КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2015 р. Справа№ 910/27045/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорної Л.В.

суддів: Кропивної Л.В.

Пашкіної С.А.

при секретарі судового засідання Громак В.О.

за участю представників сторін: від позивача - не з'явився;

від відповідача - не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"

на рішення господарського суду міста Києва від 20.01.2015 року

по справі № 910/27045/14 (суддя - Бондаренко Г.П. )

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група"

до Відкритого акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"

про стягенння 23 894,44 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.01.2015 року позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" задоволено частково. Стягнуто з Відкритого акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" страхове відшкодування в порядку регресу 23 384 (двадцять три тисячі триста вісімдесят чотири) грн. 44 коп. та 1788 (одну тисячу сімсот вісімдесят вісім) грн. судового збору.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 20.01.2015 року по справі №910/27045/14 та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу відповідач посилається на те, що судом не першої інстанції було неправильно та неповно з'ясовані обставини справи, а також було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На думку апелянта, місцевим господарським судом не було прийнято до уваги те, що підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. За твердженням апелянта, позивач протягом року з дати ДТП не звертався до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, що відповідно до пп. 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є підставою для відмови в задоволенні вимог страховика, який виплатив страхове відшкодування, а тому останній позбавляється права вимоги у порядку регресу до страховика, який застрахував майнові інтереси особи, визнаної винною у дорожньо-транспортній пригоді.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 року апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" прийнято до провадження.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 01.04.2015 року змінено склад колегії у зв'язку із перебуванням судді Смірнової Л.Г. у відпустці.

Відкрите акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" та приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" своїх представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

При цьому слід зазначити, що законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно зі статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Згідно із п.3.9.2 Постанови № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин справа розглядається за відсутності представників сторін, які повідомлені належним чином.

У відповідності до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, апеляційний господарський суд встановив наступне.

20.08.2012 року між позивачем, як страховиком та Товариством з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг", як страхувальником був підписаний Додаток №28-0101-01/1508 до Генерального договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно - правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті № 28-0101-01 від 01.02.2012, предметом якого є страхування майнових інтересів страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом марки "SKODA OCTAVIA A5" державний реєстраційний номер АА 8749 МН./а.с.13/.

Згідно довідки № 9123773 ВДАІ з обслуговування адміністративних територій м. Золотоноша Золотоніського району та автомобільної технічної інспекції при УДАІ УМВС від 28.01.2013, що 13.12.2012 о 11 год. 20 хв. на дорозі Н-16 Золотоноша-Черкаси-Сміла-Умань 2 км. 70 м. відбулось зіткнення автомобілів за участю транспортного засобу марки "MERCEDES-BENZ SPRINTER" державний реєстраційний номер СА 5744 АІ під керуванням водія Гаврилова Олега Сергійовича та транспортного засобу марки "SKODA OCTAVIA A5" державний реєстраційний номер АА 8749 МН під керуванням водія Коробка Сергія Вікторовича, внаслідок чого останній отримав механічні пошкодження у вигляді деформації передньої центральної, бокової правої та задньої правої частини кузова./а.с14-15/.

14.12.2012 власник транспортного засобу марки "SKODA OCTAVIA A5" державний реєстраційний номер АА 8749 МН Товариство з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг" звернулось до позивача із Заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування за пошкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди застрахованого транспортного засобу, що відповідно до умов договору добровільного страхування є страховим випадком.

На підставі заяви страхувальника від 14.12.2012, страхового акту № ДККА-22703 від 21.12.2012 та розрахунку страхового відшкодування від 21.12.2012, позивачем виплачено страхувальнику (шляхом оплати послуг ТОВ "Автоцентр Київ") страхове відшкодування у розмірі 23 894, 44 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 16909 від 21.12.2012 р.

Відповідно до постанови Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.02.2013 по справі №3/711/308/13 №711/1124/13-п Гаврилова Олега Сергійовича визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КпАП України та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу у розмірі 340,00 грн., постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.02.2013 по справі № 3/711/308/13 № 711/1124/13-п від 07.02.2013./а.с.16/.

Відповідно до рахунку-фактури № від 14.12.2012р. складеного Товариством з обмеженою відповідальністю "Автоцентр Київ", вартість відновлювального ремонту автомобіля "SKODA OCTAVIA A5" державний реєстраційний номер АА 8749 МН в результаті його пошкодження при ДТП складає 23 894, 44 грн./а.с.25/.

Позивачем було виплачено страхувальнику страхове відшкодування у розмірі 23 894, 44 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №16909 від 21.12.2012./а.с.34/.

Відповідач за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/9198056, який діяв на 13.12.2012, застрахував цивільно-правову відповідальність власника Гаврилов О.С. (страхувальник) автомобіля марки "MERCEDES-BENZ SPRINTER" державний реєстраційний номер СА 5744 АІ.

