КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2015 р. Справа№ 910/22136/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Авдеєва П.В.

за участю представників:

від позивача: представник - Локшин А.В. - за довіреністю,

від відповідача: представник - Приходько Я.М. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (Державне підприємство "Укрекоресурси")

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2014 р.

у справі № 910/22136/14 (суддя Цюкало Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг", м. Київ

до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (Державне підприємство "Укрекоресурси"), м. Київ

про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (Державне підприємство "Укрекоресурси") про стягнення з відповідача на користь позивача за Договором фінансового лізингу №599-L від 24.10.2012 р. заборгованість по сплаті лізингових платежів у сумі 267076,81 грн., пені (згідно п. 8.2.1. Договору) у сумі 25425,29 грн., 3 % річних у сумі 3789,44 грн. інфляційні втрати у сумі 18523,17 грн., що разом складає 314814,71 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем неналежним чином виконуються своїх зобов'язання за договором фінансового лізингу № 599-L від 24.10.2012 р. в частині сплати лізингових платежів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.12.2014 р. у справі №910/22136/14 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з Державного Підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (Державне Підприємство "УКРЕКОРЕСУРСИ") на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП ЛІЗИНГ" грошові кошти: основного боргу 267076,81 грн., пеню 25425,29 грн., 3% річних 3789,44 грн., інфляційних втрат 18523,17 грн. та судові витрати 6296,30 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (Державне підприємство "Укрекоресурси") звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, а також судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить залишити оскаржуване рішення без змін.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.10.2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" (лізингодавець) та Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №599-L (Договір).

У відповідності до п. 1.1. Договору Лізингодавець на підставі договору купівлі - продажу (поставки) (Договір купівлі-продажу) зобов'язується набути у власність Лізингодавця і передати на умовах фінансового лізингу у тимчасове володіння та користування майно (Предмет лізингу), наведене в специфікації (додаток 1 до Договору) (Специфікація), а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно з п. 1.2. Договору, строк користування Лізингоодержувачем Предметом лізингу складається з періодів (місяців) лізингу згідно з Графіком сплати лізингових платежів (додаток 2 до договору) (далі - Графік) та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі Предмета лізингу (Акт приймання-передачі) за формою, встановленою Лізингодавцем.

Відповідно до додатку № 1 (специфікація) предметом лізингу є: лінія сортування твердих побутових відходів до 40000 тон в рік, рік випуску: 2012, країна виробник: Росія, компанія виробник: ТОВ "Екомашгруп" (Росія), вартістю 3668400,00 грн.

У відповідності до п. 3.1. Договору, приймання Лізингоодержувачем Предмета лізингу в лізинг оформляється шляхом складання Акту приймання-передачі, що підтверджує якість, комплектність, справність, належний стан предмета лізингу і відповідність предмета лізингу техніко-економічним показникам, встановленим лізингоодержувачем умовам і специфікаціям, та умовам Договору. Акт приймання-передачі підписується повноважними представниками сторін і скріплюється печатками сторін згідно з вимогами законодавства України. Передача Предмета лізингу Лізингоодержувачу у володіння та користування у будь-якому випадку відбувається не раніше дати фактичного отримання предмета лізингу від відповідного продавця Предмета лізингу.

На підставі акту приймання-передачі від 24.12.2012 року, підписаного та скріпленого печатками обох сторін, позивач передав, а відповідач прийняв предмет лізингу (копія акту в справі).

Звертаючись до господарського суду з позовом, позивач вказує на те, що внаслідок неналежного виконанням Відповідачем своїх обов'язків за договором фінансового лізингу № 599-L від 24.10.2012 року, у останнього утворився борг, що складається з: 267076,81 грн. основного боргу, 25425,29 грн. пені, 3789,44 грн. 3% річних та 18523,17 грн. інфляційних нарахувань.

Відповідач, в свою чергу посилається на те, що наслідком відмови від договору (розірвання договору) позивача (що підтверджується листом позивача та матеріалами виконавчого провадження, які підтверджують вилучення предмету лізингу) є відсутність у позивача обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідачу і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати. Разом з цим, зазначає, що предмет договору фінансового лізингу у відповідача вилучено органом виконавчої служби в м. Києві, тому вважає нарахування та стягнення інших виплат за договором є безпідставним.

