ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року Справа № 927/1232/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Губенко Н.М.,
суддів:Барицької Т.Л.,
Картере В.І.,
перевіривши касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Біокоре Україна"
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2014
та на рішеннягосподарського суду Чернігівської області від 16.09.2014
у справі№927/1232/14 господарського суду Чернігівської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Біокоре Україна"
доФермерського господарства "Макишинський сад"
простягнення 93 545,50 грн., визнання недійсним первинних бухгалтерських документів та про зобов'язання видати належним чином оформлені документи
в судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача Клинчук І.В.;

- відповідача Калина О.В.;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Біокоре Україна" звернулось з позовом до Фермерського господарства "Макишинський сад" про стягнення 79 440,00 грн. вартості оплаченого, але непоставленого товару; 3 018,70 грн. інфляційних втрат за прострочення грошового зобов'язання, обчислених за травень місяць; 3 142,80 грн. компенсації за затримку поставки товару за період з 01.05.2014 по 15.07.2014; 7 944,00 грн. компенсації за відмову поставити товар в кількості та на умовах, встановлених договором; визнання недійсними виготовлених відповідачем видаткових накладних № 17 від 16.04.2014, №18 від 16.04.2014, № 19 від 16.04.2014, № 20 від 16.04.2014, № 24 від 06.05.2014, № 25 від 06.05.2014, по яким оформлено поставку товару загальною кількістю 124,6 т по ціні 1730,00 грн. без ПДВ за одну метричну тонну, а також товарно-транспортних накладних б/н від 16.04.2014 про поставку автомобілем АА 8964 МХ, причіп АА 042 ХМ, б/н від 16.04.2014 про поставку автомобілем СВ 3769 ВВ, б/н від 16.04.2014 про поставку автомобілем АА 5672 МН, б/н від 16.04.2014 про поставку автомобілем АА 5671 МН, причіп АА 4012 ХТ, б/н від 06.05.2014 про поставку автомобілем АІ 9534 ЕІ, причіп АІ 0072 ХМ, б/н від 06.05.2014 про поставку автомобілем АІ 0114 СТ, причіп АІ 0071 ХМ, по яких оформлено поставку товару загальною кількістю 124,6 т по ціні 1730,00 грн. без ПДВ за одну метричну тонну; зобов'язання відповідача видати видаткові накладні від 16.04.2014 про передачу товару в кількості 83,75 т по ціні 1600,00 грн., в т.ч. ПДВ, за одну метричну тонну, від 06.05.2014 про передачу товару в кількості 40,85 т по ціні 1600,00 грн., в т.ч. ПДВ, за одну метричну тонну та товарно-транспортні накладні від 16.04.2014 про поставку товару в кількості 21,25 т автомобілем АА 8964 МХ, причіп АА 042 ХМ, в кількості 21,25 т автомобілем СВ 3769 ВВ, в кількості 21,25 т автомобілем АА 5672 МН, в кількості 20 т автомобілем АА 5671 МН, причіп АА 4012 ХТ, від 06.05.2014 про поставку товару в кількості 20,0 т автомобілем АІ 9534 ЕІ, причіп АІ 0072 ХМ, в кількості 20,85 т автомобілем АІ 0114 СТ, причіп АІ 0071 ХМ із зазначенням ціни в кожній товарно-транспортній накладній 1600,00 грн., в т.ч. ПДВ, за одну метричну тонну.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 16.09.2014 у справі № 927/1232/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2014 у позові відмовлено повністю.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Біокоре Україна", не погоджуючись з рішенням та постановою судів попередніх інстанцій, звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим та апеляційним господарськими судами норм матеріального права, просить рішення та постанову судів попередніх інстанцій скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових актів, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій 12.03.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Біокоре Україна" (далі - позивач) та Фермерським господарством "Макишинський сад" (далі - відповідач) укладено договір №03/14 (далі - договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язується поставити та передати у власність, а покупець прийняти та оплатити жито органічне клас 3 для технічної переробки врожаю 2013 року на умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до положень розділу 2 договору кількість (вага) товару має складати 300 тонн +/-10% за вибором продавця (п. 2.1.), яка визначається під час навантаження автотранспорту (п. 2.2.). У п.п. 2.3.-2.7. договору сторонами передбачені умови щодо якості товару.

Згідно з п. 3.1. договору ціна товару визначена в сумі 1 600,00 грн. з ПДВ за одну метричну тонну.

Пунктом 3.2. договору передбачено, що загальна вартість договору складає 480 000,00 грн., в тому числі ПДВ.