05.08.2014 позивач на адресу відповідача направив заяву про регресну вимогу Вих. №99 УСГ про виплату (страхового) відшкодування в порядку регресу в розмірі 23 894, 44 грн. з доданням до неї необхідних для її розгляду документів у відповідності до п. 35.1. ст. 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"./а.с.35

Доказів реагування на претензію матеріали справи.

У відповідності зі ст. 979 ЦК України та ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Виплата страхового відшкодування страхувальнику, в силу ст. 993 ЦК України, є юридичним фактом, з яким закон пов'язує виникнення у страховика у межах фактичних витрат права вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналогічним чином вирішено вказане питання і у статті 27 Закону України "Про страхування", за приписами якої до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таке право позивач може реалізувати, звернувшись за виплатою і до страхової компанії (відповідача), яка застрахувала цивільну відповідальність особи, яка завдала шкоди, на підставі Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", адже за змістом ст. 3 цього Закону одним із принципів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є гарантоване забезпечення відшкодування шкоди потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, Київський апеляційний господарський суд, з урахуванням вказаних норм матеріального права, погоджується з висновком суду першої інстанції у тому, що позивач, виконавши свої зобов'язання перед страхувальником за Договором добровільного страхування і виплативши застрахованій ним особі страхове відшкодування, набув право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі, з вини іншої особи відшкодовується винною особою.

Цивільно-правова відповідальність власника Гаврилов О.С. (страхувальника) автомобіля "MERCEDES-BENZ SPRINTER" державний реєстраційний номер СА 5744 АІ яким спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди застрахованому у позивача автомобілю "SKODA OCTAVIA A5" державний реєстраційний номер АА 8749 МН застраховано відповідачем, що підтверджується полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу №АВ/9198056.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу відповідача посилається на те, що відповідно до п. 37.1.4 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів",підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Київський апеляційний господарський суд вважає посилання відповідача на обов'язковість звернення позивача до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу згідно пп. 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" неспроможними, так як позивач може реалізувати своє право, передбачене ст.993 ЦК України, шляхом безпосереднього подання позову до суду протягом трьох років від дня виконання основного зобов'язання за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів у відповідності зі ст.ст.256, 257 та ч.6 ст.261 цього Кодексу, оскільки право особи на звернення до суду за захистом порушеного права або охоронюваного законом інтересу не може бути обмежене законом та іншими нормативно-правовими актами.

Тієї ж самої позиції дотримується Вищий господарський суд України у справі №910/14367/14.

За приписами п.22.1 ст.22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Поряд з цим у відповідності до правової позиції Верховного Суду України, викладеної ним у листі від 19.07.2011р щодо судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди та визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Статтею 29 вказаного закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Враховуючи викладене, місцевим господарським судом правильно взято до уваги рахунок-фактури № від 14.12.2012р., складений Товариством з обмеженою відповідальністю "Автоцентр Київ"- підприємства, що надавало послуги з відновлювального ремонту пошкодженого майна. Останнім визначено вартість відновлювального ремонту у розмірі 23 894, 44 грн.

Згідно позиції Верховного суду України, викладеній 28.08.2012 року за результатами перегляду постанови Вищого господарського суду України від 06.12.2011 року у справі № 23/279, страховик, потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування за договором майнового страхування отримує право вимоги потерпілої особи та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплатити матеріальне відшкодування. При цьому, право на подання регресного позову може бути реалізовано в межах загального строку позовної давності, який згідно вимог чинного законодавства складає три роки.

Абзацом другим пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього пункту.

Відповідно до полісу №АВ/9198056 ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну складає 50 000, 00 грн., розмір франшизи за полісом - 510,00 грн.

За встановлених обставин, до виплати в порядку регресу із страховика, яким застраховано відповідальність винної особи належить сума 23 384, 44 грн. (23894, 44 - 510 = 23384, 44), отже відповідні вимоги підлягають задоволенню, як обґрунтовані та доведені в частині стягнення 23 384, 44 грн.страхового відшкодування.

Доводи наведені в апеляційній скарзі Київським апеляційним господарським судом до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що господарським судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, повно з'ясовано та доведено обставини, що мають значення для справи, зроблені висновки відповідають дійсним обставинам справи.

За наведених у даній постанові обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для зміни чи скасування рішення господарського суду м. Києва від 20.01.2015 року у справі № 910/27045/14.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста Києва від 20.01.2015 р. у справі №910/27045/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Матеріали справи №910/27045/14 повернути до господарського суду міста Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам у справі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Л.В. Чорна

Судді Л.В. Кропивна

С.А. Пашкіна