ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб-сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2015 р. Справа № 923/144/15

Господарський суд Херсонської області у складі судді Нікітенка С.В., при секретарі Гапоновій К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія", м. Херсон

до дочірнього підприємства "Херсонський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна

компанія "Автомобільні дороги України", м. Херсон

про стягнення 472501,66 грн.

За участю представників сторін:

від позивача - представник Корсун Р.А., довіреність №101/07 від 10.12.2014р.

від відповідача - представник Берднік К.Г., довіреність №32 від 05.01.2015р.

Суть спору: публічне акціонерне товариство "Таврійська будівельна компанія" (позивач) звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути з дочірнього підприємства "Херсонський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (відповідач) заборгованість у розмірі 472545,03 грн., з яких: 327833,30 грн. - сума основного боргу, 22203,08 грн. - сума пені (специфікація №1), 64359,00 грн. - сума штрафу (специфікація №1), 16653,23 грн. - сума інфляційних втрат (специфікація №1), 2501,45 грн. - сума 3% річних (специфікація №1), 4519,72 грн. - сума пені (специфікація №2), 33990,99 грн. - сума штрафу (специфікація №2), 484,26 грн. - сума 3% річних (специфікація №2). Судові витрати по справі позивач просить суд покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланнями на умови договору купівлі-продажу №1006-14 від 17.04.2014р., положення ст.ст. 525, 526, 625, 692 ЦК України та ст. 193 ГК України.

У судовому засіданні 19.03.2015р. представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить повністю відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Так, у відзиві відповідач зазначає, що укладений між сторонами договір є двостороннім зобов'язанням, за умовами якого зустрічне зобов'язання у покупця по оплаті відпущеної продукції виникає лише за умови належного виконання своїх зобов'язань продавцем. Відповідно до умов пунктів 5.1.-5.3. договору від 17.04.2014р. обов'язок постачальника з передання товару є виконаним з моменту передання товару та супровідних документів на такий товар, в тому числі і рахунку-фактури. Саме за умови надання рахунку-фактури у покупця виникає обов'язок і фактична можливість здійснити оплату товару у спосіб визначений договором.

Відповідач вказує, що в матеріалах справи відсутні жодні докази передання покупцеві рахунку-фактури, як того вимагає договір поставки, що вказує на відсутність прострочення виконання взятих відповідачем на себе зобов'язань, а тому і у позивача не виникло право вимоги на стягнення суми боргу. Даний відзив з додатком суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи (а.с. 54-67).

26 березня 2015 року позивач, в порядку ст. 22 ГПК України подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій зменшує заявлену до стягнення суму пені по специфікації №1 з 22203,08 грн. до 22164,34 грн. та суму 3% річних з 2501,45 грн. до 2496,80 грн., у зв'язку із допущеними помилками при початковому розрахунку даних сум. З вищезазначеної заяви також вбачається, що позивачем збільшено суму інфляційних втрат з 16653,23 грн. до 16653,25 грн., тобто на 0,02 грн., у зв'язку із округленням чисел при новому розрахунку.

Оскільки заява позивача про зменшення розміру позовних вимог не суперечить законодавству, суд приймає її до розгляду та залучає до матеріалів справи.

27 березня 2015 року позивачем подано до суду письмові пояснення щодо заперечень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву. Дані пояснення з додатком суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи

У судовому засіданні 30.03.2015р. представник позивача позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, підтримав у повному обсязі.

У судовому засіданні 30.03.2015р. представник відповідача позовні вимоги не визнав та у задоволенні позову просив відмовити, надавши аналогічні пояснення, які містяться у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд -

в с т а н о в и в:

Матеріали справи свідчать, що 17 квітня 2014 року між публічним акціонерним товариством "Таврійська будівельна компанія" (надалі - позивач або продавець) і дочірнім підприємством "Херсонський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (надалі - відповідач або покупець) був укладений договір №1006-14 (надалі - договір).