У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст.ст. 1, 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст. 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно з п. 6.2. Договору, Лізингові платежі складаються з авансового лізингового платежу, який включає суму, яка відшкодовує (компенсує) частину вартості предмета лізингу, а також чергових лізингових платежів, кожен з яких включає:

6.2.1. суму, яка відшкодовує (компенсує) частину вартості предмета лізингу;

6.2.2. винагороду Лізингодавця у зв'язку з передачею у лізинг Предмет лізингу (винагорода);

Відповідно до п. 6.3. Договору, складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів визначені в графіку згідно з додатком 2 до договору, який є його невід'ємною частиною.

Згідно зі ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно з п. 6.4. договору склад лізингових платежів:

6.4.1. Перший лізинговий платіж. Перший лізинговий платіж складається із:

а) Комісійної винагороди Лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору фінансового лізингу (далі - Комісія за організацію);

б) Авансу вартості Предмета лізингу,що відшкодує частину вартості предмета лізингу.

6.4.2. Періодичні лізингові платежі.

Перший Періодичний лізинговий платіж складається з:

а) Винагорода лізингодавця, яка розраховується з дати оплати Предмета лізингу Лізингодавцем за Договором купівлі-продажу до дати платежу місяця, в якому відбулася передача Предмета лізингу Лізингоодержувачу;

6.4.3.1. Другий і всі наступні періодичні лізингові платежі складаються із:

а) Відшкодування вартості Предмета лізингу;

б) Винагорода Лізингодавця.

Згідно з п. 6.6. Договору, кожний черговий лізинговий платіж Лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати не пізніше дати вказаної в додатку 2 (Дата платежу).

Відповідно до п. 6.8. Договору, розрахунки за договором здійснюються на базі місяця, що складається з 30 днів, та року, що складається з 360 днів.

Згідно з п. 6.10. Договору, Лізингодавець направляє Лізингоодержувачу рахунки щодо сплати лізингових платежів. Неотримання таких рахунків лізингоодержувачем не звільняє його від обов'язку сплачувати лізингові платежі згідно з Договором. У випадку наявності очевидної помилки у рахунку Лізингодавця, Лізингодавець повідомляє про це Лізингоодержувача та надсилає новий рахунок. Лізингодавець звільняється від відповідальності перед Лізингоодержувачем у випадку помилки у зазначених рахунках Лізингодавця. Лізингодавець може здійснювати направлення рахунків як шляхом надсилання їх факсом на номер факсу Лізингоодержувача, на адресу електронної пошти Лізингоодержувача, шляхом надсилання їх поштовим відправленням на адресу, вказану Лізингоодержувачем в реквізитах або в повідомленні про зміну реквізитів Лізингоодержувача.

Згідно з п. 6.11. Договору, усі платежі за Договором Лізингоодержувач зобов'язаний здійснювати в національній валюті України (гривнях) відповідно до Договору шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Лізингодавця, зазначений у цьому Договорі або повідомленні Лізингодавця.

Згідно з п. 6.13. Договору, датою оплати вважається дата надходження коштів, перерахованих Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця.

Крім того, Додатковими угодами № 1 від 24 липня 2013 року, № 2 від 20 серпня 2013 року, № 4 від 31 березня 2014 року, № 5 від 30 квітня 2014 року сторонами було внесено вносились зміни до графіку сплати лізингових платежів (копії угод долучені до матеріалів справи).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до графіку сплати лізингових платежів, що перший лізинговий платіж сплачується до 25.05.2013р., наступні періодичні лізингові платежі сплачується 25 числа календарного місяця.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідач свої зобов'язання з оплати періодичних лізингових платежів за Договором, які визначені в додатку № 2 належним чином не виконав, в зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 267076,81 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Місцевий господарський суд дійшов до висновку, що відповідачем не надано доказів відмови позивача від Договору.

Однак, колегія суддів зазначає, що згідно повідомлення від 11.06.2014 р. №1695/06 ТОВ "ОТП Лізинг" повідомило відповідача про розірвання Договору у відповідності до п.п 11.2.2., п. 11.5., п. 11.4 Договору. Також, до матеріалів справи додані докази надсилання позивачем та одержання відповідачем даного повідомлення.

Проте, зазначене не спростовує висновків суду першої інстанції про стягнення основної суми заборгованості з огляду на наступне.