В розділі 5 договору сторонами викладені умови про порядок розрахунків, відповідно до яких покупець здійснює передоплату за поставлений товар шляхом перерахування коштів на банківський рахунок продавця у відповідності до реквізитів, зазначених у рахунку продавця, протягом трьох банківських днів від дати отримання оригіналу чи копії (факсової чи електронної) рахунку-фактури, виставленого на суму вартості продукції, що поставляється із зазначенням кількості товару, ціни без ПДВ, загальної сум без ПДВ, суми ПДВ, всього до сплати. Разом з тим, в п. 5.2. договору передбачена можливість оплати продукції протягом 2-х (трьох) банківських днів від дати отримання оригіналу чи копії (факсової чи електронної) видаткової та податкової накладних, виписаних у відповідності до діючого законодавства України на 100% вартості поставленого товару.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі рахунку-фактури №04 від 12.03.2014 на суму 480 000,00 грн., позивачем 13.03.2014 було перераховано відповідачу кошти у розмірі 240 000,00 грн. та 24.03.2014 у розмірі 240 000,00 грн., що підтверджується банківськими виписками з рахунку позивача від 13.03.2014 та від 24.03.2014.

Згідно з п. 4.1. договору продавець здійснює поставку товару в повному обсязі в строк до 30.04.2014. Пунктами 4.1., 4.2. договору передбачено, що навантаження товару здійснюється за рахунок продавця в біг-беги (мішки поліпропіленові), надані покупцем. Право власності на товар переходить до покупця з моменту навантаження на автомобіль покупця у відповідності з оплаченою кількістю товару.

Як встановлено судами попередніх інстанцій на виконання умов договору, відповідачем у період з 01.04.2014 по 23.04.2014 було поставлено товар у кількості 209,5 тн на загальну суму 335 200,00 грн., що підтверджується видатковими накладними №№ 11, 12 від 01.04.2014, № 13 від 02.04.2014, № 14 від 10.04.2014, №№17,18,19,20 від 16.04.2014, № 21 від 22.04.2014 та № 22 від 23.04.2014.

Крім того, 06.05.2014 позивачем було отримано від відповідача товар у кількості 40,85 тонн на суму 65 360,00 грн., що підтверджується видатковими накладними №№ 24, 25 від 06.05.2014.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ціна товару у видаткових накладних №№17,18,19,20 від 16.04.2014 та №№24, 25 від 06.05.2014 не відповідає умовам договору, однак позивачем підтверджено факт отримання товару по цих накладних, незважаючи на те, що вони ним не підписані.

Кількість переданого відповідачем товару для позивача становить 250,35 т на загальну суму 400 560,00 грн., в той час як згідно з п.п. 2.1. та 3.2. договору кількість поставленого та переданого товару повинна складати 300 тонн на загальну суму 480 000,00 грн., тобто різниця не переданого жита становить 49,65 тонн на загальну суму 79 440,00 грн.

Предметом даного позову є вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Біокоре Україна" до Фермерського господарства "Макишинський сад" про стягнення 93 545,50 грн. (а саме: 79 440,00 грн. вартості оплаченого, але непоставленого товару; 3 018,70 грн. інфляційних втрат; 3 142,80 грн. компенсації за затримку поставки товару; 7 944,00 грн. компенсації за відмову поставити товар в кількості та на умовах, встановлених договором); визнання недійсними видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, які виписані відповідачем із зазначенням ціни, що не відповідає умовам договору; зобов'язання відповідача скласти і передати позивачу видаткові накладні і товарно-транспортні накладні, в яких вказати ціну товару, визначену договором.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову, враховуючи наступне.

За змістом частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Згідно з положеннями частини 6 статті 265 Господарського кодексуУкраїни до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як вбачається з положень статей 662, 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу приписів частини 1, 2 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

З огляду на вищенаведену норму, умовою застосування даної норми є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Отже, для пред'явлення вимоги передати оплачений товар або повернути суму попередньої оплати має бути доведено факт неналежного виконання продавцем свого обов'язку.

В силу приписів частини 1, 4 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Відповідно до приписів ст. 13 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Як вбачається з п.п. 4.1., 4.2. договору навантаження товару здійснюється за рахунок продавця в біг-беги (мішки поліпропіленові), надані покупцем. Право власності на товар переходить до покупця з моменту навантаження на автомобіль покупця у відповідності з оплаченою кількістю товару.

З вказаних умов договору вбачається що, обов'язок відповідача відвантажити товар кореспондує з обов'язком позивача, як покупця за договором, вчинити певні дії, а саме: надати мішки для навантаження жита та поставити автотранспорт під завантаження товару.

