ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2015 р.Справа № 922/393/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жиляєва Є.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Quanta System", м. Харків
до Державного підприємства "Підприємство Холодногірської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Харківської області № 18", м. Харків
про стягнення 7961,78 грн.
за участю представників:

позивача - Баранов Т.О., довіреність № 1 від 21.11.2014 року;

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Quanta System", м. Харків (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Державного підприємства "Підприємство Холодногірської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Харківської області № 18", м. Харків про стягнення 9363,74 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання з боку відповідача покладених на нього обов'язків за Договором № 219/12/Г-682 від 06.12.2012 року (в частині своєчасної та повної оплати виконаних робіт за вказаним Договором), з урахуванням чого позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 6945,00грн., індекс інфляції в розмірі 1474,60 грн., 3 % річних в розмірі 215,77 грн. та пеню в розмірі 728,37 грн. Також до стягнення з відповідача заявлені судові витрати.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23 січня 2015 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі № 922/393/15 та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 10 лютого 2015 року об 11:20.

10.02.2015 року в судовому засіданні оголошено перерву до 10 березня 2015 року до 12:00год., відповідно до приписів ст. 77 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10 лютого 2015 року клопотання позивача про продовження строку розгляду спору (вх. № 8999 від 10.03.15р.) задоволено, строк розгляду даного спору продовжено на п'ятнадцять днів, до 04 квітня 2015 року та розгляд справи № 922/393/15 відкладено на 24 березня 2015 р. о 10:20год., відповідно до приписів ст. 77 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 24 березня 2015 року розгляд справи №922/393/15 відкладено на 31 березня 2015 р. о 12:00год., відповідно до приписів ст. 77 ГПК України.

31.03.2015 року через канцелярію суду, до матеріалів справи від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог (вх. №12736), в якій позивач просить суд стягнути з відповідача 7961,29 грн.

Позивач в призначене судове засідання з'явився, позовні вимоги з врахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог (вх. №12736 від 31.03.15р.) підтримав повністю та наполягає на задоволенні позову.

Відповідач в призначене судове засідання не з'явився.

Дослідивши заяву позивача про зменшення позовних вимог (вх. № 12736), суд виходить з наступного.

У вказаній заяві про зменшення позовних вимог (вх. № 12736) позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти на загальну суму 7961,29 грн.

Згідно зі ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі, збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених ст. 5 цього кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до п. 3.11., п. 3. 12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач.

Таким чином, дослідивши подану позивачем заяву та враховуючи пояснення позивача про зменшення позовних вимог (вх. № 12736) та доданий позивачем розрахунок, суд констатує, що позивачем допущено помилку при нарахуванні та зазначенні суми заявленої до стягнення, а саме, не враховано 0,49 грн., оскільки загалом заявлена позивачем до стягнення сума за розрахунком складає 7961,78 грн., тоді, як позивачем вказана сума в заяві - 7961,29 грн.

Отже, розглянувши подану позивачем заяву про зменшення позовних вимог (вх. № 12736), суд враховує доданий до неї розрахунок, відповідно до якого сума, заявлена до стягнення складає 7961,78 грн., таким чином, суд приймає її до розгляду та розглядатиме справу № 922/393/15 в подальшому з її врахуванням.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору та які є необхідними для прийняття повного і обґрунтованого судового рішення.

Дослідивши матеріали господарської справи №922/393/15, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно дослідивши надані докази, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, судом встановлено наступне.

06.12.2012 року між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Quanta System" (виконавець) та відповідачем - Державним підприємством "Підприємство Холодногірської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№18)" (замовник) укладено Договір № 219/12/г-682 (далі - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого замовник доручає, а виконавець здійснює сервісне обслуговування комп'ютерної техніки (оргтехніки), у тому числі заправка та/або відновлення картриджів (а.с. 11-12, т.с. 1).

Ціни на обслуговування встановлюються виконавцем та можуть корегуватися на протязі дії Договору за згодою сторін (п. 2.1 Договору).

Пунктами 2.2. та 2.3. Договору сторони погодили та встановили порядок розрахунків, а саме, оплата за виконання робіт здійснюється замовником (відповідачем) згідно акту виконаних робіт на протязі десяти банківських днів, з моменту підписання акту виконаних робіт та надання виконавцем (позивачем) рахунку на оплату.

Оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на рахунок виконавця (позивача).

Позивач звернувся з даним позовом до господарського суду, в якому наголошував на тому, що за період з 01.11.2013 року по 01.01.2014 року за зазначеним вище Договором № 219/12/г-682 від 06.12.2012 року у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за виконані роботи в розмірі 6945,00 грн.

Позивач зазначає, що факт прийняття відповідачем послуг на вказану суму підтверджується підписаним між сторонами актом звірки взаєморозрахунків за вищевказаний період (а.с. 14, т.с. 1), який покладено позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог..

Враховуючи вищевикладені обставини, позивач наголошує, що з боку відповідача залишились несплаченими надані позивачем послуги в розмірі 6945,00 грн., які позивач просить суд стягнути з останнього.

