ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2015 р.Справа № 923/1794/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шевченко В.В.

суддів: Головея В.М., Ярош А.І.

при секретарі судового засідання: Ляшенко М.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Павалакі О.Ю. - за дорученням

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Херсонський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

на рішення господарського суду Херсонської області

від 11 лютого 2015 року

у справі № 923/1794/14

за позовом Державного підприємства "Одеська залізниця"

до Дочірнього підприємства "Херсонський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

про стягнення 96696 грн. 37 коп.

ВСТАНОВИЛА:

08.12.2014 р. Державне підприємство "Одеська залізниця" (далі позивач, Залізниця) звернулась до господарського суду Херсонської області з позовом до Дочірнього підприємства "Херсонський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (далі відповідач, Підприємство) про стягнення грошових коштів у сумі 96710 грн. 70 коп.

Позов мотивований тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання за укладеним між сторонами у справі договором № ОД/П-07-744 дНЮ від 29.10.2007 р. щодо своєчасної та повної оплати виконаних робіт по обслуговуванню тимчасового переїзду 229 км, внаслідок чого має борг по їх оплаті за період з 01.11.2011 р. по 31.01.2012 р. в сумі 75337 грн. 35 коп. грн., а тому повинний сплатити позивачеві не лише зазначену суму боргу, а ще й 14667 грн. 70 коп. - інфляційні витрати за період з 01.11.2011 р. по 01.12.2014 р. та 6705 грн. 65 коп. - 3% річних за період з 01.11.2011 р. по 01.12.2014 р., а також відшкодувати понесені судові витрати по справі: 1934 грн. 21 коп. - на сплату судового збору за подання позову.

Заявою від 11.02.2015 р. позивач зменшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача на свою користь: 75328 грн. 35 коп. - боргу; 14.665 грн. 97 коп. - інфляційних витрат та 6702 грн. 05 коп. - 3 % річних.

У відзиві Підприємство позовні вимоги Залізниці не визнавало та вважало їх безпідставними, посилаючись на те, що за виконані роботи у листопаді 2011 р. за актом № 56 від 30.11.2011 р. сплив строк позовної давності для звернення до суду за цією вимогою, а тому, й для стягнення 3% річних та інфляційних витрат на підставі вищезазначеного акту також не можливо. Позовні вимоги в частині стягнення боргу за актом № 7 від 31.01.2012 р. у сумі 34751 грн. 50 коп. є взагалі недоведеними, оскільки за цим актом вказана вартість електроенергії по переїзду 229 км відповідно до договору від 27.10.2008 р.. а не вартість послуг, наданих позивачем по обслуговуванню тимчасового переїзду 229 км за договором від 29.10.2007 р., внаслідок чого підстави для задоволення позову - відсутні. Одночасно, на підставі ст. 258 ЦК України відповідачем подано заяву про застосування строків спливу позовної давності відносно позовних вимог щодо стягнення боргу на підставі акту № 56 від 30.11.2011 р.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 11.02.2015 р. (суддя Остапенко Т.А.) позовні вимоги (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) задоволено у повному обсязі та з відповідача на користь позивача стягнуто: 75328 грн. 35 коп. - боргу; 14.665 грн. 97 коп. - інфляційних витрат; 6702 грн. 05 коп. - 3 % річних та 1933 грн. 93 коп. - понесених судових витрат по справі на сплату судового збору за подання позову.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання за укладеним між сторонами у справі договором № ОД/П-07-744 дНЮ від 29.10.2007 р. щодо своєчасної та повної оплати виконаних робіт по обслуговуванню тимчасового переїзду 229 км, внаслідок чого має борг по їх оплаті за період з 01.11.2011 р. по 31.01.2012 р. в сумі75328 грн. 35 коп., а тому повинний сплатити позивачеві не лише зазначену суму боргу, а ще й 14665 грн. 97 коп. - інфляційні витрати за період з 01.11.2011 р. по 01.12.2014 р. та 6702 грн. 05 коп. - 3% річних за період з 01.11.2011 р. по 01.12.2014 р., а також відшкодувати понесені судові витрати по справі: 1933 грн. 93 коп. - на сплату судового збору за подання позову.