У відповідності до роз'яснень, що викладені у п. 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" із змінами і доповненнями, не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

З приводу посилань відповідача на те, що оскільки позивач відмовився від Договору, що свідчить про відсутність у останнього обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідача, а у зв'язку з цим і право вимагати оплати Предмету лізингу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п. 7.4 Договору, у випадку вилучення Лізингодавцем Предмета лізингу, зобов'язання Лізингоодержувача по сплаті майбутніх лізингових платежів припиняються з дня вилучення Предмету лізингу. Несплачені лізингові

платежі, та інші платежі згідно з Договором, підлягають сплаті Лізингодавцю протягом трьох робочих днів з дня вилучення Предмета лізингу. Вилучення предмету лізингу не звільняє Лізингоодержувача від сплати всіх несплачених платежів до дати вилучення Предмета лізингу, передбачених Договором, в тому числі несплаченої суми комісій, штрафних санкцій і відшкодування заподіяної шкоди.

У пункті 11.4. Договору сторони погодили, що у випадку одностороннього розірвання (дострокового припинення) цього Договору, з причин, зазначених у цьому Договорі та/або законодавстві України, раніше сплачені Лізингоодержувачем лізингові платежі поверненню не підлягають. Документом, що підтверджує розірвання Договору, є рекомендований або цінний лист Лізингодавця. Договір вважається розірваним з дати, зазначеної в такому листі (повідомленні) Лізингодавця. Лізингоодержувач зобов'язаний сплатити несплачені платежі за Договором до дня розірвання Договору (включно) або до дня фактичного вилучення або повернення Предмета лізингу протягом 3 (трьох) робочих днів з дня такого розірвання Договору або вилучення (повернення) Предмета лізингу.

Як встановлено колегією суддів, позивачем на адресу відповідача було направлено Повідомлення №1703/06 від 11.06.2014 року з зазначенням суми простроченої заборгованості, та неоплаченими рахунками, а також повідомленням про розірвання договору та вимогою повернення предмету лізингу.

Частиною 1 ст. 629 Цивільного кодексу України, передбачено відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 4 ст. 653 Цивільного кодексу України встановлено, що Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

В даному випадку сторони в договорі на власний розсуд врегулювали свої правовідносини, та погодили можливість одностороннього розірвання та передбачили наслідки такого розірвання, а саме повернення предмету лізингу Лізингодавцю, та сплату всієї заборгованості Лізингоодержувачем, як по відшкодуванню вартості предмету лізингу так і винагороди, в зв'язку з чим у відповідача виникло зобов'язання по сплаті заборгованості, яке не припинено у встановлений законом або договором спосіб.

Статтею 204 Цивільного кодексу України, встановлена презумпція правомірності правочину, а саме: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а згідно ст. 629 ЦК України договір обов'язковий для виконання сторонами.

У відповідності до ч.ч. 2, 3 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Таким чином, із змісту наведеної норми права випливає, що домовленість сторін про розірвання угоди не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов'язаннями, що виникли до розірвання угоди, у тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань з урахуванням умов договору та структури лізингових платежів. (Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 19.12.2011 р.)

Таким чином, проаналізувавши положення пунктів 7.4. та 11.4. Договору, колегія суддів дійшла до висновку, що у даному випадку, у зв'язку з розірванням договору фінансового лізингу лізингодавець не втрачає право на стягнення всієї суми заборгованості як по відшкодуванню вартості майна так і винагороди, які були нараховані до розірвання Договору.

Положеннями статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, є обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з Державного Підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (Державне Підприємство "УКРЕКОРЕСУРСИ") збитків від інфляції в розмірі 18523,17 грн. та 3% річних в розмірі 3789,44 грн. за неналежне виконання Договору фінансового лізингу №599-L 24.10.2012 року станом на 07.10.2014 року.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно вимог статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 9.2.1. Договору, за порушення обов'язку зі своєчасної сплати лізингових платежів та інших платежів, передбачених Договором, Лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України річних, що діяла у період такого порушення зобов'язань Лізингоодержувачем за Договором, нарахованої на суму непогашеної заборгованості за кожен день прострочення та відшкодовує всі збитки, завдані Лізингоодержувачем лізингодавцеві, понад вказану пеню.

Перевіривши розрахунок пені наданий позивачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням умов Договору, прострочення відповідачем грошового зобов'язання, визначеного порядку розрахунків, дат внесення оплати, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 25425,29 грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З огляду на викладені обставини, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог повністю, з даним висновком погоджується і колегія суддів, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом надано належну правову оцінку обставинам справи, рішення суду першої інстанції відповідає законодавству, матеріалам справи та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (Державне підприємство "Укрекоресурси") залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2014 р. у справі № 910/22136/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/22136/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді М.Л. Яковлєв

П.В. Авдеєв