.03.2015 р. та 24.03.2015 р. відповідно.

Представник позивача в судовому засіданні проти клопотання про призначення повторної експертизи заперечив, просив відмовити в його задоволенні, в свою чергу доводи апеляційної скарги ПАТ «АК «Київводоканал» підтримав, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржене рішення скасувати в частині відмови позивачу у стягненні 686 948,32 грн. основного боргу, 14 155,22 грн. пені, 2 831,05 грн. трьох процентів річних, 220,02 грн. інфляційних втрат та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову. Проти апеляційної скарги КП «ЦОС Шевченківського району» категорично заперечив.

Представники відповідача в судовому засіданні клопотання про призначення повторної експертизи підтримали, просили його задовольнити, у разі відмови в задоволенні клопотання просили задовольнити апеляційну скаргу КП «ЦОС Шевченківського району», оскаржене рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Проти апеляційної скарги ПАТ «АК «Київводоканал» заперечили повністю.

Розглянувши клопотання КП «ЦОС Шевченківського району» про призначення повторної експертизи по справі апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні.

Положеннями ст.ст. 41, 42 ГПК України передбачено, що для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про судову експертизу». Висновок судового експерта повинен містити докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті їх висновки і обґрунтовані відповіді на поставлені господарським судом питання. У випадках недостатньої ясності чи неповноти висновку судового експерта господарський суд може призначити додаткову судову експертизу. При необхідності господарський суд може призначити повторну судову експертизу і доручити її проведення іншому судовому експерту. Висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими ст. 43 цього Кодексу.

Так, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2014 р. було призначено судово-економічну експертизу, виконання якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

У відповідності до висновку судово-економічної експертизи №8309/8310/14-45 від 30.12.2014 р. згідно даних розшифровок рахунків абонента, вартість наданих позивачем відповідачу за період з 01.07.2012 р. по 31.10.2012 р. послуг з водопостачання та водовідведення за Договором складає 14 580 568,17 грн., згідно зведених відомостей розщеплення сплат за цей період відповідачем сплачено на рахунок позивача грошові кошти в загальному розмірі 9 991 070,07 грн., проте, оскільки не всі банківські виписки містять посилання на період отримання послуг за Договором, визначити яка сума грошових коштів надійшла від відповідача на рахунок позивача за надані послуги з 01.07.2012 р. по 31.10.2012 р. не видалось за можливе тощо.

З огляду на згаданий висновок судово-економічної експертизи та те, що господарський спір має бути вирішено протягом розумного строку, апеляційний господарський суд вважав недоцільним призначення повторної судової експертизи, адже таке призначення призвело б до затягування судового процесу й не дало б відповідей на питання щодо сплачених відповідачем грошових коштів на користь позивача за надані послуги саме з 01.07.2012 р. по 31.10.2012 р. тощо.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що скарги позивача та відповідача не підлягають задоволенню.

Так, звернувшись до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, 3 042 985,45 грн., позивач свої вимоги обґрунтовував неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Договором тощо.

Суд першої інстанції, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, розглянувши подані сторонами матеріали, дійшов висновку про обґрунтованість частини цих вимог, відтак позов задовольнив частково.

Так, задовольняючи позов частково, місцевий суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача вартості холодної води, яка була поставлена позивачем на теплові пункти для підігріву, задоволенню не підлягають. Важливим в зв»язку з цим є той факт, що умовами Договору передбачено постачання позивачем відповідачу питної води, й немає зобов'язань відповідача щодо оплати вартості води, яка буде постачатись йому з теплових пунктів, які не знаходяться на його обліку, у вигляді гарячої води; матеріали справи не містять належних доказів наявності на балансі відповідача теплових пунктів або котелень, з яких здійснюється постачання гарячої води. В свою чергу, надання послуг з приймання стічних вод (у тому числі, гарячого водопостачання) регулюються умовами Договору, й вартість таких послуг підлягає оплаті абонентом (відповідачем) на користь позивача. З наданого позивачем розгорнутого розрахунку суми заборгованості відповідача за послуги з водопостачання на підігрів видно, що їх розмір становить 686 948,32 грн., за вищенаведених обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Натомість із згаданого розрахунку вбачається, що сума заборгованості відповідача за послуги з приймання стоків питної води, що використовується для приготування гарячої води становить 531 314,86 грн., ці позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Розмір та підстави нарахування й стягнення заборгованості відповідача в сумі 1 768 568,54 грн. за надання послуг з холодного водопостачання суд вважав доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Перевіривши наданий позивачем розрахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені, суд першої інстанції встановив, що позивач провів цей розрахунок з урахуванням води, яка йде на підігрів, тому здійснивши власний розрахунок цих вимог дійшов висновку, що з відповідача за період з липня 2012 р. до жовтня 2012 року підлягають стягненню 766,25 грн. інфляційних втрат, 9 717,80 грн. трьох процентів річних та 48 589,04 грн. пені.

