ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року Справа № 910/11401/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіГончарука П.А.,
суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіСтратієнко Л.В.,
за участю представників сторін
від позивачаДіхтяренко О.М.,
від відповідача 1Бухеника І.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця"
на рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2014 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2014 року
у справі№ 910/11401/14 Господарського суду міста Києва
за первісним позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Метробудкомплект"
до1. Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" 2. Державної адміністрації залізничного транспорту України "Укрзалізниця"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:
Публічного акціонерного товариства "Луганськтепловоз"
пророзірвання договору та зобов'язання вчинити дії
та за зустрічним позовомДержавного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Метробуд-комплект"
простягнення 8922846,61 грн та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Метробудкомплект" (далі - позивач, ТОВ "Метробудкомплект") звернулось до господарського суду з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" (надалі - відповідач 1, ДТГО "Львівська залізниця") та Державної адміністрації залізничного транспорту України "Укрзалізниця" (надалі - відповідач 2), у якому вважаючи, що різке падіння курсу гривні до іноземних валют та проведення антитерористичної операції на території Луганської області, де знаходиться залучений виконавець підрядних робіт - ПАТ "Луганськтепловоз", є істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору фінансового лізингу, просило на підставі ст. 652 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) розірвати договір №Л/Т-10585/НЮ про надання послуг по модернізації тепловозів серії 2М62У з використанням нової силової установки від 12.10.2010 року, що був укладений між позивачем та відповідачем 1, а також спонукати відповідача 2 видати наказ, яким зобов'язати ДТГО "Львівська залізниця" вчинити дії щодо розірвання договору.

Заперечуючи проти позову ДТГО "Львівська залізниця" звернулася із зустрічним позовом, в якому посилаючись на порушення позивачем за первісним позовом взятих на себе зобов'язань за додатковою угодою № 1 від 25.02.2013 року щодо повернення тепловозів з модернізації для слідування в депо прописки протягом червня 2014 року, що відповідно до п. 6.11 договору є підставою для повернення замовнику авансового платежу з урахуванням індексу інфляції та штрафу у розмірі 5 % від суми договору, просила суд стягнути з ТОВ "Метробудкомплект" 8871747,56 грн, з яких: 3614995,16 грн, сплачений авансовий платіж на виконання ремонтних робіт з урахуванням індексу інфляції, штраф у розмірі 3256725,40 грн, та 2000000,00 грн, що були сплаченого залізницею за роботи по розробці технічної документації та модернізації двох тепловозів; зобов'язати ТОВ "Метробудкомплект" повернути залізниці тепловози серії 2М62У № 0294, № 0293, передані на модернізацію згідно з актами приймання тепловозів форми № ЗРУ-1 від 08.02.2011 року № 1-А, № 1-Б від 10.03.2011 року № 2-А, № 2-Б, включно з усіма вузлами і документами, найменування, стан і кількість яких зазначено у вказаних актах приймання тепловозів та зобов'язання ТОВ "Метробудкомплект" за власний рахунок привести тепловози до технічного стану, в якому вони перебували в момент передачі на модернізацію згідно з актами тепловозів форми № ЗРУ-1 від 08.02.2011 року № 1-А, № 1-Б від 10.03.2011 року № 2-А, № 2-Б.

01.09.2014 року позивач за зустрічним позовом подав заяву про збільшення позовних вимог, просив стягнути 36660994 грн, сплаченого авансового платежу на виконання ремонтних робіт з урахуванням індексу інфляції.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.09.2014 року у справі № 910/11401/14 (суддя Митрохіна А.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2014 року (колегія суддів у складі: головуючого судді Кропивної Л.В., суддів: Руденко М.А., Смірнової Л.Г.), первісний позов задоволено частково, розірвано договір № Л/Т-10585/НЮ про надання послуг по модернізації тепловозів серії 2М62У з використанням нової силової установки від 12.10.2010 року. В іншій частині первісного позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

У касаційній скарзі ДТГО "Львівська залізниця", посилаючись на порушення норм ч. 2 ст. 652, ч.ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України та ст. 43 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині задоволення первісного позову та відмови в задоволенні зустрічного позову та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов повністю.

