РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2015Справа №910/1585/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк»

до Публічного акціонерного товариства «Златобанк»

про стягнення 318 098, 99 дол. США

Суддя Бондарчук В.В.

Представники:

від позивача: Канюк Я.Ю.;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі-позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Златобанк» (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 318 098, 99 дол. США, з якої: 316 201, 78 дол. США - основний борг, 1 897, 21 дол. США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.01.2015 р. порушено провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 12.02.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Розгляд справи відкладався через нез'явлення повноважних представників відповідача та неналежне виконання сторонами вимог суду.

06.03.2015 р. через загальний відділ представник відповідача подав відзив на позов, в якому проти позову заперечив та пояснив, що постановою правління Національного банку України від 13.02.2015 р. №105 віднесено ПАТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних та відповідно настають наслідки у вигляді мораторію на задоволення вимог кредиторів.

У судовому засіданні 12.03.2015 р. судом оголошувалася перерва до 26.03.2015 р. на підставі ст. 77 ГПК України.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, однак був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином, що підтверджується розпискою.

Приймаючи до уваги, що представник відповідача був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 26.03.2015 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.08.2011 р. між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк», та Публічним акціонерним товариством «Златобанк» було укладено Генеральну угоду №040811 про порядок проведення міжбанківських операцій (далі-угода), відповідно до умов якої банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий Клієнту, грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно п. 3.1. угоди, в межах її дії між сторонами можуть укладатись угоди з надання міжбанківських кредитів/депозитів.

Відповідно до п. 5.2. угоди, умови угод з надання кредитів/депозитів, конверсійних угод та угод із цінними паперами, які укладені відповідно до цієї генеральної угоди, визначаються в кожному конкретному випадку шляхом проведення переговорів між дилерами сторін за допомогою системи REUTERS DEALING, телексу або інших узгоджених засобів зв'язку. Угода вважається укладеною, якщо сторони досягли згоди по всіх істотних умовах, що передбачені для даного виду угод, які перераховані у п.п. 6.2., 7.1, 8.1. та письмово їх підтвердили шляхом обміну повідомленнями по системі. У випадку, якщо умови операції сторони узгодили шляхом проведення переговорів по телефону, операція вважається укладеною з моменту обміну сторонами підтвердженнями по телексу, системі «S.W.I.F.T.» або електронній пошті НБУ, що містять ідентичні умови операції. Підтвердження повинно містити посилання на дату і номер цієї Генеральної угоди.

Пунктом 5.4. угоди передбачено, що сторони в обов'язковому порядку направляють одна одній підтвердження істотних умов угоди каналами системи «S.W.I.F.T.» у форматі, передбаченому діючими стандартами «S.W.I.F.T.», телексом, електронною поштою НБУ або кур'єром.

Згідно п. 5.14. угоди, у випадку невиконання позичальником умов п. 5.13 генерального договору, кредитор має право звернути стягнення на заставлене майно/майнові права, чи скористатися іншими видами забезпечення виконання зобов'язань по цьому договору і конкретній угоді, і/чи пред'явити позов у відношенні до позичальника.

За умовами пункту 6.2. угоди, при переговорах сторони домовляються про наступні істотні умови угоди:

- Сума і валюта операцій МБК або МБД;

- Дата і час поставки МБК або МБД;

- Дата і час повернення МБК або МБД;

- Процентна ставка;

- Платіжні інструкції з реквізитами платежів;

- Види забезпечення МБК або МБД (за необхідністю);

- Інші умови (за необхідністю).

Як вбачається з матеріалів справи, 04.11.2014 року в рамках Генеральної угоди між сторонами було укладено угоду про надання міжбанківського кредиту шляхом обміну підтвердженнями по системі телекс/SWIFT у форматі МТ-320 №193018 та №MM42650LT, за умовами якої відповідач зобов'язався повернути позивачу кредит в розмірі 8 500 000,00 дол. США у строк не пізніше 03.12.2014 року та сплатити Позивачу відсотки за користування кредитом у розмірі 1,00% річних.

Згодом сторонами змінено строк повернення кредиту в розмірі 8 500 000,00 дол. - не пізніше 03.12.2014 року.

Тобто, між сторонами досягнуто всіх істотних умов договору міжбанківського кредиту, які передбачені в п. 6.2. генеральної угоди як істотні.

04.11.2014 року між сторонами в забезпечення виконання зобов'язань за договором міжбанківським кредитом було укладено договір застави майнових прав №193018/z (далі - договір застави).

Згідно п. 2.1. договору, сторони домовилися забезпечити заставою виконання зобов'язання відповідача перед позивачем, яке виникло на підставі угоди про надання міжбанківського кредиту, укладеної шляхом обміну підтвердженнями по системі телекс/SWIFT у форматі МТ-320 №193018 та №MM42650LT від 04.11.2014 р., а саме: повернути позивачу кредит у розмірі 8 500 000,00 доларів США у строк не пізніше 03.12.2014 р. та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 1,00%.

Відповідно до п. 3.1. договору, предметом застави за цим договором є належні відповідачу майнові права - право вимоги від позивача, яке виникло на підставі угоди про надання міжбанківського кредиту, укладеної шляхом обміну підтвердженнями по системі телекс/SWIFT у форматі МТ-320 №193017 та №MM42649LT від 04.11.2014 р., а саме - право вимоги повернення кредиту в розмірі 123 250 000,00 грн. не пізніше 03.12.2014 р. та прав вимоги сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00 % річних.

