РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2015Справа №910/2340/15-г

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «ПРОВІДНА»

до Публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК»

про стягнення 3 921 637,23 грн

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники сторін:

від позивача: Сперкач І.О. - представник за довіреністю № 14/1045 від 25.12.2014 р.

від відповідача: не з'явились

В судовому засіданні 01.04.2015 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Обставини справи:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «ПРОВІДНА» про стягнення 3 921 637,23 грн з Публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 19.01.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського вкладу «Класичний» № Д25525/01, на підставі якого на вкладному рахунку № 0025 ПрАТ «СК «Провідна» було розміщені грошові кошти у сумі 3 800000,00 грн. Зарахування вказаних коштів підтверджується випискою по рахунку № 0025, надана банком. Додатковою угодою № 7 від 17.01.2014 р. до вказаного договору було внесено зміни до п. 1.3., яким встановлено, що сума вкладу залучається на строк до 20.01.2015 р. Згідно з умовами п. 2.6. договору сума вкладу перераховується банком на поточний рахунок вкладника в останній день строку, на який був залучений вклад, отже датою повернення банком вкладу є 20.01.2015 р. За доводами позивача, відповідачем в порушення умов договору не виплачено позивачу як вкладнику за договором процентів за вкладом за період листопад-грудень 2014, січень 2015 у розмірі 116 602,74 грн та не повернуто суми вкладу - у розмірі 3 800 000,00 грн. З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензією від 26.01.2015 р. щодо перерахування грошових коштів за договором, яка залишена без реагування. А тому позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 3 921 637,2 грн, з яких сума вкладу - 3 800 000,00 грн; проценти за вкладом за листопад - грудень 2014, січень 2015 р. - 116 602,74 грн та 3 % річних - 5 034,49 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 05.02.2015 за вказаною позовною заявою порушено провадження у праві № 910/2340/15-г та призначено до розгляду у судовому засіданні на 18.03.2015.

13.03.2015 через загальний відділ діловодства суду позивач подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду.

У судове засідання 18.03.2015 з'явилися представник сторін. Представник позивача підтримав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке було задоволено судом.

Представник відповідача заявив клопотання про призначення колегіального розгляду справи, з тих підстав, що на думку відповідача дана справа відносить до категорії складних, оскільки вирішується питання щодо стягнення з банку великої суми коштів.

Представник позивача проти вказаного клопотання заперечував, зазначивши, що дії відповідача направлені виключно на затягування процесу.

Справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши вказане клопотання відповідача судом відмовлено в його задоволенні, з підстав необґрунтованості та недоведеності.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав викладених у позові та просив суд задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, зазначивши при цьому, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 р. № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк». А тому з посиланням на норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відповідач вважає що вимога позивача не може бути задоволена, у зв'язку з введенням у відповідача тимчасової адміністрації, а тому просить банк відмовити у позові в повному обсязі.

Представник позивача заперечував проти доводів відповідача, вказавши, що прострочення виконання договірних зобов'язань щодо повернення вкладу позивачу, відбулося з боку відповідача ще до введення тимчасової адміністрації в останнього.

У судовому засіданні 18.03.2015 оголошувалась перерва до 01.04.2015.

30.03.2015 р. через загальний відділ діловодства суду відповідача подав відзив на позовну заяву.

У судове засідання 01.04.2015 з'явився представник позивача.

Відповідач не забезпечив явку уповноваженого представника у судове засідання про час та дату слухання був повідомлений належним чином, клопотання про відкладення від відповідача не надходило.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

19 січня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (надалі - банк, відповідач) та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Провідна» (надалі - вкладник, позивач) було укладено договір банківського вкладу «Класичний» № Д-25525/01 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору банк відкриває вкладнику вкладний рахунок № 5525 (надалі - рахунок), а вкладник вносить на рахунок грошові кошти у сумі 2 000 000,00 грн.

Вклад залучається на строк з моменту зарахування коштів на рахунок по 19 квітня 2011 р. (п. 1.3. договору).

Згідно з п. 2.1. договору процентна ставка за вкладом становить 12,5% річних.

Нарахування процентів за вклад здійснюється за фактичну кількість днів у місяці та році (28-29-30-31/365-366). При розрахунку процентів враховується фактичний залишок коштів на рахунку станом на кінець кожного календарного дня періоду, за який здійснюється нарахування процентів. Проценти на вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження коштів на рахунок, до дня, який передує їх поверненню вкладникові або списанню з рахунку з інших підстав . сплата нарахованих процентів здійснюється в кінці строку цього договору шляхом перерахування на поточний рахунок вкладника № 01, відкритий в ПАТ «Банк Петрокомерц - Україна» (п.2.2. договору).

У п. 2.6. договору сторонами визначено, що в останній день строку, на який був залучений вклад, банк перераховує суму вкладу та суму нарахованих процентів на поточний рахунок вкладника, визначений в п.2.2. договору.

Додатковими угодами сторонам неодноразово продовжували строк дії вкладу та розмір процентної ставки.

Додатковою угодою № 6 від 19.07.2013 р. сторонами внесено зміни у п. 2.1. договору та встановлено процентну ставку за вкладом у розмірі 14% річних.

