РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2015Справа №910/1108/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаполіс-Текстиль»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью текстиль лайн»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Приват-Юг»

про стягнення 32 309,26 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Сивець Я.В. - довіреність № 05/11/14-01Ю від 05.11.2014 року;

від відповідача-1: не з'явилися;

від відповідача-2: не з'явилися;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс-Текстиль" звернулося до господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нью текстиль лайн" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-Юг" про стягнення 32 309,26 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач-2 порушив взяті на себе зобов'язання щодо повноти та своєчасності оплати вартості отриманого товару згідно умов Договору поставки №ОД-000003 від 04.08.2014 року, а відповідач-1 порушив взяті на себе зобов'язання згідно умов Договору поруки №13/10/14-01Ю.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов: 1) стягнувши солідарно з відповідачів на свою користь 500,00 грн. - заборгованості; 2) стягнувши з відповідача-2 на свою користь 19 980,50 грн. - основного боргу, 614,42 грн. - інфляційних втрат, 879,82 грн. - пені, 94,27 грн. - 3% річних, 10 240,25 грн. - штрафу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.01.2015 року порушено провадження по справі та призначено розгляд справи на 18.02.2015 року.

13.02.2015 року через відділ діловодства суду від представника позивача надійшли документи по справі.

В судове засідання, призначене на 18.02.2015 року представник позивача з'явився.

В судове засідання, призначене на 18.02.2015 року представники відповідача не з'явилися, хоча про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі не виконали.

Враховуючи те, що нез'явлення представників відповідачів у судове засідання перешкоджає вирішенню спору по суті, суд вважав за доцільне відкласти розгляд справи на 18.03.2015 року

В судове засідання 18.03.2015 року представники відповідачів не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Ухвали суду, позовна заява надсилались на всі відомі адреси, в тому числі на юридичну адресу підприємства згідно відомостей єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Провадження у справі порушено ухвалою від 26.01.2015 року, що свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду справи, подання суду відзиву на позов, доказів в обґрунтування своєї позиції, в разі їх наявності.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 18.03.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 18.03.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.08.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегаполіс-Текстиль» (далі по тексту - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Приват-Юг» (далі по тексту - покупець, відповідач-2) укладено Договір поставки №ОД-0000037 (далі по тексту - Договір).

Згідно з п. 1.1. Договору, постачальник обов'язується поставити та передати покупцю текстильну продукцію, надалі - Товар, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його вартість на умовах визначених у цьому договору.

Розрахунки за даним договором здійснюються на умовах відстрочення платежу, який складає 30 (тридцять) календарних днів з дати підписання відповідної накладної та/або виставлення рахунків-фактури.

13.10.2014 року між позивачем (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нью текстиль лайн» (далі по тексту - відповідач-1, поручитель) укладено Договір поруки №13/10/14-01Ю (далі по тексту - Договір поруки), за умовами якого (п. 1.1.) поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за своєчасне виконання всіх зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Приват-Юг» (надалі - боржник), за договором поставки №ОД-0000037 від 04.08.2014 року (основний договір), в розмірі передбаченому п. 3.2. Договору.

Поручитель відповідає перед кредитором за невиконання боржником зобов'язань за основним договором згідно ч. 2 ст. 554 Цивільного кодексу України в визначеній сторонами сумі 500,00 грн. (п. 3.2. Договору поруки).

Факт поставки товару позивачем відповідачу-2 на суму 47 410,70 грн. підтверджується підписаними між сторонами видатковими накладними (копії зазначених документів міститься в матеріалах справи), а саме:

- №ОД-1908-001/7 від 19.08.2014 року на суму 26 930,20 грн.;

- №ОД-1610-001/7 від 16.10.2014 року на суму 19 617,64 грн.;

- №ОД-2010-001 від 20.10.2014 року на суму 862,86 грн.

Відповідачем-2 частково оплачено вартість отриманого Товару в розмір 26 930,20 грн., залишок боргу в розмірі 20 480,50 грн. залишився неоплачений.

