ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2015 р.Справа № 922/1109/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавренюк Т.А.

при секретарі судового засідання Вознюк С.В.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м. Київ
до Публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ - 5" с. Подвірки
про стягнення 25 324 517,71грн.
за участю представників сторін:

позивача - Єфременко О.О., дов. № 14-88 від 18.04.2014р.;

відповідача - Мартиненко А.М., дов. № 33 від 19.12.2012р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 15 774 156,44грн., пеню в розмірі 3 341 383,38грн., збитки від інфляції в розмірі 5 586 706,12грн., 3% річних в розмірі 622 271,77грн. за неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу № 2780/14-КП-32 від 13.02.2014р., а також покласти на відповідача понесені витрати зі сплати судового збору.

В судовому засіданні 12.03.2015р., в порядку ст.77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 24.03.2015р. Після перерви судове засідання продовжено.

Представник позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у відзиві на позов та в судовому засіданні позовні вимоги визнає частково, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3 341 383,38грн. пені, 1 094,58грн. 3% річних, 99 524,64грн. збитків від інфляції. Вважає розрахунок позивача в частині стягнення 3% річних та збитків від інфляції невірним та надав свій контррозрахунок. Що стосується пені, відповідач посилається на те, що ухвалою господарського суду Харківської області від 16.12.2002р. порушено провадження у справі № Б-23/75-02 про банкрутство товариства відповідача та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, тому вважає нарахування пені безпідставним та таким, що не відповідає чинному законодавству.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

13.02.2014р. між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач) та Публічним акціонерним товариством "Харківська ТЕЦ-5" (відповідач) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 2780/14-КП-32 (далі договір), відповідно до умов якого позивач зобов'язався передати у власність відповідача у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а відповідач прийняти та оплатити поставлений природний газ на умовах даного договору.

Газ, що продається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб'єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ) (п.1.2 договору)

Відповідно до п.3.1 договору позивач зобов'язався передавати відповідачу газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі відповідача. Право власності на газ переходить від позивача до відповідача в пунктах приймання-передачі.

Приймання-передача газу, переданого позивачем відповідачу у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу (п.3.3 договору). Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, відповідач зобов'язався надати позивачу підписані та скріплені печатками відповідача та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п.3.4 договору).

Умовами п.6.1 договору сторони погодили порядок розрахунків, а саме: оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивач протягом січня-грудня 2014р. поставив відповідачу природний газ на загальну суму 52 913 902,16грн. Факт поставки газу підтверджується актами приймання-передачі природного газу, підписаними представниками сторін без будь-яких зауважень та заперечень.

Як зазначає позивач, відповідач взяті на себе зобов'язання за договором щодо сплати за отриманий природний газ виконав частково, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість в сумі 15 774 156,44грн., яка до теперішнього часу є несплаченою.

Факт наявності заборгованості на вказану суму підтверджується належними доказами, наявними у справі та визнаний відповідачем в повному обсязі.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України)

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст.43 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи вказані обставини та те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження сплати ним заборгованості перед позивачем у сумі 15 774 156,44грн., суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до п.7.2 договору позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 3 341 383,38грн. за прострочення оплати за поставлений за договором природний газ.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача пені, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ухвалою господарського суду Харківської області від 16.12.2002р. за заявою ВАТ "АТП-16351" порушено провадження у справі № 23/75-02 про банкрутство ДП "Харківська ТЕЦ-5" (ухвалою суду від 12.01.2011р. у даній справі змінено найменування боржника на ПАТ "Харківська ТЕЦ-5") та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

В силу п.1-1 ч.1 Розділу Х "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції чинній з 19.01.2013 року) положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Оскільки справу про банкрутство відносно відповідача порушено 16.12.2002р., то до правовідносин сторін застосовуються положення Закону України від 14.05.1992р. № 2343-ХІІ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції 1999 року (далі за текстом Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом").

Судом встановлено, що позивач є поточним кредитором, оскільки відповідно до абз. 6 ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" поточними кредиторами є кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство вводиться мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань щодо сплати податків і зборів, застосованих до прийняття рішення про введення мораторію (ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом").