Як вірно встановлено судами попередніх інстанцій позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту передачі відповідачу мішків та направлення автомобілів для завантаження жита саме в кількості, обумовленій договором. Тобто, позивачем не виконано обов'язки, передбачені пунктами 4.1. та 4.2 договору, внаслідок чого у відповідача була відсутня можливість виконати своєчасно свій обов'язок.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарських судів щодо недоведеності позивачем неналежного виконання відповідачем своїх обов'язків по передачі товару, а відтак, відсутності у позивача підстав вимагати повернення 79 440,00 грн. попередньої оплати товару.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 018,70 грн. інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на таке.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України сплата боржником заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції передбачена як відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

Згідно з приписами статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України грошовим зобов'язанням є виражене в грошових одиницях (національній валюті чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між сторонами виникли правовідносини поставки, в межах яких відповідач повинен був поставити товар. Зобов'язання поставити товар за своєю природою не є грошовим зобов'язанням, відтак, відсутні підстави для стягнення з відповідача залишку попередньої оплати з урахуванням індексу інфляції.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 142,80 грн. компенсації за затримку поставки товару та 7 944,00 грн. компенсації за відмову поставити товар в кількості та на умовах, визначених договором, які за своєю правовою природою є штрафними санкціями, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи наступне.

В силу приписів частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафні санкції підлягають сплаті у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарських операцій, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що позивачем не доведено факт належного виконання свого обов'язку щодо забезпечення передання та одержання товару, що призвело до неможливості виконання відповідачем кореспондуючого обов'язку з поставки товару.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарських судів про те, що у позивача відсутні правові підстави для стягнення з відповідача компенсації за затримку поставки товару, а також застосування до відповідача відповідальності у вигляді сплати штрафної санкції - компенсації за відмову поставити товар.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсними видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, які виписані відповідачем із зазначенням ціни, що не відповідає умовам договору; про зобов'язання відповідача скласти і передати позивачу видаткові накладні і товарно-транспортні накладні, в яких вказати ціну товару, визначену договором, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення відповідних позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до положень частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України визначено способи захисту порушених прав.

Крім того, в силу приписів частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З вищенаведених приписів слідує, що закон визначає, як необхідну умову для реалізації особою свого права на захист певного матеріального права, те, щоб вказане право було предметом порушення, невизнання або оспорювання зі сторони іншого суб'єкта спірних відносин.

Крім того, судами попередніх інстанцій вірно зазначено, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Предметом позову не можуть бути докази у справі, зокрема, визнання недійсними видаткових та товарно-транспортних накладних, оскільки видаткова накладна є документом, що підтверджує факт передачі товару особі, уповноваженою отримувачем на отримання товару, а товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом. Відтак, дані документи підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів касаційної інстанції також погоджується з висновками судів попередніх інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині визнання недійсними видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, які виписані відповідачем із зазначенням ціни, що не відповідає умовам договору; зобов'язання відповідача скласти і передати позивачу видаткові накладні і товарно-транспортні накладні, в яких вказати ціну товару, визначену договором, оскільки дана вимога суперечить встановленим діючим законодавством способам захисту цивільних прав, передбачених статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України.

Стосовно доводів скаржника про безпідставне неврахування судами попередніх інстанцій листа перевізника - ТОВ "СП Євротрейд" від 12.05.2014, яким, як стверджує скаржник, підтверджується відмова відповідача відвантажити товар, колегія суддів зазначає, що як вірно зазначили суди, сам по собі вказаний лист, за відсутності інших документів, необхідність яких встановлена у Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2009 №207, зокрема, дорожнього листа, необхідність якого передбачена у вказаному Переліку для водія юридичної особи або фізичної особи - підприємця, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах, не може бути належним доказом відмови відповідача від навантаження товару.

Крім того, відносно доводів касаційної скарги про направлення відповідачу достатньої кількості біг-бегів (поліетиленові мішки, в які відповідач мав відвантажувати товар), колегія суддів зазначає, що дійсно, в матеріалах справи містяться експрес-накладні, оформлені ТОВ "Нова пошта", проте, позивачем не доведено, що відправленої згідно з вказаними накладними кількості біг-бегів, було достатньо для обумовленої у договорі кількості товару, який відповідач мав відвантажити у зазначені біг-беги. Крім того, одна із наявних в матеріалах справи експрес-накладних, датована 2013 роком, тобто, за рік до укладення договору, за яким позивачем заявлено у даному провадженні стягнення заборгованості, а відтак, взагалі не може вважатися доказом у даній справі.

Всі інші доводи, викладені в касаційній скарзі, були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, їм дана належна оцінка, тому відхиляються як необґрунтовані та такі, що не спростовують зроблених судом попередньої інстанції висновків. При цьому в частині встановлення фактичних обставин справи та переоцінки наявних доказів касаційна скарга не відповідає вимогам статті 1117 ГПК України стосовно меж перегляду справи в касаційній інстанції.

Беручи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції та повноваження останнього, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Біокоре Україна" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2014 та рішення господарського суду Чернігівської області від 16.09.2014 у справі №927/1232/14 залишити без змін.

Головуючий суддя Н.М. Губенко

Судді Т.Л. Барицька

В.І. Картере