Однак, як слідує з матеріалів справи, внаслідок порушення відповідачем-2 зобов'язання щодо своєчасності та повноти оплати вартості отриманого товару, відповідно до умов Договору, у відповідача-2 перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 20 480,50 грн., на підтвердження іншого суду не надано жодних доказів, в зв'язку з чим позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів 500,00 грн. - заборгованості та стягнути з відповідача-2 19 980,50 грн. - основного боргу.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, поставив відповідачу-2 товар за відповідну плату згідно умов Договору, а відповідач в порушення умов Договору не в повному обсязі сплатив на користь позивача вартість отриманого товару, та має перед позивачем заборгованість в розмірі 20 480,50 грн., а відповідач-1 не виконав взяті на себе зобов'язання згідно умов Договору поруки (п. 3.2. Договору поруки).

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що відповідачі в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростували, розміру позовних вимог не оспорили, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині солідарного стягнення з відповідачів 500,00 грн. - заборгованості, та стягнення з відповідача-2 19 980,50 грн. - основного боргу, нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Відповідач-2 припустився прострочення платежу, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача пеню, яка за розрахунками позивача становлять 879,82 грн. - пені.

Відповідно до ч. 1 статті 546, статті 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Згідно з п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання відповідачем-2 взятих на себе зобов'язань в розмірі 879,82 грн., нараховані відповідно до законодавства, тому підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача-2 на користь позивача 10 240,25 грн. - штрафу, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 6.3. Договору, у випадку порушення покупцем п.п. 3.2. та/або 8.1. Договору, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 25% від загальної суми заборгованості, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми, за кожен день прострочення.

Судом встановлено, що заборгованість відповідача-2 перед позивачем за поставлений товар становить 20 480,50 грн.. а тому з врахуванням п. 6.3. Договору штраф у розмірі 25% становить 5 120,13 грн. (20 480,50 грн. * 25% = 5 120,125 грн.).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення штрафу за несвоєчасне виконання відповідачем-2 взятих на себе зобов'язань в розмірі 10 240,25 грн., підлягають частковому задоволенню і за уточненим розрахунком суду становлять 5 120,13 грн.

Також позивач, керуючись статтею 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача-2 на свою користь 614,42 грн. - інфляційних втрат, 94,27 грн. - 3% річних.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 614,42 грн. - інфляційних втрат, 94,27 грн. - 3% річних, нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідачів пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Приват-Юг» (65000, Одеська обл., місто Одеса, ВУЛ. УСПЕНСЬКА, будинок 60, ) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью текстиль лайн» (03039, м. Київ, ВУЛИЦЯ КІРОВОГРАДСЬКА, будинок 4, офіс 3, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаполіс-Текстиль» (04071, м. Київ, ВУЛИЦЯ НАБЕРЕЖНО-ЛУГОВА, будинок 8, ) 500 (п'ятсот) грн. 00 коп. - заборгованості, 28 (двадцять вісім) грн. 27 коп. - судового збору.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Приват-Юг» (65000, Одеська обл., місто Одеса, ВУЛ. УСПЕНСЬКА, будинок 60, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаполіс-Текстиль» (04071, м. Київ, ВУЛИЦЯ НАБЕРЕЖНО-ЛУГОВА, будинок 8, ) 19 980 (дев'ятнадцять тисяч дев'ятсот вісімдесят) грн. 50 коп. - основного боргу, 614 (шістсот чотирнадцять) грн. 42 коп. - інфляційних втрат, 879 (вісімсот сімдесят дев'ять) грн. 82 коп. - пені, 94 (дев'яносто чотири) грн. 27 коп. - 3% річних, 5 120 (п'ять тисяч сто двадцять) грн. 13 коп. - штрафу, 1 509 (одну тисячу п'ятсот дев'ять) грн. 20 коп. - судового збору.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 27.03.2015 року.