ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року Справа № 925/182/15

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Пащенко А.Д., із секретарем судового засідання Бойко Ю.В.,

за участю представників: позивача: ОСОБА_1 - за довіреністю,

відповідача: Стратілатов К.Г. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Черкаської області справу

за позовом ОСОБА_3

до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря"

про стягнення 341 815 грн. 77 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача коштів в сумі 287 874,32 грн., з яких 202 530,34 грн. інфляційних втрат, 85 343,98 грн. три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання по виплаті позивачу вартості частини майна СТОВ "Зоря" та частини прибутку у зв'язку з виходом її з товариства. В обґрунтування позову позивачка вказала на те, що з 13.07.2010 вона є такою, що вийшла з товариства, тому відповідно до закону відповідач повинен був до 13.07.2011 виплатити на її користь вартість частини майна СТОВ "Зоря" та частини прибутку, одержаного товариством в 2010 році до моменту її виходу з товариства, однак відповідач не виконав вимогу закону, кошти позивачці не сплатив, тому вона змушена була звернутися з позовом до суду та рішенням господарського суду від 17.12.2014, яке набрало законної сили, з відповідача стягнуто на користь позивача 802 620 грн. вартості частини майна та частини прибутку товариства. Отже, СТОВ "Зоря", не сплативши до 13.07.2011 802620 грн. вартості частини майна та частини прибутку товариства, прострочило виконання такого свого грошового зобов'язання, яке передбачене п. 5.5. статуту товариства та ст. 54 Закону України "Про господарські товариства", тому повинне сплатити на користь позивача індекс інфляції за прострочення сплати коштів в період з 13.07.2011 по грудень 2014 року в сумі 202 530.34 грн. та три проценти річних за період з 13.07.2011 по 03.02.2015 в сумі 85 343,98 грн.

Заявою від 17.03.2015, прийнятою судом до розгляду у дану справу, позивачка збільшила розмір позовних вимог та просить стягнути з відповідача суму 341 815 грн. 77 коп., що включає в себе 255 120 грн. 69 коп. інфляційного збільшення суми заборгованості за прострочення сплати коштів в період з серпня 2011 року по лютий 2015 року та 86 695 грн. 08 коп. три проценти річних за період з 13.07.2011 по 17.03.2015.

У відзиві на позов (а. с. 134 ) відповідач визнав позов лише в частині стягнення процентів річних в сумі 452,05 грн. за період з 18.12.2014 по 08.01.2015 та заперечив проти позову в решті вимог з наступних підстав: - в період з 13.07.2011 по 16.12.2014 існувало тривале прострочення кредитора і за цей час позивачка не має права вимагати стягнення індексу інфляції та процентів річних, оскільки ще у вересні 2010 року відповідач звертався до позивачки з проханням надати свої реквізити для перерахування коштів, в кінці 2010 року відповідач відправив позивачці 1100 грн., які позивачка не прийняла і вони були повернуті відповідачу, про реквізити рахунку позивачки відповідач дізнався лише після прийняття рішення у справі № 925/1076/14; - сторони під час розгляду справи № 925/1076/14 уклали угоду (підписану повноважними представниками), згідно якої було досягнуто згоди на поетапне погашення заборгованості відповідно до графіка, тобто, з 17.12.2014 змінився строк сплати вартості частки позивачки у статутному капіталі товариства, тому вимоги по сплаті індексу інфляції та процентів річних за період до 17.12.2014 є безпідставними; - заявив про застосування наслідків пропуску позовної давності, оскільки вимоги про стягнення індексу інфляції за період з серпня 2011 року по січень 2012 року та проценти річних з 13.07.2011 по 03.02.2012 перебувають за межами встановленого законом строку позовної давності.

У судовому засіданні:

представник позивача повністю підтримав позов, просив стягнути з відповідача заявлену суму, повністю заперечив проти доводів відповідача та вказав, що позовна давність не пропущена, оскільки перебіг позовної давності перервався відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України у зв'язку із пред'явленням позивачкою позову про стягнення коштів; позов заявлений правомірно та в установлений строк, строки оплати не змінювалися, прострочення кредитора немає, заперечення відповідача безпідставні, тому позов повинен бути задоволений повністю;

представник відповідача, заперечуючи проти позову, посилався на доводи і міркування, викладені у відзиві на позов, просив застосувати позовну давність до вимог про стягнення індексу інфляції і трьох процентів за період, що знаходиться за межами 3-річного строку позовної давності, оскільки в ч. 2 ст. 264 ЦК України мова йде про частину вимоги, але індекс інфляції і 3% річних є окремими вимогами, які позивачка раніше не заявляла; відповідач визнає лише 3 проценти річних в сумі 452,05 грн. та пояснив, що відповідач звертався до позивачки надати реквізити для перерахування коштів, однак їх не отримав, а 09.12.2010 позивачка відмовилася від прийняття коштів в сумі 1100 грн. і про це є відповідний акт, отже, є прострочення кредитора, тому за несплату коштів відповідач не повинен відповідати; на клопотанні відповідача про розстрочення виконання рішення суду у справі № 925/1076/14 є віза представника позивачки, що свідчить про досягнення згоди про зміну строків сплати коштів, тому відсутні підстави вважати прострочення відповідача до 17.12.2014, коли відповідач отримав рішення суду та дізнався про реквізити позивачки; інфляційні та 3% можуть нараховуватися лише на ті суми, які були розстрочені та не сплачені вчасно.