Умовами п.1.1. договору визначено, що продавець зобов'язується відпустити, а покупець оплатити та прийняти товар в асортименті, кількості, показникам і цінам вказаних в специфікаціях (додатках до даного договору), які є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно п.5.1., 5.2. договору, розрахунки по даному договору здійснюються в національній валюті України, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок, або в касу продавця. Покупець повинен сплатити за товар протягом 60 календарних днів з дати відвантаження його покупцю. Оплата здійснюється шляхом безготівкового переказу на поточний рахунок продавця, вказаний у реквізитах продавця в цьому договорі або в іншій формі не забороненій законодавством України.

17 квітня 2014 року на виконання умов договору сторони підписали специфікацію №1 на поставку 11000 тон щебеню вапнякового, загальною вартістю 825000 грн., а також специфікацію №2 на поставку 7700 тон глини, загальною вартістю 351489,60 грн.

Позивач, відповідно до специфікації №1 відпустив відповідачу товар на загальну суму 254280,00 грн., що підтверджується видатковими накладними №ТК-0001992 від 25.06.2014р. на суму 39750,00 грн., №ТК-0002031 від 26.06.2014р. на суму 39892,50 грн., №ТК-0002181 від 07.07.2014р. на суму 18570,00 грн., №ТК-0002362 від 09.07.2014р. на суму 56557,50 грн., №ТК-0002363 від 11.07.2014р. на суму 54840,00 грн., №ТК-0002442 від 18.07.2014р. на суму 37822,50 грн., №ТК-0002945 від 29.08.2014р. на суму 6847,50 грн. Дані накладні підписані сторонами без претензій та зауважень.

Також відповідно до специфікації №2 позивач відпустив відповідачу товар на загальну суму 113303,30 грн., що підтверджується видатковими накладними №ТК-0000032 від 02.10.2014р. на суму 15110,15 грн., №ТК-0000033 від 03.10.2014р. на суму 11321,20 грн., №ТК-0000034 від 07.10.2014р. на суму 56560,35 грн., №ТК-0000035 від 08.10.2014р. на суму 30311,60 грн. Дані накладні підписані сторонами без претензій та зауважень.

Позивач, в обґрунтування позовних вимог посилається на ті обставини, що відповідач в порушення умов договору за придбаний товар розрахувався частково, лише по специфікації №1 та у розмірі 39750,00 грн., що підтверджується банківською випискою по рахунку ПАТ "Таврійська будівельна компанія" (а.с. 36). Заборгованість відповідача за придбаний товар по специфікації № 1 складає 214530,00 грн.

Крім того, за придбаний товар по специфікації №2 відповідач взагалі не розрахувався, що призвело до виникнення заборгованості перед позивачем у розмірі 113303,30 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивач 05.12.2014р. на адресу відповідача надіслав претензію №624/07, з вимогою на протязі 7 днів сплатити заборгованість у розмірі 413016,90 грн. Дана претензія залишена відповідачем без відповіді та реагування.

У зв'язку із несплатою відповідачем суми боргу за придбаний товар відповідно до специфікацій №№1, 2, позивач звернувся до суду з вимогами стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 472545,03 грн., з якої: 327833,30 грн. - сума основного боргу, 22203,08 грн. - сума пені (специфікація №1), 64359,00 грн. - сума штрафу (специфікація №1), 16653,23 грн. - сума інфляційних втрат (специфікація №1), 2501,45 грн. - сума 3% річних (специфікація №1), 4519,72 грн. - сума пені (специфікація №2), 33990,99 грн. - сума штрафу (специфікація №2), 484,26 грн. - сума 3% річних (специфікація №2).

Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Разом з тим, 26.03.2015р. позивач, в порядку ст. 22 ГПК України подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій зменшує заявлену до стягнення по специфікації №1 суму пені з 22203,08 грн. до 22164,34 грн. та суму 3% річних з 2501,45 грн. до 2496,80 грн., у зв'язку із допущеними помилками при початковому розрахунку даних сум. Крім того, з вищезазначеної заяви вбачається, що позивачем збільшено суму інфляційних втрат з 16653,23 грн. до 16653,25 грн., тобто на 0,02 грн., у зв'язку із округленням чисел при новому розрахунку.

Відповідно до положень ч.1, ч.4 ст. 22 ГПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами.

Позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Оскільки заява позивача про зменшення розміру позовних вимог не суперечить законодавству, не зачіпає інтересів інших осіб і не порушує охоронювані законом їх права, суд задовольняє заяву позивача і приймає її до розгляду.

На підставі викладеного, суд визначає ціну позову у розмірі 472501,66 грн.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За умовами ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Положеннями ст.ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріали справи підтверджують, що відповідач в порушення умов п.5.2. договору за отриманий товар у встановлені строки (60 календарних днів) не розрахувався, що призвело до виникнення заборгованості перед позивачем у розмірі 327833,30 грн.

Доказів погашення заявленої до стягнення суми основного боргу у розмірі 327833,30 грн., відповідачем суду не надано.

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 327833,30 грн. є доведеними і обґрунтованими.

Щодо позовних вимог в частині стягнення сум пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат, то суд в цій частині вимоги задовольняє повністю, з огляду на наступне

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 ЦК України передбачено, що в разі, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Право на нарахування пені та штрафу сторони узгодили в п.6.2. договору, яким передбачили, що у випадку порушення покупцем оплати товару покупець зобов'язується сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної суми заборгованості за кожен день прострочення оплати, а за прострочення оплати понад двадцять днів - додатково сплачує штраф у розмірі тридцяти відсотків від вказаної суми.

Перевіривши окремо по специфікаціям №№1, 2, наданий позивачем розрахунок пені та штрафу, суд дійшов висновку про його правильність та відповідність умовам договору.

За таких обставин, вимоги в частині стягнення сум пені та штрафу підлягають задоволенню у повному обсязі, а саме:

За прострочене виконання грошового зобов'язання по специфікації №1 пеня стягується у розмірі 22164,34 грн., а штраф у розмірі 64359,00 грн.;

За прострочене виконання грошового зобов'язання по специфікації №2 пеня стягується у розмірі 4519,72 грн., а штраф у розмірі 33990,99 грн.

Також стаття 625 ЦК України допускає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті "Урядовий кур'єр" та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www.ukrstat.gov.ua). Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора. Індекс інфляції, застосований у розрахунку відповідача, відповідає таким даним.

В разі, якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань та можуть стягуватися поряд із пенею.

Перевіривши розрахунок сум 3% річних та інфляційних втрат, наведений позивачем, суд визнав його вірним.

За таких обставин, позовні вимоги щодо стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доказів сплати нарахованих сум 3% річних у розмірі 2981,06 грн. та інфляційних втрат у розмірі 16653,25 грн., відповідачем суду не надано, а отже вони підлягають задоволенню.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення суми пені у розмірі 26684,06 грн. (22164,34 грн. + 4519,72 грн.), суми 3% річних у розмірі 2981,06 грн. (2496,80 грн. + 484,26 грн.) та суми інфляційних втрат у розмірі 16653,25 грн. підлягають задоволенню, оскільки вони погоджені та розраховані у встановленому законом порядку.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Щодо заперечень відповідача, які викладені ним у відзиві на позовну заяву, суд зазначає наступне.

Умовами п.3.3. договору встановлено, що продавець зобов'язується надати покупцю оригінали наступних документів: рахунок-фактуру; накладну; податкову накладну, що оформлюється та передається у відповідності до вимог чинного законодавства України; паспорт якості.

Порядок передачі зазначених документів у договорі не встановлений.

Позивач зазначає, що документи на кожну партію товару надавались покупцю одночасно, тобто відповідач одним пакетом отримував рахунок-фактуру, паспорт якості, видаткову і податкову накладні.

Суд зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів, в розумінні ст.ст. 32-34 ГПК України, які б спростовували вказані доводи позивача.

Відповідачем також і не надано суду жодних доказів на підтвердження звернення до позивача з приводу ненадання рахунків-фактур, визначених у п.3.3. договору.

Суд також звертає увагу, що надання покупцю рахунків-фактур під розписку або в інший спосіб, який би підтверджував факт їх одержання покупцем, умовами договором не передбачено.

Крім того, умовами п.4.1. договору встановлено, що приймання товару по кількості, якості та комплектності проводиться покупцем у відповідності з Інструкціями Держарбітражу № П-6 і № П-7.

Так, згідно з п. 12 Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання по кількості, затвердженої постановою Держарбітражу від 15.06.1965 р. № П-6, приймання продукції по кількості здійснюється за транспортними та супровідними документами (рахунку-фактурі, специфікації, опису, пакувальними ярликами та ін.) відправника (виробника). Відсутність вказаних документів або деяких з них не призупиняє приймання продукції. В такому випадку складається акт про фактичну наявність продукції та в акті вказується, які документи відсутні.

Відповідач не надав суду доказів, які б підтверджували складання сторонами будь-яких актів про відсутність документів.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснювалась часткова оплата придбаного товару з посиланням на рахунки-фактури (а.с. 36).

Суд звертає увагу, що пунктом 5.2. договору чітко встановлено момент виникнення зобов'язання з оплати товару - 60 календарних днів з моменту відвантаження.

Помилковим є твердження відповідача, що необхідною умовою для здійснення оплати за товар є виключно виставлений рахунок-фактура, оскільки умовами договору не передбачено такого обов'язку.

Суд зазначає, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, а тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку оплатити товар.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 29.09.2009р. у справі № 37/405, переглянувши рішення Вищого господарського суду України в порядку ст. 111-14 ГПК України,

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Таким чином, заперечення відповідача, викладені ним у відзиві на позовну заяву в частині невизнання позовних вимог підлягають відхиленню, як такі, що не відповідають чинному законодавству, не ґрунтуються на належних доказах та спростовуються вищезазначеним.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України відносяться на відповідача.

Судом також встановлено, що позивачем до позовної заяви не надано доказів сплати судового збору, оскільки як вбачається з платіжного доручення №946 від 28.01.2015р. (а.с. 9), судовий збір сплачений за реквізитами, передбаченими для апеляційного суду Херсонської області (рахунок - 0002), замість перерахування на реквізити УДКСУ у м. Херсон, Банк отримувача - ГУ ДКСУ у Херсонській області, р/р № 3002.

З огляду на зазначене, у зв'язку з порушенням позивачем вимог п.3 ч.1 ст. 57 ГПК України, суд вважає за необхідне стягнути з позивача в доход спеціального фонду Державного бюджету 9450,03 грн. судового збору.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення і повідомлено представників сторін про дату складення повного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з дочірнього підприємства "Херсонський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (73036, м. Херсон, вул. Поповича, 23, код ЄДРПОУ - 31918234) на користь публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" (73011, м. Херсон, вул. Адмірала Макарова, 203, код ЄДРПОУ - 32702078) суму основного боргу у розмірі 327833,30 грн., суму пені у розмірі 26684,06 грн., суму 3% річних у розмірі 2981,06 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 16653,25 грн. та 9450,03 грн. судового збору.

3. Стягнути з публічного акціонерного товариство "Таврійська будівельна компанія" (73011, м. Херсон, вул. Адмірала Макарова, 203, код ЄДРПОУ - 32702078) в доход спеціального фонду Державного бюджету (р/р № 3002 в ГУДКСУ у Херсонській області МФО 852010 одержувач УДКСУ у місті Херсоні, призначення платежу - судовий збір, код 03500045) 9450,03 грн. судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 06.04.2015р.

Суддя С.В. Нікітенко