КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2015 р. Справа№ 910/20972/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі Філімоновій І.Є.

за участю представників: відповідно до протоколу судового засідання від 31.03.15р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва

на рішення Господарського суду Київської області від 02.02.15року (повний текст якого складено 09.02.2015р.)

у справі №910/20972/14 (суддя Т.В. Лутак)

за позовом: Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фора"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Київенерго"

про стягнення 53 304, 37 грн.

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фора" про стягнення 53304,37 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору про надання послуг №363/404 від 03.11.2008р., а саме відповідач не сплатив грошові кошти за комунальні послуги в результаті чого за ним утворилась заборгованість в розмірі 45473,16 грн. Додатково, за прострочення виконання зобов'язання позивач нарахував відповідачу 3% річних в розмірі 2432,95грн. та інфляційні втрати в розмірі 5398,26 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.10.2014 справу № 910/20972/14 передано за підсудністю до господарського суду Київської області.

25.12.2014 через канцелярію господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог № 47-5061 від 23.12.2014 (вх. № 29101/14 від 25.12.2014), у якій позивач збільшує свої позовні вимоги, у зв'язку з донарахуванням суми за послуги з центрального опалення, та просить суд стягнути з відповідача 182 531, 95 грн. основного боргу і витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654, 00 грн.

Суд, прийняв вищезазначену заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог до розгляду.

Ухвалою господарського суду Київської області від 22.01.2015 залучено до участі у розгляді справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Київенерго".

Рішенням Господарського суду Київської області від 02.02.15р. в задоволені позовних Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 02.02.2015 року № 910/20972/14 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду Київської області прийняте з порушенням норм матеріального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.02.2015 року було прийнято апеляційну скаргу та порушено провадження, для розгляду у наступному складі суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді - Іоннікова І.А.,Тарасенко К.В. Розгляд апеляційної скарги призначено на 31.03.2015 року.

В судовому засіданні 31.03.15р., представник апелянта підтримав вимоги викладені в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Київської області від 02.02.2015 року № 910/20972/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні 31.03.15р. представник відповідача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі, просив рішення Господарського суду Київської області від 02.02.2015 року № 910/20972/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 31.03.15р., представник третьої особи підтримав вимоги викладені в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Київської області від 02.02.2015 року № 910/20972/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

ВСТАНОВИВ:

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 03.11.2008 між позивачем та відповідачем було укладено договір № 363/404 про надання послуг (надалі - Договір).

Умовами даного Договору передбачено, що позивач, на підставі укладених договорів з виробниками і постачальниками комунальних послуг, зобов'язався транспортувати по внутрішньобудинкових мережах відповідачу, що є орендарем нежилого приміщення площею 735,8 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Миропільська, буд. 19, комунальні послуги, виставляти відповідачу платіжні документи за договором, приймати на власний розрахунковий рахунок кошти від відповідача та перераховувати їх постачальній організації, а відповідач у відповідності до даного договору зобов'язався приймати комунальні послуги та своєчасно їх оплатити.

Пунктом 1.3 Договору передбачено, що додаток № 1 до Договору визначає потребу відповідача в окремій комунальній послузі і є невід'ємною частиною даного Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору облік споживання відповідачем комунальних послуг за відсутності приладів обліку проводиться розрахунковим способом. При цьому позивач не несе відповідальності за якість комунальних послуг та їх кількість, що виставлена постачальниками комунальних послуг в табулярах та групрахунках.

З п. 2.2. Договору вбачається, що відповідач повинен до 10 числа поточного місяця сплатити:

- платежі за комунальні послуги (гаряче і холодне водопостачання, водовідведення, центральне опалення, електроенергія) поточного місяця в сумі, що визначається на рівні сум минулого місяця (останнього опалювального місяця);

- перерахунок за фактично спожиті комунальні послуги здійснюється на підставі табулярів та групрахунків, що надходять від постачальників комунальних послуг місяцем пізніше, шляхом добору або зарахування надмірно сплачених коштів в рахунок майбутніх платежів.

Суму по кожному виду комунальних послуг, добір (зарахування), ПДВ, пред'являють до сплати платіжною вимогою-дорученням за три дні до моменту їх оплати, відповідач отримує платіжні вимоги-доручення під розпис відповідальної особи.

У відповідності до п. 3.2.2 Договору позивач зобов'язався своєчасно надавати відповідачу платіжні вимоги-доручення до оплати.

Пунктом 5.5 Договору передбачено, що строк дії договору встановлений з 03.11.2008 по 03.05.2010.