04.11.2014 р. між сторонами укладено договір цесії №193018 Ц, за умовами якого з моменту набрання чинності цим договором та на умовах, що в ньому передбачені, відповідач передав, а позивач прийняв право вимоги повернення суми кредиту та відсотків за користування кредитом, які належать відповідачу за угодою згідно телексного/SWIFT підтвердження у форматі МТ-320 №193017 та №MM42649LT від 04.11.2014 р. в межах генеральної угоди №040811 про порядок проведення міжбанківських операцій від 04.08.2011 р.

З матеріалів справи вбачається, що 20.11.2014 р. позивачем було реалізовано предмет застави за договором застави майнових прав №193018/z від 04.11.2014 р., внаслідок чого було погашено 8 183 798,22 дол. США за угодою про надання міжбанківського кредиту, укладеної шляхом обміну підтвердженнями по системі телекс/SWIFT у форматі МТ-320 №193018 та №MM42650LT від 04.11.2014 р.

При цьому, для погашення заборгованості було застосовано офіційний курс НБУ на другу половину дня - 1 долар США = 15,146067 грн.

Відповідно до п. 10.2. угоди, в разі невиконання або залежного виконання стороною грошового зобов'язання за генеральною угодою, зокрема у разі прострочення його виконання, вона зобов'язана сплатити іншій стороні за кожен день прострочення пеню:

- за операціями в іноземній валюті - у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожен календарний день прострочки чи за згодою потерпілої сторони, забезпечує зарахування коштів правильною датою валютування за свій рахунок;

- за операціями у національній валюті України - у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен календарний день прострочки.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що у зв'язку з виникненням курсової різниці на дату реалізації предмету застави, залишилася непогашеною заборгованість відповідача за угодою про надання міжбанківського кредиту, укладеної шляхом обміну підтвердженнями по системі телекс/SWIFT у форматі МТ-320 №193018 та №MM42650LT від 04.11.2014 р. у розмірі 316 201,78 дол. США. Крім того, позивачем нараховано відповідачеві пеню у розмірі 1 897,21 дол. США за несвоєчасне повернення відповідачем кредиту за період з 21.11.2014 р. по 20.01.2015 р.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Проаналізувавши зміст укладеної між сторонами угоди про надання міжбанківського кредиту, укладеної шляхом обміну підтвердженнями по системі телекс/SWIFT у форматі МТ-320 №193018 та №MM42650LT від 04.11.2014 р., суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою вона є кредитним договором.

Так, згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що відповідач не виконав свої зобов'язання за угодою належним чином щодо повернення кредитних коштів в обсязі 316 201,78 дол. США.

Слід зазначити, що постановою правління Національного банку України від 13.02.2015 р. №105 Публічне акціонерне товариство «Златобанк» віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13.02.2015 р. №30 було розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Златобанк» з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації з 14.02.2015 р. по 13.05.2015 р.

Так, відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", встановлено правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 2 ст. Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", неплатоспроможний банк - банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Пунктом 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Згідно з пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти, в свою чергу, вкладник - фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Як вбачається з ч. 1 та п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього Закону і нормативно-правових актів Фонду. Уповноважена особа Фонду має право, зокрема, продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій та відмовлятися від виконання або розривати в порядку, встановленому законодавством України, будь-які договори (правочини) за участю банку, які є збитковими чи непотрібними для банку або виконання яких має негативний вплив на фінансовий стан банку.

З огляду на вищенаведене, відповідач був зобов'язаний виконати зобов'язання перед позивачем щодо повернення кредитних коштів у строки визначені угодою про надання міжбанківського кредиту, укладеної шляхом обміну підтвердженнями по системі телекс/SWIFT у форматі МТ-320 №193018 та №MM42650LT від 04.11.2014 р. - не пізніше 20.11.2014 р., тобто до моменту введення тимчасової адміністрації.

Відповідно у відповідача відсутні правові підстави для невиконання зобов'язань посилаючись на здійснення тимчасової адміністрації та запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Аналогічної позиції дотримується і Вищий господарський суд України у постанові від 28.01.2015 р. у справі № 904/6931/14.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача 316 201, 78 дол. США заборгованості, а тому останні підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 1 897,21 дол. США за несвоєчасне повернення відповідачем кредиту за період з 21.11.2014 р. по 20.01.2015 р.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок суми пені та встановив, що останній відповідає вимогам законодавства, а тому підлягає стягненню з відповідача пеня у розмірі 1 897,21 дол. США за період з 21.11.2014 р. по 20.01.2015 р.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про правомірність нарахування позивачем штрафних санкцій у вигляді пені за порушення відповідачем виконання грошового зобов'язання в іноземній валюті з огляду на роз'яснення Вищого господарського суду України, викладене в п. 8.1. постанови пленуму від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Зокрема, вказаним пунктом передбачено, що положення частини другої статті 533 ЦК України та частини другої статті 198 ГК України містять однакові за змістом приписи про необхідність виконання грошового зобов'язання між резидентами України виключно у валюті України (валюта платежу), крім випадків отримання стороною цього зобов'язання відповідної ліцензії Національного банку України відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Відтак вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України). При цьому стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

Враховуючи, що сторонами договірних зобов'язань є банківські установи, що здійснюють свою діяльність виключно з моменту отримання банківської ліцензії на здійснення валютних операцій, нарахування позивачем пені у доларах США проведено у відповідності із нормами чинного законодавства.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» задовольнити.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Златобанк» (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 17/52, ідентифікаційний код - 35894495), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» (03087, м. Київ, вул. Єреванська, буд. 1, ідентифікаційний код - 23697280) 316 201 (триста шістнадцять тисяч двісті один) долар США 78 центів - заборгованості, 1 897 (одну тисячу вісімсот дев'яносто сім) доларів США 21 цент - пені та 73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. 00 коп. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 30.03.2015 р.

Суддя Бондарчук В.В.