Апеляційний господарський суд погоджується з такими висновками місцевого суду як підставними та обґрунтованими обставинами та матеріалами справи, приписами чинного законодавства.

Як встановлено матеріалами справи, 20.04.2005 р. між позивачем (постачальником) та відповідачем (абонентом) укладено Договір, за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов'язався надавати абоненту послуги з постачання питної води та на підставі пред'явленого абонентом дозволу на скид стічних вод у систему каналізацій м. Києва приймати від нього стічні води у систему каналізацій м. Києва, а абонент зобов'язався здійснювати своєчасну оплату наданих йому постачальником послуг на умовах Договору, дотримуватися порядку користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві цю послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст.ст.901, 903 ЦК України).

У відповідності до п. 2.1 Договору облік поставленої води та кількість прийнятих стоків здійснюється за показаннями лічильника, зареєстрованого у постачальника. У випадку наявності у абонента декількох об'єктів водоспоживання, облік спожитої ним води здійснюється з урахуванням показань всіх лічильників, зареєстрованих за абонентом.

Договірні відносини щодо користування системами централізованого комунального водопостачання здійснюються виключно на договірних засадах на підставі Законів України «Про питну воду і питне водопостачання» та «Про житлово-комунальні послуги». Істотні умови договору між виробником та споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення визначаються відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Суб'єкти господарювання, у яких теплові пункти (котельні) перебувають на балансі або яким вони передані в управління, повне господарське відання, користування, концесію, здійснюють розрахунки з виробником на основі укладених договорів за весь обсяг питної води, яка відпущена з систем водопостачання і використана на потреби гарячого водопостачання та інші потреби, а також розраховуються за власний обсяг водовідведення (п.п. 2.1, 2.2, 3.13 Правил №190).

З огляду на наведене, вартість спожитої води, що іде на підігрів, має оплачувати балансоутримувач теплових пунктів, а розрахунок за спожиту гарячу воду повинен проводитися з балансоутримувачем бойлеру.

Враховуючи, що умови Договору передбачають постачання позивачем відповідачу питної води, і не містять зобов'язань відповідача оплачувати вартість води, яка буде постачатись йому з теплових пунктів, які не знаходяться на його обліку, у вигляді гарячої води, а матеріали справи не містять належних доказів наявності на балансі відповідача теплових пунктів або котелень, з яких здійснюється постачання гарячої води, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача вартості холодної води, яка була поставлена позивачем на теплові пункти для підігріву є необґрунтованими.

Таким чином, позивачем безпідставно включено до розрахунку основного боргу суму заборгованості за надані послуги з постачання холодної води для її підігріву щодо теплових пунктів (бойлерів), які не перебувають на балансі відповідача, а відтак правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача вартості холодної води, яка іде на підігрів - відсутні.

Як встановлено судом першої інстанції, сума заборгованості відповідача за послуги з водопостачання на підігрів становить 686 948,32 грн., тому місцевим судом правомірно відмовлено в задоволенні позову на цю суму.

Проте суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за послуги з приймання стоків питної води, що використовується для приготування гарячої води в розмірі 531 314,86 грн. та заборгованість з надання послуг з холодного водопостачання в розмірі 1 768 568,54 грн.

Так, умовами п. п. 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4 Договору встановлено, що постачальник щомісячно направляє до банківської установи абонента розрахункові документи (в електронному вигляді - дебетові повідомлення або у паперовому вигляді вимоги-доручення тощо) для оплати за поставлену воду та прийняті стічні води відповідно до встановлених тарифів. Оплата вартості послуг здійснюється абонентом щомісячно у безготівковій формі у десятиденний термін з дня направлення постачальником розрахункового документу до банківської установи абонента. За згодою постачальника оплата за надані послуги може здійснюватися іншими способами, що не суперечать чинному законодавству України. У разі утворення боргу, оплата за наданні послуги, яка надходить від абонента, незалежно від зазначеного в платіжному документі призначення платежу, першочергово зараховується постачальником в погашення боргу. В разі неотримання від постачальника поточного щомісячного розрахункового документу, абонент здійснює оплату вартості наданих йому послуг не пізніше 5-го числа наступного місяця платіжним дорученням, виходячи з діючого тарифу та фактичної кількості спожитої води. У разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг, зазначених у розрахунковому документі, абонент зобов'язаний у десятиденний термін з дня направлення постачальником розрахункового документу до банківської установи абонента, письмово повідомити про це постачальника та в цей же термін направити представника з обгрунтовуючими документами для проведення звіряння та підписання акту. В іншому випадку відмова абонента оплатити розрахунковий документ постачальника вважатиметься безпідставною.