Додатком № 1 до Договору № 363/404 про надання послуг від 03.11.2008 сторони визначили перелік комунальних послуг та порядок їх розрахунку з 03.11.2008, а саме: центральне опалення згідно табулярів АК "Київенерго" (договір № 620361 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.11.2000) або СП "Укр-Кан-Пауер" по особистому рахунку 620361 пропорційно опалювальній площі 396,5 м2, відповідне загальне проектне навантаження на нежитлові приміщення 17,5 гкал/міс.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в результаті невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором №363/404 про надання послуг від 03.11.2008, в останнього виникла заборгованість за комунальні послуги з центрального опалення за період з 01.01.2011 по 31.08.2014 у розмірі 182 531, 95 грн., у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнути на користь останнього боргу за договором у сумі 182 531, 95 грн.

Як встановлено ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначаються Законом України "Про житлово-комунальні послуги" .

За змістом статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з статтями 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до приписів статей 6, 627, 628 та 638 Цивільного кодексу України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" строк дії договору є істотною умовою договору про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 905 Цивільного кодексу України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до ч. 7 ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Як було вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи і не заперечується сторонами, що договірні відносини між позивачем та відповідачем припинилися 03.05.2010 у зв'язку із закінченням строку дії договору №363/404 про надання послуг від 03.11.2008, додаткових договорів щодо продовження строку дії зазначеного договору сторонами не укладалося, у зв'язку з чим умови встановлені даним договором після 03.05.2010 не поширюються на сторін.

Споживач, відповідно до п. 1 та п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

В той же час нормою п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що обов'язок підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором покладено на виконавця.

Отже, виходячи з системного аналізу змісту статей 11, 509 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 19, п. 1, п. 5 ч. 3 ст. 20, п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між сторонами у справі (виконавцем та споживачем), як учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг, повинні ґрунтуватися на договорі про надання житлово-комунальних послуг, укладеному на основі типового договору, а обов'язку споживача (відповідача) оплачувати вартість житлово-комунальних послуг має передувати виконання позивачем обов'язку підготувати договір на надання житлово-комунальних послуг та надати його на підписання споживачу.

Під час слухання справи судами першої та апеляційної інстанцій позивачем не було доведено належним чином фактичного вчинення ним дій щодо підготовки проекту договору про надання послуг з центрального опалення та направлення його на підписання відповідачу, а також ухилення останнього від укладання такого договору у спірний період з 01.01.2011року по 31.08.2014рік.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що умови встановлені договором про надання послуг від 03.11.2008, в тому числі і пунктами 3.1.5, 3.1.6, 3.1.7 на які посилається позивач, після 03.05.2010 не поширюється на сторін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 20 та п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги, а тому відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач звертався до позивача з листом та просив останнього направити фахівця для обстеження та складання акту непрацюючого стану центрального опалення та розірвати договір на надання послуг. На підставі даного листа було складено акти №6-03/028 від 18.03.2010року, №6-10/131 від 25.10.2010року, №6-11/041 від 25.11.2010року, відповідно до яких встановлено, що в приміщенні теплового пункту виконані видимі розриви, трубопроводи відрізані і заварені, у зв'язку з чим суд першої інстанції прийшов до висновку з яким і погоджується суд апеляційної інстанції, що відповідач у спірний період не користувався комунальними послугами з центрального опалення, що також не заперечується позивачем.

Разом з тим, позивачем в порушені вимог статей 32-34 Господарського процесуального кодексу України не надано суду належних доказів направлення/вручення відповідача платіжних вимог-доручень та рахунків на сплату комунальних послуг за спірний період (з 01.01.2011 по 31.08.2014), а також не надано первинних документів (платіжних доручень, банківських виписок, довідки з банку), що підтверджують здійснення оплати відповідачем за комунальні послуги за спірний період.

Судом першої інстанції встановлено, що лише під час розгляду справи позивачем було направлено відповідачу рахунок-фактура № 8-14/09 від 29.09.2014 на суму 45 473, 16 грн., лист № 47-4975 від 11.12.2014 про донарахування вартості з центрального опалення, рахунок-фактура № 8-14/11 від 29.11.2014 на суму 45 473, 16 грн., платіжну-вимогу доручення № 363/404 від 29.11.2014 на суму 137 058, 79 грн., акт про виконання робіт (надання послуг) за договором № 363/404 від 03.11.2008 на суму 137 058, 79 грн. та акт звірки взаємних розрахунків по договору № 363/404 від 03.11.2008 за період з 01.11.2007 по 30.11.2014.

Беручи до уваги вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договірні відносити про надання комунальних послуг з центрального опалення за період з 01.01.2011 по 31.08.2014 між сторонами відсутні, зважаючи на те, що відповідач у спірний період фактично не користувався комунальними послугами з центрального опалення, у зв'язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комунальні послуги з центрального опалення за період з 01.01.2011 по 31.08.2014 у розмірі 182 531, 95 грн. задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно частини 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що доводи Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення Господарського суду Київської області від 02.02.2015 у справі №910/20972/14 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва на рішення Господарського суду Київської області від 02.02.2015 у справі №910/20972/14 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 02.02.2015 у справі №910/20972/14 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/20972/14 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко