ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2015 р. Справа№ 914/100/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Ринок сільськогосподарської продукції «Шувар», м. Львів

до відповідача1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Статусбуд», с. Солонка Пустомитівського району Львівської області

до відповідача2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Солстрой», м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідачів: Човба Анатолій Михайлович, м. Стрий Львівської області

про: визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 27.04.2012 року

Суддя Кидисюк Р.А.

Секретар Никитюк І.С.

Представники сторін:

від позивача: Прохоренко О.І. (довіреність від 20.01.2015 року)

від відповідача1: не з'явився

від відповідача2: Шипов К.Ю. (довіреність № 10-625 від 29.01.2015 року)

від третьої особи: Мушинський Т.Б. (довіреність від 04.11.2014 року)

Представникам позивача, відповідача2 та третьої особи роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. У судовому засіданні 24.03.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Господарським судом Львівської області розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ринок сільськогосподарської продукції «Шувар» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Статусбуд» та до Товариства з обмеженою відповідальністю «Солстрой» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідачів: Човби Анатолія Михайловича про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 27.04.2012 року.

Ухвалою суду від 17.01.2015 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 03.02.2015 року. Ухвалою суду від 03.02.2015 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, залучено Човбу Анатолія Михайловича, розгляд справи відкладено на 23.02.2015 року. Ухвалою суду від 23.02.2015 року розгляд справи відкладено на 10.03.2015 року. Ухвалою суду від 10.03.2015 року розгляд справи відкладено на 24.03.2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що укладаючи Договір про відступлення права вимоги від 27.04.2012 р. відповідачі порушили вимоги ст. 516 ЦК України, якою передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, а Договором підряду №23/09-06 від 01.09.2010 року прямо заборонено без попереднього письмового погодження передавати чи відступати свої обов'язки чи права за Договором підряду будь-якій третій стороні.

10.03.2015 року представником позивача через канцелярію суду подано заяву вх.№10101/15 про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить суд:

1. Визнати договір про відступлення права вимоги від 27.04.2012 року, який укладено між ТзОВ «Статусбуд» та ТзОВ «Солстрой» недійсним повністю.

2. Стягнути солідарно з ТзОВ «Солстрой» та ТзОВ «Статусбуд» на користь ТзОВ «Ринок сільськогосподарської продукції «Шувар» судові витрати, що складаються з судового збору у сумі 1218,00 грн.

3. Стягнути солідарно з ТзОВ «Солстрой» та ТзОВ «Статусбуд» на користь ТзОВ «Ринок сільськогосподарської продукції «Шувар» судові витрати, що складаються з витрат на правову допомогу з підготовки, подання позову та ведення справи у суді в сумі 24000,00 грн.

Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити, подав через канцелярію суду додаткові пояснення (вх.№12295/15 від 24.03.2015 р.) по суті позову. Зокрема, зазначив, що ні ТзОВ «Солстрой», ні ТзОВ «Статусбуд» не є установами, які можуть надавати фінансові послуги, жодних законів та нормативно-правових актів державних органів, які надають можливість надання окремих фінансових послуг юридичним особам, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, відповідачі не навели, оспорюваний договір не відповідає всім передбаченим законодавством для договорів факторингу вимогам, отже, договір про відступлення права вимоги від 27.04.2012 року, який укладено між ТзОВ «Статусбуд» та ТзОВ «Солстрой» не може бути договором факторингу.

Відповідач1 явки повноважного представника в судове засідання не забезпечив, вимог попередніх ухвал суду не виконав, причин неявки не повідомив.

Представник відповідача2 в судове засідання з'явився, проти позову заперечив повністю з підстав, наведених у поданому через канцелярію суду відзиві (вх. № 10146/15 від 10.03.2015 року) на позовну заяву. Також, 25.03.2015 року представником відповідача2 через канцелярію суду подано клопотання вх.№12533/15 про долучення до матеріалів справи доказів, відповідно до якого надав суду копії виписок по рахунку ТОВ «Статусбуд», з яких видно, що протягом липня-грудня 2012 року ТОВ «РСП «Шувар» неодноразово перераховувало кошти на рахунок ТОВ «Статусбуд» в якості часткової оплати за оспорюваний договором про відступлення права вимоги від 27.04.2012 року, що підтверджує факт визнання позивачем ТОВ «РСП «Шувар» спірного правочину - договору про відступлення права вимоги від 27.04.2012 року. Відтак, на думку відповідача2, позовні вимоги про визнання цього правочину недійсними є необґрунтованими, і позов не підлягає до задоволення.

Представник третьої особи в судове засідання з'явився, проти задоволення позову заперечив з підстав, наведених у поданому 10.03.2015 року через канцелярію суду запереченні вх. № 10144/15 на позовну заяву про визнання недійсним договору.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно та об'єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

На підставі Договору підряду №23/09-06 від 01.09.2010 р. з наступними змінами та доповненнями (Договір генпідряду), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ринок сільськогосподарської продукції «Шувар» (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Солстрой» (Генпідрядник), керуючись схемою генерального плану, було споруджено павільйони «Овочі, фрукти» та «Риба» з інженерними мережами та під'їзними шляхами із твердим покриттям на об'єкті будівництва оптового ринку сільськогосподарської продукції «Шувар» у м. Львові на вулиці Хуторівка, 4-б.