31.03.2015 року представник ДТГО "Львівська залізниця" подав додаткові пояснення, в яких зазначив, що відповідно до ст. 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" та ст. 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" єдиним належним доказом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), які мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України, який в матеріалах справи відсутній.

Представник ТОВ "Метробудкомплект" в судовому засіданні подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити без змін рішення попередніх інстанцій, як такі, що ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. ТОВ "Метробудкомплект" вважає, що ДТГО "Львівська залізниця" не довела виконання договору щодо перерахування авансу, а п. 6.11 договору, який встановлює обов'язок повернути аванс, не може бути застосований, оскільки відповідно до ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, Вищий господарський суд України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що 12.10.2010 року між ТОВ "Метробудкомплект" (виконавець) та ДТГО "Львівська залізниця" (замовник) був укладений договір № Л/Т-10-585/НЮ про надання послуг по модернізації тепловозів серії 2М62У з використанням нової силової установки (надалі - договір), відповідно до якого виконавець зобов'язувався надати замовнику послуги з модернізації 70 тепловозів магістральних серії 2М62У з використанням нової силової установки згідно з технічними вимогами "Модернізація тепловоза магістральної серії 2М62У (2М62) силовою установкою", затвердженими Науково-технічною радою Укрзалізниці 09.12.2009 року, на коліях ремонтного заводу, залученого виконавцем до надання послуг у якості субвиконавця, протягом серпня 2010 року - грудня 2015 року.

Відповідно до протоколу узгодження договірної ціни (додаток № 2 до договору) загальна вартість надання послуг для одного тепловоза серії 2М62У становить - 32567524,01 грн, а загальна сума договору становить - 227726680,70 грн.

На виконання умов договору ДТГО "Львівська залізниця" передало ТОВ "Метробудкомплект" на модернізацію два тепловози серії 2М62У, а саме: № 0294 згідно з актом приймання секції тепловоза серії 2М62У № 0294 "А" за формою № ЗРУ-1 від 08.02.2011 року № 1-А та актом приймання секції тепловоза серії 2М62У № 0294 "Б" за формою № ЗРУ-1 від 08.02.2011 року № 1-Б; № 0293 згідно з актом приймання секції тепловоза серії 2М62У № 0293 "А" за формою № ЗРУ-1 від 10.03.2011 року № 2-А та актом приймання секції тепловоза серії 2М62У № 0293 "Б" за формою № ЗРУ від 10.03.2011 року № 2-Б. Згідно з цих актів тепловози були відправлені на ремонт ПАТ "Ліганськтепловоз", яке було залучено ТОВ "Метробудкомплект" за договором з ТОВ "Промтранс", як субвиконавець відповідно до п. 3.2.1 договору.

Відповідно до п. 8.1 договору сторони погодили, що в разі виникнення форс мажорних обставин (паводків, землетрусів, воєнних дій, блокад та ін.) вони звільняються від виконання своїх зобов'язань на час дії зазначених обставин. Форс-мажор автоматично продовжує строк виконання зобов'язань за цим Договором на період дії такого форс-мажору. У разі, коли дія зазначених обставин триває більше, як 60 днів, кожна із сторін має право на розірвання договору і не несе відповідальності за таке розірвання за умови, що вона повідомить про це іншу сторону не пізніше як за 5 днів до розірвання.

Задовольняючи первісний позов про розірвання договору на підставі ч. ст. 652 ЦК України, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що значне зниження курсу гривні по відношенню до основних валют є істотною зміною обставин. Суд виходив з того, що така зміна обставин зумовлена причинами, які позивач не міг усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від нього вимагаються. Зважаючи на "специфіку робіт, виконання яких передбачено умовами укладеного між сторонами договору, якою зумовлено необхідність придбання позивачем комплектуючих виробів і матеріалів, виробниками яких є нерезиденти України та здійснення розрахунків з контрагентами в іноземній валюті та з огляду на те, що вартість іноземної валюти значно перевищує вартість іноземної валюти на момент укладення спірного", суд дійшов висновку, що виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону - відповідача того, на що він розраховував при укладенні договору. При цьому, суд також відзначив, що з договору не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона - ТОВ "Метробудкомплект".

