ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2015 р. Справа№ 914/480/15

За позовом: Прокурора Франківського району м. Львова в інтересах держави в особі

позивач: Регіональне відділення фонду державного майна України по Львівській області, м.Львів

до відповідача: Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1, АДРЕСА_1про стягнення неустойки у розмірі 7 499,04 грн.

Суддя Коссак С.М.

при секретарі Куць М.Я.

Представники:

Від прокуратури: Куцик В.Б. - посвідчення №011165 від 24.10.2012р.

Від позивача: Парамонов О.С. - представник за довіреністю № 18-11-00065 від 12.01.2015р.

Від відповідача: не з'явився.
На розгляд господарського суду Львівської області подано позов прокурором Франківського району м. Львова в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області до Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення неустойки у розмірі 7 499,04 грн.

Ухвалою від 16.07.2014 р. провадження у справі порушено, позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 02.03.2015р.

З підстав зазначених в ухвалі суду від 02.03.2015р. розгляд справи відкладено на 16.03.2015р., а 16.03.2015р. на 30.03.2015р.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач у порушення умов договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності від 04.10.2005р. за №79 не повернув позивачу орендоване майно, внаслідок чого відповідачу нарахована неустойка у розмірі 7 499,04 грн. за період з 30.09.2013 р. по 21.10.2014р.

В судовому засіданні представник прокуратури та представник позивача позовні вимоги підтримали, просять позов задоволити повністю.

Відповідач в черговий раз у судове засідання явку повноважого представника не забезпечив, причин неявки та невиконання вимог ухвал суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів в порядку статті 33 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що норми статті 38 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

У зв'язку з тим, що відповідач не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, подання відзиву на позов та доказів, а матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін і неявка відповідача не перешкоджає вирішенню спору, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України - за наявними у ній матеріалами.

У судовому засіданні 30.03.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вислухавши представників сторін присутніх в судовому засіданні, проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне.

04.10.2005р. між РВ ФДМУ по Львівській області (орендодавець) та ПП ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності за №79 (надалі - Договір), згідно умов якого орендодавець (позивач у справі) передав, а орендар (відповідач у справі) прийняв в строкове платне користування окреме індивідуально визначене нерухоме державне майно - вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 270,7 кв.м. на першому поверсі навчально-виробничого корпусу, розмішеного за адресою: м. Львів, вул. Пулюя, 30, (надалі - майно), що знаходиться на балансі Технічного коледжу Національного університету «Львівська політехніка» (балансоутримувач).

Майно передається в оренду з метою встановлення автомобільних сигналізації (інше використання).

Майно було передано відповідачу згідно підписаного між орендодавцем та орендарем акту приймання-передачі від 04.10.2005р. № 79/2005.

Договір укладено строком на 364 дні та діє з моменту його підписання(п.10.1. Договору).

Строк дії Договору неодноразово продовжувався.

Зокрема, строк дії Договору було продовжено по 22.09.2014р. включно, що підтверджується наявним в матеріалах справи Договором про внесення змін до Договору оренди від 18.10.2013р.

Згідно п. 10.10. Договору, чинність цього Договору припиняється в наслідок закінчення строку, на який його було укладено.

Пунктом 5.6. Договору встановлено, що в разі припинення або розірвання договору орендар зобов'язується повернути балансоутримувачу орендоване майно у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу.

Відповідно до п.2.4. Договору, у разі припинення Договору майно повертається орендарем балансоутримувачу в тижневий термін. Орендар повертає майно балансоутримувачу аналогічно порядку, встановленому при передачі майна орендарю цим Договором. Майно вважається повернутим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Обов'язок по складанню акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні Договору (п.2.5. Договору).

Однак, відповідачем не виконано п. 2.4., п.2.5. Договору, щодо повернення орендованого майна протягом тижневого терміну.

У зв'язку з чим позивач, 14.10.2014р. направив відповідачу заяву про відмову від пролонгації та зазначив про обов'язок повернути майно відповідно п. 2.4., п.2.5. Договору.

Як вбачається з акту приймання - передачі від 21.10.2014р. до Договору оренди від 04.10.2005р. №79 орендарем повернуто балансоутримувачу, а балансоутримувачем прийнято орендоване майно.

Оскільки відповідачем своєчасно не повернуто орендоване майно відповідно до вимог п.2.4., п.2.5. Договору, позивач просить стягнути неустойку в розмірі 7 499,04 грн. за період з 30.09.2014р. по 21.10.2014р.

03.12.2014р. позивачем на адресу відповідача скеровано претензію з вимогою щодо сплати нарахованої неустойки, яка залишена відповідачем без відповіді.

Доказів повної або часткової оплати заборгованості сторонами не подано.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 ЦК України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (терміни).

У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та ч. 2 ст. 291 ГК України визначено, що договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Приписами ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що в разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Як зазначив ВГС України в підпункті 4.1. пункту 4 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» зі змісту статей 759, 763 і 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Листом від 14.10.2014р.орендодавець заперечив продовження Договору оренди.

Згідно зі ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до п. 2.4. Договору, у разі припинення Договору майно повертається орендарем балансоутримувачу в тижневий термін. Орендар повертає майно балансоутримувачу аналогічно порядку, встановленому при передачі майна орендарю цим Договором. Майно вважається повернутим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Обов'язок по складанню акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні Договору (п.2.5. Договору).

З матеріалів справи слідує, що договір оренди укладений до 22.09.2014р. включно і відповідно припинив свою дію у зв'язку закінченням строку, на який його укладено, з 23.09.2014р.

Відповідно п. 5.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» застосовуючи приписи статті 785 ЦК України у розгляді справ зі спорів про стягнення неустойки за прострочення виконання зобов'язань з повернення об'єкта оренди, господарським судам слід звертати увагу на те, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

Крім того, слід враховувати, що передбачені статтею 785 ЦК України наслідки пов'язані з моментом припинення договору оренди (найму). Підстави припинення даного виду договорів визначені в частині другій статті 291 ГК України, згідно з якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач повернув 21.10.2014р. балансоутримувачу -Технічному коледжу Національного університету «Львівська політехніка» по акту приймання-передавання орендоване майно.

Як встановлено судом, оскільки орендарем не повернуто майно у встановлений термін, то орендодавцем нарахована неустойка (право на яку виникло з 30.09.2014р.) в порядку ст. 785 ЦК України за період з 30.09.2014р. по 21.10.2014р. в розмірі 7 499,04 грн.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки в розмірі 7 499,04 грн., є обґрунтовано та такою, що підлягає задоволенню.

Згідно з ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з наведеного вище, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю.

Відповідно до частини першої, третьої статті 49 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Таким чином, судовий збір потрібно покласти на відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; реєстраційний номер фізичної особи - підприємця НОМЕР_1) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області (79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 3; ідентифікаційний код 20823070) неустойку у розмірі 7 499,04 грн.

3. Стягнути з Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; реєстраційний номер фізичної особи - підприємця НОМЕР_1) в доход Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУ ДКСУ у Личаківському районі м.Львова; Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38007620; Банк отримувача: ГУ ДКСУ у Львівській області; Код банку отримувача (МФО): 825014; Рахунок отримувача: 3006; Код класифікації доходів бюджету: 22030001; Код ЄДРПОУ суду: 03499974) 1 827,00 грн. судового збору.

4. Накази видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 01.04.2015 р.

Суддя Коссак С.М.