ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"27" березня 2015 р. Справа № 911/4649/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Немирів ЛТД», с. Ковалівка, Немирівський район, Вінницька область

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», м. Бровари

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт», м. Київ

про визнання договору недійсним

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників сторін:

позивач - не з'явився;

відповідач 1 - Косар Б.М. предст. дов. б/н від 06.08.2014.

відповідач 2 - не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Немирів ЛТД» (позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» (відповідач 2) про визнання недійсним Договору факторингу № 01 від 03.06.2014.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Договір факторингу № 01 від 03.06.2014, укладено з порушенням вимог чинного законодавства.

Ухвалою господарського суду Київської області від 24.11.2014 провадження у справі №911/4649/14 було зупинено.

Ухвалою господарського суду Київської області від 20.02.2015 провадження у справі №911/4649/14 було поновлено та призначено до розгляду на 27.03.2015 року.

Позивач та відповідач 2, в судове засідання 27.03.2015 року не забезпечили явку своїх повноважних представників, документів, витребуваних ухвалами суду, не надали, обґрунтоване клопотання про відкладення до суду не надсилали.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Аналогічна правова позиція зазначена в п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»,

Враховуючи, що неявка позивача та відповідача 2 в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, а також зважаючи на строки, передбачені ст. 69 ГПК України щодо терміну розгляду справи, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами, відповідно до статті 75 ГПК України, за відсутності представника відповідача.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, 27.03.2015 у судовому засіданні була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення присутнього в судовому засіданні представника позивача, суд,

встановив:

Як стверджує позивач, 27.04.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Немирів ЛТД» укладено Договір поставки №27/10-05 ВЭ-АФ 2010, за умовами якого відповідач 2 перерахував позивачу передплату за поставлений товар, а позивач зобов'язався поставити товар відповідачу 2. Позивач у встановлений договором строк поставку товару не здійснив. У зв'язку із чим у позивача виникла заборгованість перед відповідачем 2 у розмірі 3 138 867,29 грн.

03.06.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» (Клієнт) в особі директора Гордейчука Ю.А., який діє на підставі статуту та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (Фактор) в особі директора Конька А.О., який діє на підставі статуту, було укладено договір факторингу №01.

За умовами пунктів 2.1.- 2.3. даного договору, фактор зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт зобов'язується відступити Факторові свої Права грошової вимоги до Боржників за Основними договорами в розмірі та на умовах передбачених цим Договором. Опис, характеристика, обсяг та розмір прав вимоги до боржників за основними договорами, що відступаються відповідно до умов цього договору зазначені в додатку №1 до цього договору (а.с.24). Права вимоги вважаються відступленими фактору в день підписання цього договору. Додаткового оформлення відступлення прав вимоги не вимагається. Після переходу прав вимоги до фактора останній стає кредитором по відношенню до боржників та набуває відповідні права вимоги. Таке відступлення не потребує вчинення будь-яких додаткових дій з боку фактора чи клієнта або підписання будь-яких документів.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що загальна сума прав грошової вимоги, що відступаються відповідно до умов даного договору становить 156 497 140,49 грн.

Згідно з п. 6.3. Договору, фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього Фактором права. Фактор набуває права грошової вимоги на всі суми, які він одержить від боржника (-ів) на виконання грошової вимоги.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріпленням печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором (п. 10.1 Договору).

Відповідно до додатку №1, до договору факторингу від 03 червня 2014 року до переліку договорів по яким переходить право вимоги входить також договір поставки №27/10-05 ВЭ-АФ 2010.

Позивач , не погодившись з укладанням вищевказаного договору факторингу звернувся до суду з позовними вимогами про визнання його недійсним, обґрунтовуючи це тим, що Договір не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме: при укладенні спірного договору представники ТОВ «Волари Експорт» та ТОВ «Кредитні ініціативи» не мали відповідного обсягу повноважень на його укладання, а також згідно інформації, наявної у позивача, ТОВ «Кредитні ініціативи», відповідно до чинного законодавства України не мають права здійснювати факторингові операції.

З огляду на вищевикладені обставини, позивач вважає Договір факторингу № 01 від 03.06.2014 таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим, просить суд визнати його недійсним.

Оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Правове регулювання визнання правочинів недійсними здійснюється на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України та статті 207 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно ст. 215 ЦК України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 Господарського кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 Господарського кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Аналогічна правова позиція зазначена в абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 року.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно зі ст. 1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Статтею 1081 Цивільного кодексу України зазначається, що клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред'явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Відповідно до положень ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до пункту 9.10 Статуту TOB «Кредитні ініціативи», виконавчим органом товариства є директор. Повноваження директора передбачені пунктами 9.11 та 9.12 Статуту товариства та не містять жодних обмежень, щодо укладання договорів, сума яких перевищує 156 млн. грн. Так, відповідно до п. 9.12 Статуту директор товариства має право укладати від імені товариства будь-які договори, угоди, контракти та вчиняти інші правочини.

Станом на дату укладання договору факторингу директором TOB «Кредитні ініціативи» є Конько Андрій Олегович, що підтверджується протоколом 24/01/14 загальних зборів учасників TOB «Кредитні ініціативи» від 24.01.2014р. та наказом від 11.02.2014 про прийняття на роботу. При цьому згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців обмежень повноважень директора щодо укладання договорів не зареєстровано.

Відповідно до п. 9.1 Статуту TOB «Волари Експорт», у товаристві Виконавчим органом, що здійснює управління його поточною діяльністю є генеральний директор. Відповідно до п. 9.8 Статуту, генеральний директор укладає будь - які договори. Обмеження, щодо укладання договорів, сума яких перевищує 156 млн. грн. в положення Статуту не місять.

Станом на дату укладання договору факторингу Генеральним директором TOB «Волари Експорт» є Гордейчук Юрій Антонович, що підтверджується протоколом 31/05/13 загальних зборів учасників TOB «Волари Експорт» від 31.05.2013р. та наказом від 31.05.2013 про прийняття на роботу.

За приписом абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень, щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України)».

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Пленуму ВГСУ від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Варто зазначати, що жодна із сторін правочину не порушувала питання визнання його недійсності, з підстав відсутності повноважень у представників підписантів.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем 2 - TOB «Кредитні ініціативи» було надано докази, які спростовують твердження позивача та підтверджують наявність достатнього обсягу цивільної відповідальності для укладання договору факторингу № 01 від 03.06.201.

Відповідно до ст. 1079 ЦК України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до Закону має право здійснювати факторингові операції.

Статтею 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Відповідно до ст. 5 вищезазначеного Закону, фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Згідно Розділу 1, п. 7 та п. 8 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28 серпня 2003 року N 41 «Про затвердження Положення про Державний реєстр фінансових установ» документом, що підтверджує статус фінансової установи є Свідоцтво. Фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва. Якщо відповідно до нормативно-правових актів для надання певної фінансової послуги необхідно мати ліцензію та/або дозвіл, фінансова установа має право на надання такої послуги лише після отримання відповідної ліцензії та/або дозволу.

В підтвердження того, що TOB «Кредитні ініціативи» є фінансовою компанією і має право надавати фінансові послуги такі як факторинг, в матеріалах справи міститься копія Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи виданого державною комісією з регулюванням ринків фінансових послуг України від 15.09.2011 року та додаток до свідоцтва, відповідно до якого товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» має право здійснювати наступні види фінансових послуг без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства: фінансовий лізинг; надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів; надання поручительств; надання гарантій; факторинг.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що матеріалами справи належним чином підтверджено, а позивачем не спростовано, те що ТОВ «Кредитні ініціативи» є фінансовою компанією, яка має право здійснювати факторингові операції.

За наведених обставин, доводи позивача викладені в позовній заяві господарський суд вважає непереконливими, оскільки наявні в матеріалах справи докази та встановлені на їх підставі обставини не підтверджують позовні вимоги.

З урахуванням вищезазначених обставин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір при відмові в задоволенні позову покладається на позивача.

Враховуючи вищезазначене, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 32-34, 44, 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Дата підписання повного тексту рішення: 06.04.2015р.

Суддя О.В. Щоткін