Відмовляючи у задоволені заяви відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності відносно позовних вимог щодо стягнення боргу на підставі акту № 56 від 30.11.2011 р. місцевий суд виходив з того, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача на користь Залізниці боргу в сумі 30249 грн. 53 коп. за актом № 56 від 30.11.2011 р. в межах 3-х річного строку позовної давності, оскільки перебіг цього строку почався з 06.12.2011 р., так як відповідач повинний був здійснити оплату боргу у строк до 05.12.2011 р. (включно), а позов пред'явлено до суду 03.12.2014 р., тобто в межах 3-річного строку, внаслідок чого підстави для задоволення заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності - відсутні.

Заперечення відповідача про те, що акт № 7 від 31.01.2012 р. не є належним та допустимим доказом підтвердження виконання позивачем робіт з обслуговування тимчасового переїзду 229 км у січні 2012 р. не прийняті місцевим судом до уваги, оскільки при оформлені цього акту були допущені недоліки щодо переліку наданих послуг, дати договору, суми, так як акт підписаний відповідачем без будь-яких заперечень, а крім того, роботи за ним частково оплачено, у зв'язку з чим місцевий суд дійшов до висновку про те, що позивачем при його оформленні допущено технічні помилки. Крім того, перелік наданих послуг, дати договору, суми, повністю співпадає із сумами зазначених в податковій накладній, рахунку (а.с. 26, 28) сумі, зазначеній у додатку № 1 до договору - калькуляції (а.с. 22).

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення місцевого суду частково скасувати, оскільки воно не відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, ухвалено з порушеннями норм матеріального та процесуального права та постановити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача: 34742 грн. 50 коп. - боргу, 6670 грн. 6 коп. - інфляційних витрат та 3059 грн. 32 коп. 3% річних на підставі акту № 7 від 31.01.2012 р. - відмовити у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що акт № 7 від 31.01.2012 р. на суму 34751 грн. 50 коп. є неналежним доказом по справі, оскільки за цим актом вказана вартість електроенергії по переїзду 229 км відповідно до договору від 27.10.2008 р.. а не вартість послуг, наданих позивачем по обслуговуванню тимчасового переїзду 229 км за договором від 29.10.2007 р., здійснений платіж за платіжним дорученням № 1979 від 02.07.2012 р. у сумі 9414 грн. 15 коп. є платою за спожиту електроенергію, а не оплатою за надані послуги, внаслідок чого підстави для задоволення позову в цій частині - відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В судовому засіданні представник позивача доводи відзиву на апеляційну скаргу підтримав.

Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги скаржник був повідомлений у встановленому законом порядку. Проте, 31.03.20015 р. до апеляційного суду надійшло клопотання скаржника про перенесення судового засідання у зв'язку з хворобою його представника.

Назване клопотання визнано колегією суддів необґрунтованим та відхилено з огляду на те, що доказів того, що представник відповідача хворіє до клопотання заявником не надано, а крім того, вказана скаржником у клопотанні причина про перенесення судового засідання не є достатньою, оскільки представництво його інтересів може здійснюватися також любою іншою особою в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності. Поважною причиною перенесення судового засідання може вважатися та, існування якої зумовлено факторами об'єктивного характеру, які не залежать від волі заявника, тобто ні за яких обставин не можуть бути ним змінені чи усунуті, а таких обставин, у даному випадку, немає.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і правильно встановлено судом першої інстанції 29.10.2007 р. між сторонами у справі укладено договір № ОД/П-07-744 дНЮ за умовами якого позивач зобов'язався виконати за завданням відповідача роботи по обслуговуванню тимчасового переїзду 229 км., а останній зобов'язався прийняти та оплатити їх вартість відповідно до умов цього договору.

Згідно п. 5.3 договору, останній набуває чинності з моменту його підписання та діє до 01.01.2009 р.

Додатковими угодами сторони неодноразово вносили зміни щодо строку дії договору та остаточною додатковою угодою № 8 від 05.01.2012 р. визначили строк дії договору і виконання робіт до 31.01.2012 р.

