РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2015Справа №910/3952/15-г

За позовомПублічного акціонерного товариства «Азот»
ДоДочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»
Провизнання недійсним п. 9.3 договору поставки природного газу № 111-211-06/11-49 від 28.01.2011 р.
Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Траченко І.В. - дов. № 500-08/77 від 30.12.2014 року;

від відповідача: Самофал Л.І. - дов. № 84/10 від 30.12.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Азот» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про визнання недійсним пункту 9.3 договору поставки природного газу № 111-211-06/11-49 від 28.01.2011 р., укладений між ВАТ «Азот» та ДК «Газ України».

Ухвалою суду від 23.02.2015 року було порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 20.03.2015 року.

Представник позивача через канцелярію суду подав письмове підтвердження відсутності аналогічного спору та клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю його представника бути присутнім у даному судовому засіданні.

Представник відповідача через канцелярію суду 19.03.2015 р. подав відзив на позовну заяву, а 20.03.2015 р. - доповнення до відзиву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на пропущення позивачем строків позовної давності.

Судом у даному зсіданні було розглянуто та відхилено клопотання позивача про відкладення розгляду справи з огляду на те, що нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі, тому неможливість одного з представників позивача бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника судового процесу на участь у судовому засіданні його іншого представника. Проте позивач наданими йому процесуальними правами не скористався.

У судовому засіданні 20.03.2015 р. судом на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 30.03.2015 р.

Представник позивача у судовому засіданні 30.03.2015 р. надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечив та просив суд застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідно до положень статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні30.03.2015 року на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.01.2011 р. між Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (постачальник) та Відкритим акціонерним товариством «Азот» (покупець) було укладено договір поставки природного газу № 111-211-06/11-49 відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується поставити покупцеві імпортований природний газ, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити природний газ в обсязі, зазначеному в п. 1.2 цього договору. Газ, що постачається за цим договором, використовується покупцем виключно для власних потреб, використання газу покупцем для інших потреб не є предметом цього договору.

Відповідно до п. 7.3.1. договору, у разі порушення покупцем умов оплати за поставку природного газу, покупець зобов'язується сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Умовами п. 9.3 договору встановлено, що сторони домовились, що строк позовної давності за цим договором та до вимог про стягнення неустойки встановлюється тривалістю у три роки. Неустойка нараховується за шість місяців, що передують моменту звернення з претензією або позовом.

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання п. 9.3 договору поставки природного газу № 111-211-06/11-49 від 28.01.2011 р. недійсним на підставі статті 203 Цивільного кодексу України, посилаючись на те, що зазначений пункт договору порушує порядок обчислення позовної давності за вимогами про стягнення неустойки (штрафу, пені) на прострочену суму, оскільки у випадку застосування вказаного пункту договору, строк позовної давності за вимогами про стягнення неустойки починає свій перебіг не з моменту прострочення платежу, а з дати, що визначається шляхом зворотнього відліку шести місяців від дати звернення постачальником з позовом (претензією), що суперечить положенням ч. 2 статті 260, ст. 261 Цивільного кодексу України та статті 232 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має насідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Враховуючи вищезазначене, позивач просить господарський суд визнати недійсним п. 9.3 договору поставки природного газу № 111-211-06/11-49 від 28.01.2011 р., укладений між ВАТ «Азот» та ДК «Газ України».

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі посилаючись на те, що перебіг строку позовної давності до вимог за даним позовом сплинув у квітні 2014 р. В свою чергу, позивач з позовною заявою № 501-06/49-512 від 05.02.2015 р. звернувся до господарського суду у лютому 2015 р., тобто поза межами строку позовної давності.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має насідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу вимог статті 611 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Сплата пені передбачена п. 7.3.1 договору, згідно якого у разі порушення покупцем умов оплати за поставку природного газу, покупець зобов'язується сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Умовами п. 9.3 договору, зокрема, встановлено, що неустойка нараховується за шість місяців, що передують моменту звернення з претензією або позовом.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

Відповідно до частини першої статті 223 Господарського кодексу України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено Господарським кодексом України.

За змістом пункту 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Поняття позовної давності міститься в статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Порядок обчислення позовної давності в силу вимог частини другої статті 260 ЦК України не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відтак, частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України визначено строк та порядок нарахування штрафних санкцій, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що положення пункту 9.3 договору, в якому сторони фактично змінили порядок обчислення позовної давності за вимогами про стягнення пені за прострочену суму, оскільки встановили, що строк позовної давності за вимогами про стягнення неустойки починає свій перебіг не з моменту прострочення платежу, а з дати, що визначається шляхом зворотнього відліку шести місяців від дати звернення виконавця з позовом, суперечать вимогам частини другої статті 260, статті 261 ЦК України та частини шостої статті 232 ГК України.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до частини 1статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, зокрема, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 92 Цивільного кодексу України визначено, що дії органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи.

Частиною сьомою статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що винятки з правила частини першої зазначеної статті можуть бути встановлені законом.

Судом встановлено, що чинними нормативно-правовими актами спеціальних норм про перебіг позовну даність у спорах про визнання договорів недійними не встановлено.

Враховуючи зазначене, для юридичної особи, як сторони правочину (договору), днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 р. у справі № 3-59гс14.

Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Договір поставки природного газу № 111-211-06/11-49 від 28.01.2011 р. з урахуванням п. 10.1 цього договору набрав чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін та скріплення печатками, а саме - з 28.01.2011 р.

Враховуючи правову позицію Верховного Суду України викладену у постанові від 19.08.2014 р. № 3-59гс14, з урахуванням ст.ст. 257, 291 Цивільного кодексу України, строк позовної давності щодо вимоги про визнання недійсним п. 9.3 договору поставки природного газу №111-211-06/11-49 від 28.01.2011 р. сплинув 28.01.2014 р. В свою чергу, Публічним акціонерним товариством «Азот» позовну заяву до Господарського суду міста Києва було подано 17.02.2015 р., тобто після спливу строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог.

З урахуванням тривалості часу протягом якого позивачу було відомо про порушення його прав, приймаючи до уваги заяву відповідача, Господарським судом м. Києва застосовується позовна давність при вирішенні спору про визнання договору недійсним, у зв'язку з чим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання договору недійсним.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. ст. 32, 33, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,-

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

06.04.2015 р.

Суддя Спичак О.М.