Положеннями ст.193 ГК України та ст.ст. 525, 526, 530, 612 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у встановлений договором або законом строк.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наданого позивачем розгорнутого розрахунку сума заборгованості відповідача за послуги з приймання стоків питної води, що використовується для приготування гарячої води становить 531 314,86 грн., сума заборгованості з надання послуг з холодного водопостачання складає 1 768 568,54 грн., загалом - 2 299 883,40 грн.

Крім того, згідно висновку судово-економічної експертизи №8309/8310/14-45 від 30.12.2014 р. вартість наданих позивачем відповідачу за період з 01.07.2012 р. по 31.10.2012 р. послуг з водопостачання та водовідведення на підставі Договору складає 14 580 568,17 грн., на підставі зведених відомостей розщеплення сплат за цей період відповідачем сплачено на рахунок позивача грошові кошти в загальному розмірі 9 991 070,07 грн., відтак різниця між вартістю наданих позивачем за період з 01.07.2012 р. по 31.10.2012 р. послуг й сплачених відповідачем на рахунок позивача коштів за цей період становить 4 589 498,10 грн., що є більше ніж заявлено до стягнення. Оскільки не всі банківські виписки містять посилання на період отримання послуг за Договором, визначити яка сума грошових коштів надійшла від відповідача на рахунок позивача за надані власне з 01.07.2012 р. по 31.10.2012 р. послуги не видалось за можливе тощо.

З огляду на наведене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевий суд правомірно задовольнив позовні вимоги в частині основного боргу на суму 2 299 883,40 грн.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням визначених змістом зобов'язання умов (неналежне виконання).

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій на підставі ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 та ч. 6 ст. 232 ГК України, ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Так, за приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пеня є неустойкою, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Так, умовами п. 4.2 Договору сторони погодили, що у разі порушення строків виконання зобов'язання по оплаті за надані послуги, абонент сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу. Нарахування пені припиняється через один рік від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Оплата абонентом пені не звільняє останнього від оплати несплаченого рахунку в повному обсязі.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Оскільки відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустив прострочення виконання грошового зобов'язання, відповідно наявні підстави для застосування встановленої законом і п. 4.2 Договору відповідальності.

Перевіривши здійснений місцевим судом розрахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені з урахуванням періоду прострочення та часткового задоволення суми основного боргу, апеляційний господарський вважав його арифметично правильним, відтак з відповідача за період з липня 2012 р. до жовтня 2012 року належить до стягнення 766,25 грн. інфляційних втрат, 9 717,80 грн. трьох процентів річних та 48 589,04 грн. пені.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи позивача та відповідача по суті їхніх апеляційних скарг, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Крім цього, разом із апеляційною скаргою надійшла заява відповідача про повернення надмірно сплачених коштів за подання скарги - в сумі 6 368,51 грн.

Так, до скарги на підставі ч. 3 ст. 94 ГПК України додаються докази сплати судового збору.

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до пп. 4 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду сплачується судовий збір в розмірі 50 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, а у разі подання позовної заяви майнового характеру - 50 відсотків ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми.

Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову становить 3 042 985,45 грн., судом першої інстанції позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 2 299 883,40 грн. основного боргу, 766,25 грн. інфляційних втрат, 9 717,80 грн. три проценти річних, 48 589,04 грн. пені, а загалом - 2 358 956,49 грн. Відповідач просив оскаржене рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, тому сума, стягнення якої оспорюється відповідачем, становить 2 358 956,49 грн.

За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру, судовий збір підлягає сплаті у розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат (пп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

Таким чином, за подання позову до суду першої інстанції на суму 2 358 956,49 грн. сплаті підлягає судовий збір у розмірі 47 179,13 грн. (2 відсотки ціни позову), а за подання апеляційної скарги на рішення суду, якою оспорюється сума грошових коштів в розмірі 2 358 956,49 грн. - сплаті підлягає судовий збір у розмірі 23 589,56 грн. (50 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви).

Відповідачем на підтвердження факту сплати судового збору до апеляційної скарги додано оригінал платіжного доручення №5478 від 10.04.2014 р. на суму 30 429,86 грн., отже судовий збір сплачено в більшому розмірі, ніж встановлено пп. 4 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ним мало бути сплачено судовий збір у розмірі 23 589,56 грн.

Положеннями ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, тому надмірно сплачений згідно платіжного доручення №5478 від 10.04.2014 р. судовий збір в розмірі 6 840,30 грн. підлягає поверненню відповідачу.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» та Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 09.04.2014 р. у справі №910/3594/13 - без змін.

Повернути Комунальному підприємству «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (03190, м. Київ, вул. Кирпоноса, 10/8, ) з Державного бюджету України надмірно сплачений судовий збір в розмірі 6 840 (шість тисяч вісімсот сорок) грн. 30 коп., сплачений згідно платіжного доручення №5478 від 10.04.2014 року.

Матеріали справи №910/3594/13 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді С.О. Алданова

Н.М. Коршун