КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2015 р. Справа№ 911/4860/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Сухового В.Г.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги

Товариства з обмеженою відповідальністю "Трипілля Агро Плюс"

на рішення Господарського суду Київської області

від 16.01.2015

у справі №911/4860/14 (суддя - Грєхов А.С.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трипілля Агро Плюс", Київська обл., с. Трипілля,

про стягнення заборгованості за надані юридичні послуги,

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_3 - свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 04.05.1995 № 741/10;

від відповідача: Антоненко А.О. - представник (довіреність № б/н від 27.11.2014);

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (надалі - ФОП ОСОБА_3) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трипілля Агро Плюс» (надалі - ТОВ «Трипілля Агро Плюс») про стягнення 251 000,00 грн заборгованості з оплати наданих юридичних послуг за договором від 12.05.2014 № 12/05/14.

Рішенням Господарського суду Київської області від 16.01.2015 у справі № 911/4860/14 позов задоволено повністю та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Трипілля Агро Плюс» на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 251 000,00 грн боргу та 5 020,00 грн судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Трипілля Агро Плюс» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 16.01.2015 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2015 апеляційну скаргу прийнято до апеляційного провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 23.03.2015.

Позивач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

23.03.2015 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 12.05.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Трипілля Агро Плюс» (в тексті договору - замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (в тексті договору - юрист) було укладено договір про надання юридичних послуг № 12/05/14 (далі - договір), відповідно до умов якого юрист надає замовнику послуги з юридичного обслуговування при здійсненні замовником своєї діяльності в порядку, передбаченому даним договором (пункт 1.1. договору).

Пунктом 3.1. договору передбачено, що за виконану роботу/надані послуги відповідач сплачує позивачу винагороду у розмірі 310 000,00 грн у строк до 01 листопада 2014 року.

Відповідно до пункту 3.2. договору сторони погодили, що факт надання послуг підтверджується актом виконаних робіт.

Договір набирає сили з 12 травня 2014 року і діє до 14 листопада 2014 року, з питань розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором (пункт 6.1. договору).

Як правильно встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем надано, а відповідачем прийнято юридичні послуги за період з 12.05.2014 по 28.10.2014 на суму 310 000,00 грн, що підтверджується актом виконання робіт від 28.102014 № 1, підписаним уповноваженими представниками обох сторін, що оцінюється судом як погодження сторонами факту здійснення господарської операції з надання послуг.

У зазначеному акті не зазначено про наявність у відповідача будь-яких претензій до позивача стосовно обсягу чи якості наданих ним послуг.

Позивач зобов'язався сплатити грошові кошти у розмірі 310 000,00 грн за надані послуги до 01 листопада 2014 року.

Відповідач, в порушення умов договору, оплату наданих послуг здійснив частково - 28.10.2014 у розмірі 59 000,00 грн, що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача за період з 01.10.2014 по 06.11.2014.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором позивач звернувся із вказаною позовною заявою до суду.

Місцевий господарський суд, дав належну оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору та правильно визначив, що такий за своєю правовою природою є договором надання послуг, за умовами якого, відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України, одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статей 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Таким чином, укладення між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Трипілля Агро Плюс» договору надання юридичних послуг було спрямоване на отримання останнім таких послуг та одночасного обов'язку із здійснення їх оплати.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що укладений між сторонами договір є змішаним, оскільки містить елементи як договору про надання послуг, так і договору на виконання робіт. У матеріалах справи відсутні докази, що підтверджували виконання робіт за договором, а відтак, на думку відповідача, у позивача відсутні підстави для стягнення заборгованості за даним договором.

З матеріалів справи вбачається, що за умовами договору, юрист за завданням замовника надає юридичні послуги, в тому числі, усні юридичні консультації з питань діяльності замовника.

Таким чином, позивач правомірно вказав про надання ним за спірним договором таких послуг як усні юридичні консультації.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач також вказав на те, що договір, стягнення заборгованості за яким є предметом позову, є договором з відкладальною обставиною в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України.

У пункті 2 Акту виконаних робіт зазначено, що сторони підтверджують, що не мають жодних претензій один до одного в зв'язку з виконанням договору, якщо замовник своєчасно та в повному обсязі виконає пункт 1 цього акту.

Пунктом 1 акту встановлено обов'язок відповідача оплатити отримані кошти в розмірі 310 000,00 грн до 01 листопада 2014 року.

Як стверджує апелянт, факт часткової оплати послуг з боку замовника є підтвердженням того, що в останнього є претензії щодо наданих послуг і вказана обставина є відкладальною.

Однак, дані твердження апелянта є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 212 Цивільного кодексу України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Сторонами у спірному договорі не передбачено жодної обставини, з настанням чи ненастанням якої вони пов'язували б виникнення у відповідача права не виконувати зобов'язання з оплати отриманих ним послуг, а тому підстави вважати, що даний договір є договором із відкладальною обставиною відсутні.

Щодо тверджень скаржника про відсутність доказів надання позивачем та прийняття відповідачем робіт/послуг за договором, то вказане спростовується матеріалами справи: актом виконаних робіт від 28.10.2014 №1, підписаним уповноваженими представниками сторін без будь-яких зауважень, наявністю часткової оплати за надані послуги у розмірі у розмірі 59 000,00 грн та відсутністю письмових претензій щодо наданих послуг протягом всього терміну дії договору.

Разом з тим, представник скаржника в судовому засіданні наголошував на тому, що здійснена відповідачем часткова оплата є попередньою оплатою, а не сплатою за надані послуги.

Проте вказані твердження не відповідають обставинам справи, оскільки договором передбачено сплату винагороди після надання послуг. Крім того, вказана оплата була здійснена відповідачем після підписання акту виконаних робіт, а тому не може розцінюватись судом як сплата авансу.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що з банківської виписки з розрахункового рахунку ФОП ОСОБА_3, наданої Центральним відділенням АТ «Укрексімбанк» за період з 27.10.2014 по 25.11.2014 вбачається, що ТОВ «Трипілля Агро Плюс» було перераховано на користь позивача 59 000,00 грн. У призначенні платежу платник вказав про «оплату послуг згідно договору №12/05/14 від 12.05.2014 без ПДВ» (а.с. 28).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем доказів оплати товару у повному обсязі в строк, визначений пунктом 3.1. договору не надано, що в розумінні статті 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання.

Оскільки розмір заборгованості підтверджується наявними матеріалами справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню в розмірі 251 000,00 грн.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом Київської області від 16.01.2015 року у справі №911/4860/14 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Трипілля Агро Плюс" без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трипілля Агро Плюс" на рішення Господарського суду Київської області від 16.01.2015 року у справі №911/4860/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 16.01.2015 року у справі №911/4860/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/4860/14 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді В.Г. Суховий

Г.А. Жук