У судовому засіданні оголошувалася перерва із 05.03.2015 по 18.03.2015, із 18.03.2015 по 26.03.2015 та із 26.03.2015 по 01.04.2015 на підставі статті 77 ГПК України.

У судовому засіданні 01.04.2015 оголошена вступна та резолютивна частини рішення суду відповідно до статті 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення і доводи представників сторін у судовому засіданні, суд встановив таке.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 16.09.2013, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2013 у справі № 925/1209/13 за позовом ОСОБА_3 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря" за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - фізичних осіб - про визнання недійсним рішення встановлені такі обставини:

- 19 грудня 1997 року було створено сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Зоря", затверджено його статут, між десятьма засновниками був укладений установчий договір про створення СТОВ "Зоря" і 25 грудня 1997 року установчі документи цього товариства були зареєстровані Черкаською районною державною адміністрацією;

- з 19 грудня 1997 року ОСОБА_3 була учасником сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря" з часткою в статутному капіталі цього товариства в розмірі 10 (десять) %, що в грошовому виразі дорівнює 1100,00 грн.

- 17 лютого 2005 року рішенням загальних зборах учасників СТОВ "Зоря" був затверджений статут товариства у новій редакції, відповідно до якого ОСОБА_3 була учасником товариства з часткою в статутному фонді у розмірі 8,17%, що у грошовому виразі становить 1100 грн.

- 9 липня 2010 року ОСОБА_3 надіслала на ім'я загальних зборів СТОВ "Зоря" заяву про її вихід із числа учасників цього товариства, виплату їй вартості частини майна товариства, пропорційній її частці в статутному капіталі, що становить 10 (десять) відсотків, та частини прибутку, отриманого товариством до моменту її виходу зі складу учасників.

- заяву ОСОБА_3 від 09.07.2010 СТОВ "Зоря" отримало 13.07.2010 і на загальних зборах учасників товариства, які відбулися 03.08.2010, залишило без розгляду.

Іншим рішенням господарського суду Черкаської області - від 17 грудня 2014 року у справі № 925/1076/14 за позовом ОСОБА_3 до СТОВ "Зоря" про стягнення 802620 грн. із останнього було стягнуто 802 620 грн. вартості частини майна та частини прибутку цього товариства і встановлені такі обставини:

- 13.07.2010 - день отримання сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Зоря" заяви ОСОБА_3 від 09.07.2010 про вихід із товариства є днем виходу її із цього товариства;

- пунктом 5.5 статуту сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря" встановлено, що у разі виходу з товариства учаснику, згідно з рішенням зборів може виплачуватися частина майна товариства відповідно до його частки у статутному фонді. Виплата проводиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства і в строк до 12 місяців з дня виходу;

- вартість частини майна сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря", пропорційна частці ОСОБА_3 у статутному капіталі цього товариства у розмірі 8,17 % в грошовому виразі станом на найближчу до дня виходу ОСОБА_3 із товариства звітну дату - 01.01.2011 становить 802 620 грн. та включає в себе як вартість частини майна сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря", так і частину його прибутку, пропорційних частці ОСОБА_3 у статутному капіталі цього товариства у розмірі 8,17 %;

- заявлена позовна вимога відповідає порушеним позивачем правам ОСОБА_3, які у неї виникли у зв'язку із виходом із сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря", тому ОСОБА_3 в порядку захисту своїх порушених прав праві вимагати стягнення з відповідача на свою користь 802620 грн.

Рішення господарського суду Черкаської області від 16.09.2013 та постанова Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2013 у справі № 925/1209/13 і рішення господарського суду Черкаської області від 17 грудня 2014 року у справі № 925/1076/14 набрали законної сили, тому відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України встановлені ними обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Згідно статті 54 Закону України "Про господарські товариства" при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу.

Пунктом 5.5 статуту сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря" в редакції, затвердженій 17.02.2005 рішенням загальних зборів учасників цього товариства та зареєстрованій 08.07.2010, встановлено, що у разі виходу з товариства учаснику, згідно з рішенням зборів може виплачуватися частина майна товариства відповідно до його частки у статутному фонді. Учаснику, який не працював у товаристві повертається майно і грошові кошти в розмірі його внесків до статутного фонду. Виплата проводиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства і в строк до 12 місяців з дня виходу.