Згідно з абз.2 ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Тобто наведена норма встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені упродовж часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний із визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію, тому неустойка за невиконання грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення.

Виходячи зі змісту Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд України в постанові від 12.03.2013р. у справі № 3-71гс12 та у постанові від 01.10.2013р. у справі № 3-27гс13.

Таким чином, оскільки відносно відповідача у справі було порушено провадження у справі про банкрутство, позивач не має право на нарахування пені, нарахованої ним під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 3% річних за період з лютого 2014р. по січень 2015р. в сумі 622 271,77грн. та збитків від інфляції за період з лютого по грудень 2014р. в сумі 5 586 706,12грн., суд дійшов висновку, що вони підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок 3% річних судом встановлено, що позивачем безпідставно включено до періоду прострочення дні оплати, а саме: 24.10.2014р., 12.12.2014р., 31.12.2014р., 15.01.2015р., 16.01.2015р., 17.01.2015р., 02.02.2015р., коли відповідачем було частково сплачено заборгованість по періодам поставок січня-листопада 2014р.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань.

Суд зазначає, що вказане обмеження стосується і процентів річних, які нараховуються кредитором відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України.

Такої ж правової позиції дотримується і Вищий господарський суд України, яка викладена у постановах від 16.09.2014р. у справі № 904/2096/14, від 02.07.2014р. у справі № 910/21901/13 та від 30.07.2014р. у справі № 910/23600/13.

Таким чином, дослідивши наданий позивачем розрахунок 3% річних та контррозрахунок відповідача, суд дійшов висновку, що позивачем безпідставно нараховані за зобов'язаннями січня-листопада 2014р. та заявлені до стягнення 1 094,58грн. 3% річних, у зв'язку з чим суд приймає до уваги заперечення відповідача, вважає контррозрахунок відповідача обґрунтованим, вірним, тому позовні вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню частково в сумі 621 177,19грн.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем збитків від інфляції, судом встановлено, що позивач під час здійснення розрахунку інфляційних втрат здійснює їх нарахування на суму основного боргу, яка вже була проіндексована за попередні періоди.

Так, індексована сума боргу за період жовтень 2014р. в розмірі 11 692 710,99грн. отримана позивачем внаслідок вирахування з проіндексованої суми основного боргу за попередній період лютий-вересень 2014р. Аналогічно збитки від інфляції розраховуються позивачем і по зобов'язанням лютого-березня 2014р.

За змістом ст.625 Цивільного кодексу України, листа Верховного суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997р. № 62-97р. не допускається нарахування індексу інфляції на суму боргу, на яку кредитором вже було нараховано індекс інфляції.

Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий господарський суд України, викладеній у постанові від 21.10.2008р. у справі № 8/797/07, від 01.06.2010р. у справі № 6/457/08-26/221/09.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення збитків від інфляції підлягають частковому задоволенню в розмірі 5 487 181,49грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" підлягає частковому задоволенню в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 15 774 156,44грн., 3% річних в розмірі 621 177,19грн., збитків від інфляції в розмірі 5 487 181,49грн. В частині стягнення пені в розмірі 3 341 383,38грн, 3% річних в розмірі 1 094,58грн. та збитків від інфляції в розмірі 99 524,64грн. в позові відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст.49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої при частковому задоволенні позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.526, 610, 612, 625 Цивільного кодексу України, Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції 1999 року, ст.ст.1, 4, 12, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5", (62371, Харківська область, Дергачівський район, с. Подвірки) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6) - 15 774 156,44грн. основного боргу, 621 177,19грн. 3% річних, 5 487 181,49грн. збитків від інфляції, 63 147,27грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 3 341 383,38грн, 3% річних в розмірі 1 094,58грн. та збитків від інфляції в розмірі 99 524,64грн. відмовити.

Повне рішення складено 30.03.2015 р.

Суддя Т.А. Лавренюк