Згідно п. 2.5. договору позивач зобов'язаний виконати, передбачену в договорі роботу й особисто здати її результати відповідачеві.

Відповідно до п. 3.1. договору вартість і витрати визначаються на підставі калькуляції (додаток № 1 - а. с. 11) та складають 30249 грн. 53 коп. в місяць, включаючи ПДВ, яка включає всі витрати "виконавця" та його винагороду за виконання робіт, вартість електроенергії сплачується окремо, згідно рахунку по фактичних показниках лічильника.

Додатковими угодами до договору сторонами неодноразово вносились зміни в додатки - калькуляції щодо вартості робіт і витрат .

Так, додатковою угодою № 6 від 01.04.2011 р., сторони передбачили, що з 01.04.2011 р. набирає чинності додаток № 1 до договору - «калькуляція щодо вартості робіт і витрат», який є невід'ємною частиною договору та яким сторони встановили загальну вартість робіт роботи по обслуговуванню тимчасового переїзду 229 км у сумі 40585 грн. 85 коп.

Додатковою угодою № 8 від 05.01.2012 р., сторони передбачили, що з 05.01.2012 р. набирає чинності додаток № 1 «Калькуляція щодо вартості робіт і витрат», який є невід'ємною частиною договору та яким сторони встановили загальну вартість робіт по обслуговуванню тимчасового переїзду 229 км у сумі 44156 грн. 65 коп.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить до висновку, що сторонами договору підписані та скріплені печатками кошториси (калькуляція) на виконання робіт з обслуговування тимчасового переїзду 229 км. на кожний місяць окремо, зокрема, на листопад 2011 р. у загальній сумі 40.585 грн. 85 коп. та на січень 2012 р. у загальній сумі 44165 грн. 65 коп.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов'язання за укладеним договором виконав у повному обсязі та надав відповідачеві у листопаді 2011 р. та у січні 2012 р. послуги по обслуговуванню тимчасового переїзду 229 км. на загальну суму 84751 грн. 50 коп., що підтверджується підписаними обома сторонами та скріпленими їх печатками без будь-яких зауважень щодо якості, вартості та кількості виконаних робіт актами прийому-здачі виконаних робіт №-56 від 30.11.2011р. на суму 40585 грн. 85 коп. (з ПДВ) та №-7 від 31.01.2012 р. на суму 44165 грн. 65 коп. (з ПДВ), а всього на загальну суму 84751 грн. 50 коп.

Посилання скаржника на те, що акт № 7 від 31.01.2012 р. не є належним та допустимим доказом підтвердження виконання позивачем робіт з обслуговування тимчасового переїзду 229 км у січні 2012 р. правомірно не прийняті до уваги судом першої інстанції з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи сторонами у справі погоджений кошторис (калькуляція) на надання послуг по обслуговуванню тимчасового переїзду 229 км за договором № ОД/П-07-744 дНЮ від 29.10.2007 р. на січень 2012 року в загальній сумі 44165 грн. 65 коп. (з ПДВ).

Саме на цю грошову суму сторонами у справі і складений акт здачі-прийняття виконаних робіт з посиланням на договір № ОД/П-07-744 на суму 44165 грн. 65 коп., який підписаний відповідачем без будь-яких зауважень щодо кількості та якості наданих послуг.

При цьому, інший договір за таким саме номером, але від 27.10.2008 р. між сторонами у справі не укладався та такого договору в матеріалах справи не міститься.

Відповідно до вищевказаного акту здачі-прийняття виконаних робіт позивач виставив відповідачеві рахунок № 7 від 31.01.2012 р. на оплату наданих послуг по обслуговуванню тимчасового переїзду 229 км за договором № ОД/П-07-744 за січень 2012 року, який частково оплачений відповідачем платіжним дорученням № 1979 від 02.07.2012 р. та останнім в цьому дорученні призначення платежу зазначено, як „часткова оплата за послуги по обслуговуванню переїзду 229 км згідно рахунку № 7 від 31.01.2012 р. за договором № ОД/П-07-744 за січень 2012 р.".

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що посилання відповідача на не те, що акт № 7 від 31.01.2012 р. не є належним та допустимим доказом підтвердження виконання позивачем та прийняття відповідачем робіт з обслуговування тимчасового переїзду 229 км у січні 2012 р. є необґрунтованими та безпідставними, оскільки при оформлені цього акту сторонами були допущені недоліки щодо переліку наданих послуг, дати договору та суми, так як цей акт підписаний відповідачем без будь-яких заперечень, а крім того, роботи за ним частково оплачено, у зв'язку з чим місцевий суд дійшов до правильного висновку, що при оформленні цього акту допущені технічні помилки. Крім того, дата договору, перелік наданих послуг та їх вартість повністю співпадає із сумами зазначених в податковій накладній, рахунку (а.с. 26, 28) сумі, зазначеній у додатку № 1 до договору - калькуляції (а.с. 22), внаслідок чого протилежні доводи скаржника до уваги прийнятими бути не можуть.

У п. 4.1. договору встановлено, що замовник щомісячно здійснює оплату виконаних робіт протягом 3-х банківських днів після підписання акту про приймання робіт з відповідною стороною.

Таким чином, відповідач повинний був здійснити оплату за надані послуги у строк:

- за актом № 56 від 30.11.2011 р. у строк до 05.12.2011 р. (включно), так як 03.12.2011 р. та 04.12.2011 р. припало на вихідні дні - суботу та неділю, а тому відповідно до ч. 3 ст. 51 ГПК України, останній день строку є перший наступний за ним робочий, тобто 05.12.2011 р. ,

- за актом № 7 від 31.01.2012 р. у строк до 03.02.2012 р. (включно).

На підставі акту № 56 від 30.11.2011 р. виставлено позивачем рахунок № 112 від 30.11.2011 р. на суму 40585 грн. 85 коп. та на підставі акту № 7 від 31.01.2012 р. позивачем виставлено рахунок № 7 від 31.01.2012 р.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач за надані послуги розрахувався частково, зокрема, 02.07.2012 р. сплатив грошові кошти у сумі 9414 грн. 15 коп., що підтверджується банківською випискою за липень 2012 р. (а.с. 65) та платіжним дорученням № 1979 від 02.07.2012 р. на суму 9414 грн. 15 коп. (а.с.82).

Посилання скаржника на те, що останнім було здійснено не оплату наданих послуг по обслуговуванню тимчасового переїзду 229 км. за січень 2012 р., а здійснено оплату за електроенергію є голослівними, оскільки повністю спростовуються матеріалами справи, зокрема, наявним платіжним дорученням № 1979 від 02.07.2012 р. на суму 9414 грн. 15 коп. із зазначенням платежу - „часткова оплата за послуги по обслуговуванню тимчасового переїзду 229 км. згідно рахунку № 7 від 31.01.2012 р. за договором № ОД/П-07-744 за січень 2012 р. , на загальну суму 44156 грн. 65 коп."

Вищенаведене беззаперечно свідчить про те, що відповідачем фактично були прийняті роботи по обслуговуванню тимчасового переїзду 229 км. за договором № ОД/П-07-744 дНЮ за січень 2012 р. на загальну суму 44156 грн. 65 коп., внаслідок чого протилежні твердження скаржника не можуть бути прийняті до уваги.

Таким чином, борг у відповідача перед позивачем за актом № 7 від 31.01.2012 р. становить 34742 грн. 50 коп. (44156,65-9414,15=34742,50).

Будь-яких доказів, які б свідчили про відсутність боргу у відповідача перед позивачем за надані послуги по обслуговуванню тимчасового переїзду 229 км. за договором № ОД/П-07-744 дНЮ за листопад 2011 р. у сумі 40585 грн. 85 коп. та за січень 2012 р. у сумі 34742 грн. 50 коп., а всього у загальній сумі 75328 грн. 35 коп. матеріали справи не містять та їх, всупереч ст. 33 ГПК України, скаржником суду не надано, внаслідок чого місцевий суд підставне відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України стягнув з відповідача на користь позивача: 75328 грн. 35 коп. боргу, внаслідок чого протилежні твердження скаржника не можуть бути прийняті до уваги .