Відповідач під час розгляду даної справи проти заявленого позову заперечив. Вважає що позивачем не надано доказів на виконання замовлених послуг, всупереч п. 2.2 не позивачем не надано відповідачу рахунків на оплату та актів виконаних робіт. Крім того зазначив, що наданий позивачем акт звіряння взаєморозрахунків не є доказом існування заборгованості так як не містить інформацію про акти виконаних робіт.

Надаючи правову кваліфікацію спору у даній справі, з врахуванням встановлених обставин та оцінивши докази в їх сукупності суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 4 статті 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст. 173 Господарського кодексу України.

Матеріали справи № 922/393/15 свідчать про те, що між сторонами у справі виникли зобов'язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору про надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З огляду на умови вищезгаданого пункту 2.2. Договору від 06.12.2012р., відповідно до якого, оплата за виконання робіт здійснюється замовником (відповідачем) згідно акту виконаних робіт на протязі десяти банківських днів, з моменту підписання акту виконаних робіт та надання виконавцем (позивачем) рахунку на оплату.

Водночас, позивачем надано підписані сторонами акти надання послуг за Договором № 219/12/г-682 від 06.12.2012 року: № 3453 від 27.09.2013р. на суму 120,00 грн., № 3562 від 13.09.2012р. на суму 305,00грн., № 1334 від 12.04.2013р. на суму 60,00 грн., № 3767 від 21.10.2013р., 86 від 2013р. на суму 60,00 грн., № 4622 від 24.12.2013р. на суму 60,00 грн., № 5161 від 25.12.2012р., № 4315 від 01.11.2012р. на суму 70,00 грн., № 2414 від 05.07.2013р. на суму 240,00 грн., № 2399 від 04.07.2013р. на суму 240,00 грн., № 904 від 13.03.2013р. на суму 60,00 грн., № 854 від 07.03.2013р. на суму 180,00 грн., № 753 від 28.02.2013р. на суму 60,00 грн., № 442 від 06.02.2013р. на суму 120,00 грн., № 3859 від 04.10.2012р. на суму 120,00 грн., № 3907 від 05.10.2012р. на суму 60,00 грн., всього на загальну суму 1995,00 грн. (а.с. 69-84). Проте актів надання послуг за Договором № 219/12/г-682 від 06.12.2012 року стосовно заявленої до стягнення заборгованості в розмірі 4950,00 грн. позивачем не подано.

В силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання.

Таким чином, матеріали справи не містять підписаних сторонами актів надання послуг за Договором № 219/12/г-682 від 06.12.2012 року на суму 4950,00 грн., як передбачено сторонами пунктом 2.2. вказаного Договору.

Враховуючи вищенаведене, позивач не довів належне виконання зі свого боку умов пункту 2.2. Договору на суму заявленої заборгованості в розмірі 4950,00 грн.

Згідно вимог передбачених ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтями 33, 34 ГПК України встановлено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до приписів ст. 36 ГПК України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до вимог передбачених ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 1995,00 грн. підлягають задоволенню. Проте, позовні вимоги про стягнення з відповідача 4950,00 грн. боргу не підтверджені належними доказами, зобов'язання сторін за Договором № 219/12/г-682 від 06.12.2012 року (а ні станом на час звернення позивача з позовом до суду, а ні станом на час винесення рішення у даній справі) є такими, що не змінились, таким чином позивачем передчасно пред'явлено позов стосовно суми боргу в розмірі 4950,00 грн.

Щодо посилань позивача на акт звірки взаєморозрахунків, що на думку позивача може свідчити про наявність заборгованості перед позивачем та є підставою для стягнення суми заборгованості суд констатує, що умовами спірного Договору № 219/12/г-682 від 06.12.2012 року сторони не погодили умови оплати за виконання робіт на підставі акту звіряння взаєморозрахунків.

Щодо позовних вимог в частині заявлених до стягнення 122,20 грн. 3 % річних та 744,29 грн. інфляційних, суд зазначає про наступне.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши нарахування 3 % річних та індексу інфляції, суд приходить до висновку, що наданий позивачем розрахунок суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки нарахований невірно, тому, виходячи з вищевикладеного, задоволенню підлягає сума 3 % річних в розмірі 121,93 грн. та 723,15 грн. інфляційних.

Розглядаючи вимогу позивача про стягнення з відповідача 150,29 грн. пені суд виходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню, при цьому суд бере до уваги вимоги частини другої статті 547 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним, таким чином суд приходить до висновку про безпідставність такої вимоги позивача, в зв'язку з чим в задоволенні позову в цій частині відмовляє.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплати судового збору за майновий характер спору в даному разі покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 22, 43, 44, 49, 75, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Підприємство Холодногірської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Харківської області № 18" (61064, м. Харків, вул. Рубанівська, б. 4, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Quanta System" (61057, м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 8, ) - 1995,00 грн. заборгованості за Договором № 219/12/г-682 від 06.12.2012р., 121,93 грн. 3 % річних, 723,15 грн. інфляційних, 651,71 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 06.04.2015 р.

Суддя Є.М. Жиляєв