Крім того, задовольняючи первісний позов про розірвання договору, суди виходили також з того, що проведення антитерористичної операції відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014, Законів України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 року № 1126-VII, "Про оборону" від 06.12.1991 року № 1932-XII, "Про часткову мобілізацію" від 06.05.2014 року № 1240-VII свідчить про існування в державі особливого періоду та неможливість виконання позивачем зобов'язання з незалежних від нього причин (форс-мажор), що є підставою для розірвання договору відповідно до п. 8.1 цього договору.

В задоволенні первісних позовних вимог про зобов'язання Державної адміністрації залізничного транспорту України "Укрзалізниця" видати наказ, яким зобов'язати ДТГО "Львівська залізниця" вчинити дії щодо розірвання договору, суд відмовив, оскільки такі вимоги суперечать ст. 19 Конституції України, якою встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що підстави для повернення авансу та сплати штрафних санкцій відсутні, оскільки частину передбачених договором робіт по модернізації було виконано, і виконавець відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) не несе господарсько-правову відповідальність, оскільки виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок форс-мажорних обставин. В стягненні 2000000,00 грн вартості сплаченого платежу по розробці технічної документації модернізації рухомого складу суд відмовив, посилаючись на те, що роботи по розробці технічної документації проекту модернізації тепловоза на суму 2000000,00 грн були фактично виконані, що встановлено у рішенні Господарського суду міста Києва від 13.10.2011 року у справі № 8/406 за позовом ДТГО "Львівська залізниця" до ТОВ "Метробудкомплект". В задоволенні зустрічних позовних вимог про зобов'язання ТОВ "Метробудкомплект" повернути залізниці тепловози серії 2М62У № 0294, № 0293, які були передані на модернізацію, та привести тепловози серії 2М62У № 0294, № 0293 до технічного стану, в якому вони перебували в момент передачі на модернізацію, суд відмовив, оскільки передані на модернізацію тепловози фактично знаходяться на території ПАТ "Луганськтепловоз" і в "державі зараз існує особливий період".

Суд апеляційної інстанції також погодився з висновками місцевого господарського суду про відмову в зустрічному позові, але дещо з інших мотивів. Київський апеляційний господарський суд, керуючись ч. 4 ст. 849 та ч. 1 ст. 855 ЦК України та зважаючи на недоведеність обставин, за яких підрядник не має права вимагати плати за роботу, та відсутність доказів відмови замовника від договору підряду, дійшов висновку, що залізниця не має права вимагати від відповідача за зустрічним позовом повернення авансового платежу та платежів, здійснених за розробку технічної документації та тепловозів серії 2М62У № 0294, № 0293, які були передані на модернізацію, а також зобов'язання за власний рахунок привести тепловози серії 2М62У № 0294, № 0293 до технічного стану, в якому вони перебували в момент передачі. З мотивами суду першої інстанції відмови у стягненні штрафу з відповідача за зустрічним позовом у зв'язку з існуванням форс-мажорних обставин апеляційний суд погодився.

Вищий господарський суд України з такими висновками судів не може погодитися з таких підстав.

Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 652 ЦК України, на підставі якої пред'явлено цей позов, передбачає можливість розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Розірвання договору з цієї підстави на вимогу заінтересованої сторони в судовому порядку можливе за наявності одночасно чотирьох умов, зазначених у ч. 2 ст. 652 ЦК України, а саме:

1) в момент укладення договору сторони керувались тим, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Вищий господарський суд України вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що значне підвищення курсу української гривні до іноземної валюти є істотною зміною обставин, якими сторони договору керувалися при його укладенні, є помилковим. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання договору на підставі ст. 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й виконавець при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти. Крім того, зазначаючи про придбання позивачем за первісним позовом комплектуючих виробів і матеріалів, виробниками яких є нерезиденти України, та здійснення ним розрахунків з контрагентами в іноземній валюті, суд не навів жодні докази у розумінні ст. 33 ГПК України, які б підтверджували ці обставини.

При цьому, місцевим та апеляційним господарськими судами у визначеному законом порядку належним чином не перевірені доводи ДТГО "Львівська залізниця" про те, що ПАТ "Луганськтепловоз" листом від 03.07.2014 року № 011-424 (а.с. 196 т. 1) повідомило, що роботи з проведення модернізації тепловозів, а також роботи з розробки проекту модернізації були зупинені ще в липні 2011 року. Хоча дослідження цих обставин має істотне значення для правильного вирішення спору, суди на неї уваги не звернули та залишили без належної правової оцінки.