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, внаслідок чого місцевий суд дійшов до правомірного та обґрунтованого висновку про те, що відповідач повинний сплатити позивачеві: 6702 грн. 05 коп. - 3 % по кожному акту окремо та з урахуванням часткової оплати відповідача, зокрема, відповідно до наступних розрахунків:

3% річних за період з 06.12.2011 р. по 01.12.2014 р. становить 3642 грн. 73 коп., виходячи з суми боргу у розмірі 40585 грн. 85 коп. за надані послуги по обслуговуванню тимчасового переїзду 229 км. за договором у листопаді 2011 р.,

3% річних за період з 04.02.2012 р. по 01.07.2012 р. становить 539 грн. 29 коп., виходячи із суми боргу 44156 грн. 65 коп. за надані послуги по обслуговуванню тимчасового переїзду 229 км. за договором у січня 2012 р.,

3% річних за період з 02.07.2012 р. по 01.12.2014 р. становлять 2520 грн. 03 коп., виходячи із суми боргу 34742 грн. 50 коп. за надані послуги по обслуговуванню тимчасового переїзду 229 км. за договором у січні 2012 р. з урахуванням часткової оплати в сумі 9414 грн. 15 коп.).

Згідно рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України №62-97р від 03.04.1997 р., відповідно до якого сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розраховується починаючи з наступного місяця.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач повинний був оплатити надані послуги - у строк до 05.12.2011 р. (включно) за актом № 56 та 03.02.2012 р. (включно) за актом № 7, а тому враховуючи вищезазначені приписи, викладені в листі Верховного Суду України № 62-97 р від 03.04.1997 р., сума боргу повинна індексуватися з врахуванням цих місяця, тобто з листопада 2011 р. за актом № 56 та з лютого 2012 р. за актом № 7.

З огляду на вищевикладене, індекс інфляції, що підлягає стягненню, розрахований виходячи із наступного розрахунку:

Сума інфляційних втрат = С х Пс - С, де С - сума заборгованості; Пс - сукупний індекс інфляції, який розраховано наступним чином:

Пс = (П-1: 100)*(П-2: 100)*(П-3: 100)*...*(П-Z :100), де П-1 - індекс інфляції за перший місяць прострочки; П-2 - індекс інфляції за другий місяць прострочки; П-3 - індекс інфляції за третій місяць прострочки; П-Z - індекс інфляції за останній місяць прострочки; виходячи з суми боргу та періоду прострочки.

Так, сукупний індекс інфляції за період з 01.11.2011 р. по 30.11.2014 р. (включно) становить 1,197, у зв'язку з чим за прострочення оплати за надані послуги за актом № 56, виходячи із суми боргу у розмірі 40585 грн. 85 коп., відповідач повинний сплатити позивачеві інфляційні витрати за період з 01.11.2011 р. по 30.11.2014 р. (включно) у сумі 7995 грн. 41 коп.

Відповідно до листа Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.97 № 62-97р при нарахуванні індексу інфляції треба мати на увазі, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці.

Згідно п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України „Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" від 17.07.2012 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Як вбачається з матеріалів справи, сукупний індекс інфляції за період з 01.02.2012 р. по 30.06.2012 р. (включно) становить 0,99 тобто інфляційні процеси були відсутні, у зв'язку з чим позивач не зазнав матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а тому підстави для нарахування інфляційних витрат на суму боргу 44156 грн. 65 коп. за цей період часу - відсутні.

Сукупний індекс інфляції за період з 01.07.2012 р. по 30.11.2014 р. (включно) становить 1,215, у зв'язку з чим за прострочення оплати за надані послуги за актом № 7, виходячи із суми боргу у розмірі 34742 грн. 50 коп. з урахуванням часткової оплати відповідачем у сумі 9414 грн. 15 коп., відповідач повинний сплатити позивачеві інфляційні витрати за період з 01.07.2012 р. по 30.11.2014 р. (включно) у сумі 7460 грн. 46 коп.

Таким чином, загальна сума інфляційних витрат за обома актами повинна становити 15453 грн. 93 коп.

