КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2015 р. Справа№ 910/22730/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Тищенко О.В.

Іоннікової І.А.

за участі представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2014 року по справі № 910/22730/14 ( суддя: Підченко Ю.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»

до Комунального підприємства «Київпастранс»

про відшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 53 426,06 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.12.2014 року у справі № 910/22730/14 в задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулось до Київського апеляційного Господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2014 року у справі № 910/22730/14 та прийняти нове рішення по справі, яким позовні вимоги ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 25.02.2015.

У судове засідання 25.02.2015 представники сторін не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та без участі представників сторін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

08.02.2011 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (Страховик) та Кочановим Олексієм Івановичем (Страхувальник) укладено Договір, предметом якого є страхування транспортного засобу Porsche Cayenne, 2008 року випуску, реєстраційний номер АА 9050 АМ (надалі - Договір).

Положеннями п. 9 Договору передбачено, що строк дії Договору з 15.05.2011 до 14.05.2012.

30 вересня 2011 року о 19 год. 35 хв. по проспекту Перемоги в м. Києві, за участю застрахованого транспортного засобу, яким керував Кочанов О.І., автомобіля марки Cherry Амулет, реєстраційним номер АІ 7565 ВН, яким керував Цюрупа О.І. та тролейбусу, реєстраційним номер 2710, яким керував Петровський Д.В. сталась дорожньо-транспортна пригода, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою з Управління державної автомобільної інспекції в м. Києві Головного управління МВС України.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.11.2011 у справі №3-10237/11, встановлено, що Петровським Д.В., який працював водієм тролейбуса ТРЕД №2 було порушено п. 13.1 Правил дорожнього руху, у зв'язку з чим, останнім вчинено адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Як встановлено судом, в зв'язку з вказаним ДТП застрахований транспортний засіб (Porsche Cayenne, реєстраційний номер АА 9050 АМ) отримав механічні пошкодження.

Відповідно до ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з нормами ст. 990 Цивільного Кодексу України встановлено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

У відповідності до ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, на підставі страхового акту №UA031/L01/03 від 01.12.2011, а також враховуючи звіт про оцінку вартості майнової шкоди, заподіяної ушкодженням транспортного засобу №АМ 18/10/11 та рахунок №3-1 від 06.10.2011 здійснив виплату страхового відшкодування на користь Страхувальника, Кочанова Олексія Івановича в розмірі 34 386,06 грн., що підтверджується платіжним доручення №12649 від 05.12.2011 та проведеним взаємозаліком на недоотриману страхову премію у розмірі 19 040,00 грн.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» було виконано свій обов'язок з виплати страхового відшкодування за Договором.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відтак, до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Отже, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Як зазначалось вище, постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.11.2011 у справі №3-10237/11 Петровського Д.В. визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Положеннями ст. 1172 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Частиною 2 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За твердженням апелянта, 08.08.2012 Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріск Україна» (яке діє на підставі договору доручення №1 від 05.05.2009 р.) звернулось до Комунального підприємства «Київпастранс» з претензією №64/2012-01/ИР, якою пропонувало відповідачу здійснити виплату страхового відшкодування в розмірі 53 426,06 грн. на рахунок Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна».

Дослідивши матеріали справи колегія суддів зазначає, що позивачем до суду першої інстанції не було додано доказів звернення з вказаною вище претензією до відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Зважаючи на те, що апелянтом не обґрунтовано неможливості подання доказів долучених до апеляційної скарги до суду першої інстанції, колегія суддів не приймає зазначені докази до розгляду.

Враховуючи, що позивачем не доведено порушення його прав, оскільки останній не звертався до відповідача, який у відповідності до ст. 1172 Цивільного кодексу України зобов'язаний відшкодувати шкоду, що спричинена по вині її працівника при виконанні ним своїх трудових (службових) обов'язків з письмовою вимогою про відшкодування страхової виплати, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що строк відшкодування страхової виплати не настав.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Виходячи із змісту ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Приймаючи до уваги викладені вище положення законодавства, при зверненні до суду з розглядуваним позовом, позивачем повинно бути доведено порушення з боку відповідача його прав та законних інтересів, а оскільки позивачем не було доведено факту порушення його прав, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга позивача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2014 року по справі № 910/22730/14 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/22730/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді О.В. Тищенко

І.А. Іоннікова