Посилання судів обох інстанцій на настання форс-мажорних обставини (обставини непереборної сили), як на підставу для розірвання договору, також є помилковими, оскільки такі обставини відповідно до ст. 34 ГПК України, Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", ч. 4 ст. 219 ГК України та п. 8.1 договору мають бути засвідчені сертифікатом (висновком) Торгово-промислової плати України про форс-мажорні обставини. Разом з тим, в матеріалах справи такий доказ відсутній.

З урахуванням викладеного судові рішення в частині задоволення первісного позову про розірвання договору № Л/Т-10585/НЮ про надання послуг по модернізації тепловозів серії 2М62У з використанням нової силової установки від 12.10.2010 року, який укладений між ТОВ "Метробудкомплект" та ДТГО "Львівська залізниця", не можна визнати законними й обґрунтованими, тому в цій частині вони, як постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог п. 3 ст. 1119 ГПК України.

В частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог про зобов'язання Державної адміністрації залізничного транспорту України "Укрзалізниця" видати наказ, яким зобов'язати ДТГО "Львівська залізниця" вчинити дії щодо розірвання договору рішення місцевого господарського суду не оскаржується, а тому не перевіряється господарським судом касаційної інстанції.

Що стосується зустрічних позовних вимог, Вищий господарський суд України вважає, що судові рішення в частині розгляду цих вимог також підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди не повно з'ясували обставини справи, не повністю визначилися з характером спірних правовідносин, допустили порушення норм матеріального та процесуального права та дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що у додатковій угоді № 1 від 25.02.2013 року сторони домовилися, що здача тепловозів серії 2М62У № 0294, № 0293 (переданих на модернізацію згідно з актами від 08.02.2011 року № 1-А, № 1-Б та від 10.03.2011 року № 2-А, № 2-Б) з модернізації для слідування в депо прописки буде проведена протягом червня 2014 року.

У п. 6.11 договору сторони погодили, що у разі невиконання умов договору виконавець зобов'язаний повернути замовнику авансовий платіж з урахуванням індексу інфляції за період здійснення відповідно платежу та сплатити штраф у розмірі 5 % від суми договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Звільнивши ТОВ "Метробудкомплект" від обов'язків за договором щодо повернення суми авансу та повернення тепловозів, переданих на модернізацію, у зв'язку з настанням форс-мажорних обставин та "особливого періоду в державі", суд першої інстанції безпідставно застосував положення ст. 218 ГК України, яка передбачає, що суб'єкт господарювання може бути звільнений від господарсько-правової відповідальності, а не від виконання зобов'язання в натурі, якщо доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. При цьому, факт виникнення таких обставин має бути засвідчений у встановленому Законом України "Про торгово-промислові палати в Україні". Як вже зазначалось такі докази в матеріалах справи взагалі відсутні.

За загальним правилом, відповідно до ч. 1 ст. 855 ЦК України, якщо предмет договору підряду до здачі його замовникові був випадково знищений або закінчення роботи стало неможливим без вини сторін, підрядник не має права вимагати плати за роботу.

Частина 2 статті визначає винятки із цього правило. Зокрема, підрядник має право на плату, якщо знищення предмета договору підряду або неможливість закінчення роботи сталися через недоліки матеріалу, переданого замовником, чи внаслідок його вказівок про спосіб виконання роботи або якщо таке знищення чи неможливість закінчення роботи сталися після пропущення замовником строку прийняття виконаної роботи.