Додатковою угодою № 7 від 17.01.2014 року сторони домовилися продовжити (пролонгувати) строк депозитного вкладу з 19.01.2014 до 20.01.2015 р., включно, у зв'язку з чим виклали п. 1.1. та п. 1.3. договору в наступній редакції:

- «п.1.1. банк відкриває вкладнику вкладний рахунок № 5525 (надалі - рахунок), а вкладник вносить на рахунок грошові кошти у сумі 3 800 000,00 грн. на умовах та в порядку, визначені цим договором.

- п. 1.3. вклад залучається на строк з моменту зарахування коштів на рахунок по 20 січня 2015 року включно».

Матеріалами справи підтверджується факт зарахування грошових коштів у розмірі 3 800 000,00 грн на рахунок № 5525 (завірена належним чином копія виписки з рахунку № 0025, сформованої станом на 26.03.2014 міститься в матеріалах справи).

За доводами позивача, відповідачем в порушення умов договору не виплачено позивачу як вкладнику за договором процентів за вкладом за період листопад-грудень 2014р., січень 2015 у розмірі 116 602,74 грн та не повернуто суми вкладу - у розмірі 3 800 000,00 грн. З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензією від 26.01.2015 р. № 21-11/846 щодо перерахування грошових коштів за договором, яка була отримана відповідачем 28.01.2015 та залишена без реагування.

Отже, спір виник внаслідок того, що на думку позивача, відповідач зобов'язання за договором вкладу не виконав та грошові кошти у строки визначені договором на рахунок позивача не перерахував.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно з ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Згідно з ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

У п. 2.6. договору визначено, що в останній день строку, на який був залучений вклад, банк перераховує суму вкладу та суму нарахованих процентів на поточний рахунок вкладника, визначений в п.2.2. договору.

Пунктом 1.3. договору з урахуванням додаткової угоди № 7 від 17.01.2014 сторони визначено, що вклад залучається на строк до 20 січня 2015 року включно.

У відповідності до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться та у встановлений строк.

Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, враховуючи приписи пунктів 1.3., 2.6. договору з урахуванням додаткової угоди № 7 строк виконання відповідачем зобов'язань щодо перерахування на рахунок позивача суму вкладу та нарахованих процентів станом на момент вирішення спору настав.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач взяті на себе зобов'язання за договором вкладу не виконав, зокрема не виплатив позивачу, у строки визначені договором, вклад та нараховані проценти.

Відповідно до частини 3 статті 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з положеннями ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Частиною 2 статті 59 Закону України "Про банки і банківську" регламентовано, що діяльність зупинення власних видаткових операцій банку за його рахунками, а також видаткових операцій за рахунками юридичних або фізичних осіб здійснюється лише в разі накладення арешту відповідно до частини першої цієї статті, крім випадків, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму". Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, коли арешт накладено без встановлення такої суми.

За доводами відповідача, що підтверджується матеріалами справи, 02.03.2015 Правлінням Національного банку України було винесено постанову «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» № 150, якою відповідача віднесено до категорії неплатоспроможних.

Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб "Про виведення з ринку та запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк" № 51 від 02.03.2015 з 03.03.2015 розпочато процедуру виведення банка з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації, а також запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 03.03.2015 по 02.06.2015 включно.

Пунктом 16 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 вказаного Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Статтею 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Відповідно до частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Судом встановлено, що зобов'язання банку щодо повернення вкладу за договором та нарахованих процентів виникло ще до введення тимчасової адміністрації.

Частиною 6 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється, зокрема, на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у цьому Законі термін "вкладник" вживається у значенні "фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката".

Отже, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття "вкладник" у розумінні вищевказаного Закону, тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Разом з тим, суд зазначає, що законодавством України не обмежено право розпорядження коштами на рахунках в неплатоспроможному банку, які обліковуються на рахунках клієнта неплатоспроможного банку під час процедур тимчасової адміністрації та ліквідації такого банку.

Відповідно до ст. 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня свого призначення уповноважена особа Фонду приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку. До ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку.

З огляду на те, що грошові кошти, які знаходяться на вкладному рахунку клієнта є власністю клієнта і банк не набуває права власності на вказані грошові кошти, а також враховуючи те, що в силу приписів чинного законодавства України та положень договору банківського вкладу банк здійснює зберігання грошових коштів, відтак грошові кошти належні позивачу не підлягають внесенню до ліквідаційної маси банку.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З огляду на викладене, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми вкладу у розмірі 3 800 000,00 грн та нарахованих процентів за листопад - грудень 2014, січень 2015 р. у розмірі 116 602,74 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Позивачем заявлені також вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 5 034,49 грн.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що відповідач, в порушення умов договорів, у визначені строки не виплатив позивачу вклад та нараховані проценти, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання щодо сплати за виконану роботу, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 5 034,49 грн за розрахунком позивача, з яким погоджується суд.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Заперечення відповідача щодо неможливості задоволення вимог позивача з посиланням на норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» спростовується наведеним вище.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (03680, м. Київ, вул. Щорса, 36-Б; ідентифікаційний код 34047020) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «ПРОВІДНА» (03049, м. Київ, пр.-т Повітрофлотський, буд. 25; ідентифікаційний код 23510137) суму вкладу у розмірі 3 800 000 (три мільйони вісімсот тисяч) грн. 00 коп.; проценти за вкладом у розмір 116 602 (сто шістнадцять тисяч шістсот дві) грн 74 коп.; 3% річних у розмірі 5 034 грн 49 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.04.2015 р.

Суддя Пукшин Л.Г.