ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2015 Справа №917/434/15

м. Полтава

за позовом Публічного акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод», вул. Приходька, 139, м. Кременчук, Полтавська область, 39621

до Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод», вул. Приходька, 141, м. Кременчук, Полтавська область, 39621

про спонукання до укладення договору поставки стального литва

Суддя Пушко І.І.

Представники:

Від позивача: Шмельов М.М., довіреність №49 юр-18 від 06.01.2015 року;

Від відповідача: не з'явився.

Суть справи: розглядається позовна заява про спонукання до укладення договору поставки стального литва.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається, що відповідач займає монопольне становище на ринку сталевого литва на території України. Оскільки на звернення з пропозицією укласти прямий договір поставки стального литва відповідач жодної відповіді не надав, позивач просить суд зобов'язати ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» укласти з ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» договір поставки стального литва на 2015 рік, яким передбачити гарантований щомісячний обсяг стального литва, який підлягає поставці ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на адресу ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод», а саме: рама бокова, балка надресорна, хомут тяговий, автозчепка СА-3, корпус ПМКП-110 по економічно обґрунтованим цінам та в обсягах, необхідних ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» на кожен календарний місяць відповідно до наданих від позивача до відповідача заявок.

Відповідач в засідання не з'явився, про дату, час та місце його проведення повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 51), відзиву на позов не надав.

Оскільки відповідач належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання, необхідних для вирішення спору доказів наявних в матеріалах справи достатньо, а його неявка не перешкоджає розгляду спору по суті, суд визнав за можливе відповідно до ст. 75 ГПК України розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Резолютивна частина рішення оголошена згідно ст. 85 ГПК України 26.03.2015 року.

Повне рішення складено та підписано 30.03.2015 року.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Позивачем на адресу відповідача з супровідним листом № 49юр від 12.01.2015 року було направлено проект договору поставки б/н від 05.01.2015 року (а.с. 34-38).

Будь-якої відповіді, заперечень чи зауважень на направлений проект договору, чи то підписаного примірника договору позивач не отримав.

Оскільки відповідач ухиляється від укладення договору поставки з позивачем, останній вважає дії відповідача неправомірними, тому звернувся до суду з посиланням на ст.6, 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», ст.11 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», ст. 29, 34, 39, 181 ГК України із позовом про спонукання до укладення договору поставки за рішенням суду.

При вирішенні спору по суті суд враховує наступне:

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно вимог ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Виходячи з вимог даної норми, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або Законом.

Зазначена норма кореспондується із ст. 20 ГК України у відповідності до якої, права та законні інтереси суб'єктів господарювання та споживачів захищаються в т.ч. шляхом установлення, зміни і припинення господарських правовідносин.

Згідно вимог ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього кодексу, інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства (ст. 180 ГК України).

Згідно ст. 3 ЦК України однією із основних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Водночас, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч.2 ст. 14 ЦК України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ст. 203 ЦК України).

Між тим, загальний порядок укладення договорів регулюється гл.53 Цивільного кодексу України та гл.20 Господарського кодексу України.

Згідно статті 181 ГК України проект договору може бути запропонований будь-якою зі сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо). Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

Норми законодавства України, на які посилається позивач в позові, застосовуються до суб'єктів господарювання, які визнані такими, що займають монопольне становище на загальнодержавних ринках.

У своїх позовних вимогах позивач вказує на монопольне становище відповідача на ринку сталевого литва на території України. В підтвердження своїх доводів надає рішенням тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 29.12.2008 року за № 2-02-50/1233-2008 (а.с. 8-16).

Судом встановлено, що згідно зазначеного рішення, відповідач визнавався монополістом у 2007 році та у І півріччі 2008 року. Проте доказів зайняття відповідачем монопольного становища на ринку стального литва на території України у 2015 році, які витребовувались судом в п. 3 ухвали від 04.03.2015 року, позивачем не надано, тому його посилання на вищезазначені обставини є безпідставними.

Отже, посилання на норми ст.6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», ст. 11 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» є необґрунтованими, так само як і посилання позивача на норми ст. 39 ГК України, яка гарантує споживачам право на звернення до суду за захистом порушених прав або законних інтересів під час придбання, замовлення або використання товарів (робіт, послуг) для задоволення своїх потреб. Згідно ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Відповідно до ч. 3 ст.179 ГК України, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

За ст.187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі, якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Матеріалами справи встановлено, що між ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» та ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» не існувало правовідношення, в силу якого сторони зобов'язані укласти договір, а відповідач ухилявся від нього. Тобто, правових підстав для зобов'язання ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» укласти договір поставки з позивачем за рішенням суду не має, оскільки укладення даного договору не базується на державному замовленні і не є обов'язковим для відповідача у справі через пряму вказівку на це в законі, а відповідач не надавав попередньої згоди на укладення такого договору.

Стаття 33 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

З урахуванням викладеного, на підставі матеріалів справи суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в зв'язку з необґрунтованістю.

Судові витрати покладаються відповідно до ст. 44, частини 5 ст. 49 ГПК України на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального Кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення складено 30.03.2015р.

Суддя І.І. Пушко