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що залізниця позбавлена права вимагати повернення здійсненого авансу, оскільки не відмовилася від договору підряду відповідно до ст. 849 ЦК України та не довела обставини, за яких підрядник не має права вимагати плати за роботу на підставі ст. 855 ЦК України, ґрунтується на неправильному застосуванні цих норм та суперечать ст. 33 ГПК України. Київський апеляційний господарський суд безпідставно поклав на замовника (позивача за зустрічним позовом) тягар доказування відсутність обставин, передбачених ч. 2 ст. 855 ЦК України, за яких підрядник має право на плату за роботу. В цьому випадку, зважаючи на положення п. 6.11 договору, для звільнення себе від виконання обов'язку щодо повернення авансу саме підрядник (відповідач за зустрічним позовом) повинен довести своє право на оплату робіт за відсутності доказів здачі їх замовнику. Посилання суду на недотримання замовником вимог ст. 849 ЦК України, як на підставу для відмови в задоволенні зустрічного позову, є помилковими, оскільки нереалізація замовником свого права щодо відмови від договору не позбавляють сторону договору права на безпосереднє звернення до суду з про виконання підрядником п. 6.11 договору. Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Місцевий господарський суд, відмовивши у задоволенні зустрічних вимог про стягнення 2000000,00 грн вартості, сплаченого платежу за роботи по розробці технічної документації рухомого складу, виходив з того, що факт виконання робіт по розробці технічної документації модернізації рухомого складу на суму 2000000,00 грн встановлено в рішенні Господарського суду міста Києва від 13.10.2011 року № 8/406. Такий висновок суду є передчасним, оскільки в рішенні суду № 8/406 відсутнє в посилання про встановлення фактів щодо того, що ТОВ "Метробудкомплект" виконало роботи для ДТГО "Львівська залізниця" на суму 2000000,00 грн. В мотивувальній частини рішення суду № 8/406 лише зазначається, що "ПАТ "КХ "Луганськтепловоз" по договору № 21-11/10 від 22.12.2010 року листом № 863/151-436 від 05.10.2011 року обґрунтовано виконання робіт "ПАТ "Луганськтепловоз" на суму 2000000,00 грн".

Розглядаючи зустрічний позов в цій частині, суди безпідставно не брали до уваги, що відповідно по 4.2.4 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 25.02.2013 року) остаточний розрахунок за проект (технічну документацію) модернізації РС замовник здійснить шляхом перерахування коштів на рахунок виконавця по фактичній вартості даного проекту (технічної документації) модернізації до першого вересня 2014 року на підставі наданого виконавцем рахунку, за умови передачі виконавцем замовнику проекту модернізації. Отже, для правильно вирішення спору в цій частині, судам перш за все слід було з'ясувати правову природу коштів в сумі 2000000,00 грн, отриманих на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2011 року № 8/406, встановити чи передбачене договором поетапне виконання робіт, та чи є ці кошти оплатою результатів виконання певного етапу розробки проекту (технічної документації) модернізації РС, або ці кошти є авансом, що підлягає поверненню замовнику, якщо відсутні докази остаточної здачі проекту модернізації. Вияснення цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції чітко не визначилися із характером спірних правовідносин та відповідними нормами матеріального права, які їх регулюють. Фактично суди лише виклали певні обставини та обмежилися посиланнями на проведення антитерористичної операції, як на підставу для звільнення ТОВ "Метробудкомплект" від виконання обов'язків за договором, але при цьому не з'ясували, які заходи вживалися останнім для належного виконання зобов'язання за договором та недопущення порушення, чи міг при належній турботливості та обачливості достроково передати результати робіт чи завчасно повідомити замовника про порушення зобов'язання, а також не визначили чи є проведення антитерористичної операції "ключовою" причиною невиконання зобов'язання підрядником, чи ще до початку проведення цієї операції виконання підрядником робіт у строк було явно неможливим.

За таких обставин ухвалені в справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду слід урахувати наведене, з'ясувати характер спірних правовідносин, права та обов'язки сторін у справі, встановити фактичні обставини справи і, в залежності від встановленого та вимог закону, прийняти законне та обґрунтоване рішення

Керуючись ст.ст. 49, 1115, 1117, п. 3 ст. 1119, ст.ст. 11110- 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" задовольнити частково.

Скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2014 року та рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2014 року в частині задоволення первісного позову про розірвання договору № Л/Т-10585/НЮ про надання послуг по модернізації тепловозів серії 2М62У з використанням нової силової установки від 12.10.2010 року, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Метробудкомплект" та Державним територіально-галузевим об'єднанням "Львівська залізниця", та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову.

Справу в цій частині передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Гончарук П.А.
Суддя Кондратова І.Д.
СуддяСтратієнко Л.В.