ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.03.2015 Справа № 920/195/15

За позовом: Зарічного споживчого товариства, м. Суми

до відповідача: Сумської міської ради, м Суми

про визнання права власності

Суддя С.В. Заєць

Представники сторін:

Від позивача: предст. Нємцова В.А. (дов. № 5 від 15.01.2014 року), Хірний А. М.;

Від відповідача: предст. Кузченко Т. М. (дов. № 2597/02.02.02.-17 від 26.12.14 р.);

При секретарі судового засідання Тимченко О.О.

Суть спору: позивач подав заяву, в якій просить суд визнати за позивачем - Зарічним споживчим товариством право власності на нежитлову будівлю та тимчасові споруди, що знаходяться на земельній ділянці за адресою м. Суми, вул. Привокзальна, 2/1, а саме: адміністративну будівлю літер А-1 загальною площею 128,4 кв. м., контейнери літер 1К - 20К загальною площею 56,8 кв. м., павільйони літер 1П та 2П загальною площею 124 кв. м., навіси літер 1Н-11Н загальною площею 76,5 кв. м, торгові кіоски літер 1Т-20Т загальною площею 161,6 кв. м., столи літер С загальною площею 5 кв. м, металеві ворота літер №1 - №3, №5 - №7 та огорожу літер №4.

Представник позивача в судове засідання подав письмові пояснення стосовно дати укладання акту приймання-передечі земельної ділянки в оренду, вартості спірного майна, а також надав додаткові документи.

Зазначені документи розглянуті судом та долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача подав в судове засідання заперечення на позовну заяву № 161-15/05-01Г від 23.03.2015 р., в якому зазначив, що на даний час у Сумської міської ради відсутні повноваження щодо надання дозволів на будівництво, прийняття об'єктів нерухомого майна до експлуатації, реєстрації права власності на нерухоме майно. Також зауважив, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про невизнання чи оскарження відповідачем права власності на майно, зазначене позивачем у позовній заяві, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог Зарічному споживчому товариству м. Суми.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

Як вбачається з матеріалів справи, 04.11.2014 року між позивачем (орендар) та Сумською міською радою (орендодавець) укладено Договір оренди земельної ділянки.

Відповідно до п. 1.1. Договору орендодавець надає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Привокзальна, 2/1. Також сторони зазначили, що на земельній ділянці знаходяться нежитлова будівля та тимчасові споруди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що обумовлені в договорі об'єкти - нежитлова будівля та тимчасові споруди збудовані і належать позивачу, однак зважаючи на, те що в результаті здійснених добудов адміністративна будівля не відповідає типовому проекту адміністративної будівлі із збірних металевих конструкцій, позивач не має можливості зареєструвати право власності на створене ним нерухоме майно в установленому порядку, окрім цього зазначає, що оскільки в п.1.1. Договору оренди земельної ділянки, укладеного між позивачем та Сумською міською радою 04.11.2014 року відсутня інформація про власника нежитлової будівлі та тимчасових споруд, що знаходяться на орендованій земельній ділянці, то в подальшому це може потягнути за собою порушення майнових прав позивача з боку відповідача- Сумської міської ради.

З данною позицією позивача господарський суд не погоджується враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до приписів ст.ст. 317, 328 Цивільного кодексу України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном; право власності придбавається з підстав, не заборонених законом, у тому числі на підставі угод; право власності вважається таким, що виникло правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом.

Позивач у позовній заяві зазначив підставою виникнення у нього права власності на спірні об'єкти є самочинне будівництво даних об'єктів за власний кошт.

Посилаючись на фактичну належність спірного майна позивачеві та побоювання з приводу того, що після закінчення дії Договору оренди земельної ділянки від 04.11.2014 р., може виникнути порушення майнових прав позивача саме відповідачем, оскільки в даному договору не зазначено власника нежитлової будівлі та тимчасових спору, що знаходяться на орендованій земельній ділянці, позивач і звернувся до суду з даним позовом.

В чому саме полягає порушення відповідачем права власності позивача на зазначене у позові майно, позивач у позовній заяві, письмових поясненнях та під час судового розгляду справи не зазначив, посилання на порушення відповідачем майнових прав позивача у майбутньому, суд не може прийняти як належний доказ, оскільки зазначене є лише припущенням позивача.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази про невизнання чи оскарження відповідачем права власності на майно, зазначене позивачем у позовній заяві, тобто позивачем не вказано, які саме права та законні інтереси порушила Сумська міська рада.

Відповідно до пункту 2 листа Вищого спеціалізованого суду України від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних прав про захист права власності та інших речових прав» суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися виняткових способом захисту права. Тому судам необхідно з'ясувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питань узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Відповідно до частини п'ятої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках

передбачених статтею 31 цього закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів;

6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Згідно зі статтею 29 вказаного Закону складовою вихідних даних є містобудівні умови та обмеження, які надаються відповідними спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі. Спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури на території міста Суми є департамент містобудування та земельних відносин Сумської міської ради.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Органом державного архітектурно-будівельного контролю на території міста Суми є Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Сумській області.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державну реєстрацію прав на нерухоме майно здійснює орган державної реєстрації, яким в місті Суми є реєстраційна служба Сумського міського управління юстиції сумської області.

Наказом Мінрегіоном України від 19.03.2013 № 95 затверджено Порядок прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорії складності, які забудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж.

Згідно з пунктом 3.1. вказаного Порядку прийняття в експлуатацію самовільно збудованих об'єктів нерухомого майна здійснюється безоплатно територіальними органами Держархбудінспекції України (протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власника (користувача) земельних ділянок, на яких розміщені такі об'єкти, за результатами технічного обстеження цих об'єктів шляхом реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про звернення позивача до компетентних органів за вирішенням спору.

Натомість більш детально проаналізувавши вищезазначені норми вбачається, що в чинному законодавстві повноваження Сумської міської ради щодо надання дозволів на будівництво, прийняття об'єктів нерухомого майна до експлуатації, реєстрації права власності на спірне майно відсутні.

З урахуванням викладеного вище неможливість здійснення державної реєстрації за позивачем права власності на нерухоме майно, а також побоювання того що в майбутньому може виникнути порушення майнових прав позивача щодо спірного майна, не є порушенням права власності позивача на вказане майно.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно можливе лише за наявності спору про право.

З огляду на вказане, відповідачем за таким позовом, повинна бути особа, яка оспорює або не визнає право власності позивача.

Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності згідно з вказаною нормою є оспорення існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Тобто, звертаючись з позовом до господарського суду позивач повинен був довести належними та допустимими доказами, що саме відповідачем оспорюється або не визнається право власності позивача на спірний об'єкт, саме відповідачем вчиняються перешкоди у здійсненні всіх правомочностей власника, і такі дії вчиняються саме зараз, а не є побоюванням того що такі дії можуть виникнути в майбутньому, проте позивач не підтвердив, що саме з боку відповідача вчиняються такі неправомірні дії або бездіяльність, що порушують охоронювані законом права та інтереси відповідача.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що вимога позивач про визнання права власності є неправомірною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 24.03.2015 року

Суддя С.В. Заєць