Позивач у позовній заяві зазначив, що оскільки роботи по влаштування дорожнього покриття під проїздами та автостоянкою навколо закритих павільйонів «Овочі.Фрукти» та «Риба» виконувались вкрай неякісно, позивач змушений був звернутися до Господарського суду м. Києва з позовними вимогами про усунення недоліків виконуваних робіт до відповідача2. 16.01.2014 р. ТзОВ «РСП «Шувар» заявило позов до ТзОВ «Солстрой» про усунення недоліків виконування робіт (Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.03.2014 року порушено провадження у справі №910/4517/14), а 28.11.2014 р. ТзОВ «РСП «Шувар» заявило позов до ТзОВ «Солстрой» про примусове виконання обов'язку в натурі (Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2014 р. порушено провадження у справі №910/26914/14). Не проведення остаточного розрахунку з відповідачем2 було гарантією для позивача, що ТзОВ «Солстрой» усуне недоліки робіт, які ним виконувалися згідно Договору генпідряду.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 13.11.2014 р. порушено провадження у справі №914/3989/14 за позовом Фізичної особи-підприємця Човби Анатолія Михайловича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ринок сільськогосподарської продукції «Шувар» про стягнення 340000,00 грн. Фізична особа-підприємець Човба А.М. обґрунтовує своє право на стягнення заборгованості Договором про відступлення права вимоги №01/15-04/2014 від 15.04.2014 року, що укладений між ТзОВ «Статусбуд» та ФОП Човба А.М., яким передбачено уступку права вимоги, що була уступлена на підставі договору про відступлення права вимоги від 07.04.2012 року, яким ТзОВ «Солстрой» частково уступив право вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю «Статусбуд» за Договором №23/09-06 від 01.09.2010 р.

Позивач вказує, що укладаючи Договір про відступлення права вимоги від 27.04.2012 р., відповідачі порушили вимоги ст. 516 ЦК України, якою передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки Договором підряду №23/09-06 від 01.09.2010 року передбачено необхідність отримання такої згоди, а позивач такої згоди на передачу прав вимоги за Договором підряду відповідачу2 не надавав, Договір про відступлення права вимоги від 27.04.2012 року підлягає визнанню недійсним.

Натомість відповідач 2 ствердив, що 27.04.2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Солстрой» (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Статусбуд» (Новий кредитор) укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до п.1.1. якого Первісний кредитор передає, а Новий кредитор приймає на себе право вимоги виконання грошових зобов'язань в сумі 1175000,00 (один мільйон сто сімдесят п'ять тисяч гривень 00 копійок) гривень, що належить Первісному кредиторові на підставі Договору підряду №23/09-06 від 01.09.2010 року (Основний договір), що укладений між Первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ринок сільськогосподарської продукції «Шувар» (Боржник).

Згідно з п.1.2. за цим договором Новий кредитор одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання зобов'язань за Основним договором щодо сплати заборгованості в розмірі 1175000,00 (один мільйон сто сімдесят п'ять тисяч гривень 00 копійок) гривень.

Відтак, як стверджує відповідач 2, до вказаного договору слід застосовувати положення глави 73 ЦК України «Факторинг».

Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Статтею 1080 ЦК України встановлено недійсність заборони відступлення права грошової вимоги, а саме: договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

На переконання відповідача 2 спеціальною нормою закону передбачено недійсність заборони відступлення права грошової вимоги, а відтак відсутні правові підстави для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним.

Крім того, представником відповідача2 долучено до матеріалів справи (клопотання вх.№12533/15 про долучення до матеріалів справи доказів від 25.03.2015 року) копії виписок по рахунку ТОВ «Статусбуд», з яких вбачається, що протягом липня-грудня 2012 року ТОВ «РСП «Шувар» неодноразово перераховувало кошти на рахунок ТОВ «Статусбуд» в якості часткової оплати за оспорюваним договором про відступлення права вимоги від 27.04.2012 року, що підтверджує факт визнання позивачем ТОВ «РСП «Шувар» спірного правочину - договору про відступлення права вимоги від 27.04.2012 року.

Дослідивши представлені суду докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних з огляду на наступне.

Згідно з ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням (ч.2 ст. 516 ЦК України).

Пунктом 26.1. Договору підряду №23/09-06 від 01.09.2010 р. передбачено, що сторони за цим договором не мають права без попереднього письмового погодження іншої Сторони передавати чи відступати свої права за цим Договором будь-якій третій стороні.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Схожі за змістом положення містить і ст. 207 ГК України, відповідно до якої господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлене законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Проаналізувавши зміст норм цивільного права, оспорюваного Договору та Договору підряду №23/09-06 від 01.09.2010 р. (зокрема п. 26.1), яким передбачена заборона уступки права вимоги без згоди боржника, суд дійшов висновку, що оспорюваний Договір за своїми ознаками не є договором факторингу.

Разом з тим, зміст норми ч. 2 ст. 516 ЦК України (при наявності диспозитивних приписів у договорі про необхідність згоди боржника про уступку) не пов'язує із недійсністю Договору. Таким чином, цивільне право не пов'язує таку обставину із недійсністю правочину, а передбачає лише негативні наслідки для кредитора у несенні ризику настання несприятливих для нього наслідків (ч. 2 ст. 516 ЦК України).

Оскільки, факт відсутності згоди боржника на укладення контрагентом договору про відступлення права вимоги безпосередньо не пов'язаний із недійсністю правочину, то суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги.

З огляду на викладене, в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Ринок сільськогосподарської продукції «Шувар» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 27.04.2012 року слід відмовити.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки спір виник з вини позивача, у відповідності до ст. 49 ГПК України судовий збір слід покласти на нього у повному обсязі.

З огляду на викладене, керуючись Конституцією України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1. Відмовити у задоволенні позову повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача у повному обсязі.

У відповідності до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 27.03.2015 р.

Суддя Кидисюк Р.А