Оскільки, господарський суд позбавлений права виходити за межі позовних вимог, а позивачем заявлено позов про стягнення інфляційних витрат за обома актами лише у загальній сумі 14665 грн. 97 коп., то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні витрати у сумі 14665 грн. 97 коп. в межах заявленого позову.

Правомірно місцевим судом не прийнята до уваги заява відповідача про застосування строків позовної давності за вимогою щодо стягнення боргу за актом № 56 з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Стаття 266 ЦК України встановлює, що зі сплив позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно п. 4.1. договору замовник щомісячно здійснює оплату виконаних робіт протягом 3-х банківських днів після підписання акту про приймання робіт з відповідною стороною.

Згідно ст. 1 Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" визначено, що "банківський день" - частина робочого дня, протягом якої приймаються документи на переказ. Дні визначаються для банків робочими за правилами, встановленими відповідною постановою Національного банку України.

Тобто, акт № 56 від 30.11.2011 р. відповідач повинний оплатити був до 03.12.2011 р., так як 03.04.2011 р. та 04.12.2011 р. припало на вихідні дні - суботу та неділю, то перебіг цього строку почався з 06.12.2011 р.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся із позовною заявою до суду - 03.12.2014 р., що вбачається з фіскального чеку "Укрпошти" № 2015 та опису вкладення цінного листа від 03.12.2014 року (а.с. 6-7), тобто до 06.12.2014 р.

Таким чином, позивачем подано позов в межах строків позовної давності.

З огляну на вищевикладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов до правомірного та обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволені заяви відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності відносно позовних вимог щодо стягнення боргу на підставі акту № 56 від 30.11.2011 р., оскільки позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача на користь Залізниці боргу в сумі 30249 грн. 53 коп. за актом № 56 від 30.11.2011 р. в межах 3-х річного строку позовної давності, оскільки перебіг цього строку почався з 06.12.2011 р., так як відповідач повинний був здійснити оплату боргу у строк до 05.12.2011 р. (включно), а позов пред'явлено до суду 03.12.2014 р., тобто в межах 3-річного строку, внаслідок чого підстави для задоволення заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності - відсутні.

Правомірно, відповідно до вимог ст. ст. 44, 49 ГПК України, понесені позивачем судові витрати по справі на сплату судового збору в сумі 1933 грн. 93 коп. покладені місцевим судом на відповідача

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України „Про судовий збір" ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат; за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду - 50 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, а у разі подання позовної заяви майнового характеру - 50 відсотків ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми.

Оскільки, предметом даного спору з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог є майнова вимога в сумі 96696 грн. 37 коп., то позивач повинний сплатити судовий збір за подану позовну заяву у зазначеному вище порядку та розмірі, тобто в сумі 1933 грн. 93 коп.

Відповідно до ст. 7 Закону України „Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається у разі внесенні судового збору у більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Згідно постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013 р. сплачена сума судового збору повертається у разі внесенні судового збору у більшому розмірі, ніж встановлено законом. Зазначене питання має вирішуватися господарським судом за результатами розгляду відповідних матеріалів. Зміст пов'язаної з цим ухвали може бути наведено в резолютивній частині судового рішення, прийнятого по суті справи.

Враховуючи, що позивачем платіжними дорученнями № 2648 від 03.12.2014 р. сплачений судовий збір за подану позовну заяву в сумі 1934 грн. 21 коп., а необхідно було сплатити 1933 грн. 93 коп., то колегія суддів вважає, що місцевий суд на підставі ст. 7 Закону України „Про судовий збір" дійшов до правомірного висновку про необхідність повернення позивачеві надмірно сплаченого судового збору за подання позовну в сумі 28 коп.

При викладених обставинах колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, а підстави, передбачені ст. 104 ГПК України, для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 99, 101- 105 ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Херсонської області від 11.02.2015 року у справі № 923/1794/14 - залишити без змін, а апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Херсонський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 01.04.2015 року.

Головуючий суддя: Шевченко В.В.

Судді: Головей В.М.

Ярош А.І.