Отже, і Законом, і статутом СТОВ "Зоря" чітко визначено термін виплати учаснику з товариства з обмеженою відповідальністю вартості частини майна товариства при його виході із товариства.

Як встановлено судом у справі № 925/1076/14, днем виходу ОСОБА_3 із СТОВ "Зоря" є 13.07.2010 - день отримання сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Зоря" її заяви від 09.07.2010 про вихід із товариства. Тому, виходячи із вказаних вище приписів Закону та статуту, відповідач повинен був сплатити позивачці вартість частини майна та частини прибутку товариства до 13.07.2011.

Відповідач перерахував на рахунок позивачки 08.01.2015 кошти в сумі 212500 грн. та 30.01.2015 - кошти в сумі 82977 грн.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В пункті 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" вказано, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Оскільки відповідач не виконав своє зобов'язання за законом та статутом товариства щодо сплати позивачці вартості частини майна та частини прибутку товариства в термін до 13.07.2011, тому суд погоджується з доводами представника позивача про те, що відповідач порушив право позивачки на своєчасне та повне отримання коштів.

Однак, суд вважає частково обґрунтованими доводи відповідача щодо пропуску позивачем позовної давності для вимог про стягнення з відповідача індексу інфляції та трьох процентів річних, з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В пунктах 3.4., 4.3. постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" вказано, що до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та до вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).

Згідно статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Виходячи з викладеного, пред'явивши позовну заяву про стягнення боргу, перерваний перебіг позовної давності щодо вимоги про стягнення основної суми. Однак, з викладеного у частині 2 статті 264 ЦК України випливає можливість подовження строку позовної давності шляхом пред'явлення лише частини вимоги, якщо за характером відповідного зобов'язання припускається можливість виокремлення такої частини. Оскільки законом передбачено можливість сплати (стягнення) встановленого індексу інфляції і трьох процентів річних за прострочення сплати грошового зобов'язання як одночасно із основним боргом, так і кожну вимогу окремо, тому вимога про сплата індексу інфляції та/чи трьох відсотків річних за грошовим зобов'язанням (ст. 625 ЦК) є окремими вимогами, тому пред'явлення позову про стягнення трьох процентів річних чи індексу інфляції за певний період перериває перебіг позовної давності щодо такої вимоги в подальшому.

З огляду на викладене, оскільки позивачка при пред'явленні позову у справу № 925/1076/14 не заявляла вимоги про стягнення індексу інфляції і трьох процентів річних та враховуючи те, що відповідно до статті 625 ЦК України вказані нарахування стягуються за весь період прострочення виконання грошового зобов'язання, а позовна заява подана до суду 03.02.2015, тому правомірною суд вважає вимогу позивачки про стягнення з відповідача індексу інфляції за прострочення сплати коштів в період з лютого 2012 року по лютий 2015 року в сумі 253 061 грн. 27 коп. та трьох процентів річних з 03.02.2012 по 17.03.2015 в сумі 73 110 грн. 12 коп.

Суд вважає безпідставними доводи відповідача про встановлення сторонами нових строків сплати коштів в результаті розстрочення судом виконання рішення суду у справі № 925/1076/14, оскільки погодження представниками сторін графіка погашення заборгованості не може розцінюватися як угода сторін про новацію чи зміну строку виконання зобов'язання, це лише процесуальна норма, якою скористався відповідач та на її застосування не заперечив позивач у справі. Прострочення кредитора відповідачем також не доведено, повернення відповідачу коштів не перешкоджало сплаті належної позивачці частки встановленим законом способом, що відповідач не виконав; крім цього, докази, на які посилається відповідач, складені 2010 роком, тобто до настання встановленого законом строку виконання обов'язку виплатити позивачці частку у статутному капіталі товариства.

На підставі статті 49 ГПК України з відповідача підлягають відшкодуванню позивачу, пропорційно розміру задоволених вимог, понесені останнім витрати на сплату судового збору в сумі 6 523 грн. 43 коп.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря" (Черкаська область, Черкаський район, с. Руська Поляна, вул. Свердлова, буд. 50, ідентифікаційний код 03793343) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) - 253 061 грн. 27 коп. (двісті п'ятдесят три тисячі шістдесят одну гривню 27 копійок) інфляційного збільшення заборгованості, 73 110 грн. 12 коп. (сімдесят три тисячі сто десять гривень 12 копійок) три проценти річних, 6 523 грн. 43 коп. (шість тисяч п'ятсот двадцять три гривні 43 копійки) витрат на сплату судового збору.

У решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області протягом десяти днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 06.04.2015 (понеділок).

Суддя А.Д. Пащенко