КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2015 р. справа№ 910/27071/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача - не з'явились

відповідача - Андруха О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Лісозаводчик»

на рішення Господарського суду м. Києва від 02.02.2015 р.

у справі № 910/27071/14 (суддя - Бондарчук В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Лісозаводчик»

до Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк»

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Лісозаводчик» (далі - позивач) звернулось з позовом до Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» (далі - відповідач) про визнання недійсним кредитного договору № 8-2012 від 07.05.2012 р.

Рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/27071/14 від 02.02.2015 р. у задоволені позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/27071/14 від 02.02.2015 р., Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Лісозаводчик» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, що директором ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Лісозаводчик» було укладено кредитний договір № 8-2012 від 07.05.2012 р. з перевищенням повноважень та порушенням вимог п. 6.3.3 статуту товариства, оскільки останній не погодив укладення цього кредитного договору із загальними зборами учасників товариства.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.02.2015 р. порушено апеляційне провадження у справі № 910/27071/14, а розгляд справи призначено на 19.03.2015 р.

В засідання суду, призначене на 19.03.2015 р., представники позивача не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце розгляду скарги, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення.

18.03.2015 р. через Відділ документального забезпечення від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку із зайнятістю представника позивача в інших судових процессах.

Розглянувши в судовому засіданні вказане клопотання, колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 28 ГПК України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище. Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації.

Згідно з п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Саме лише посилання сторони на неможливість представника юридичної особи бути присутнім у судовому засіданні не є перешкодою для розгляду справи по суті, оскільки учасники судового процесу не обмежуються законом у праві направити в судове засідання будь-якого іншого представника, а також забезпечити присутність в засіданні безпосередньо керівника юридичної особи чи іншої посадової особи підприємства.

Отже, враховуючи відсутність будь-якого документального підтвердження того, що представник позивача дійсно задіяний в інших судових засіданнях, призначених на цей же день, а також те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Лісозаводчик» було належним чином повідомлене про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується зворотним повідомленням по вручення поштового відправлення, колегія суддів відхиляє клопотання позивача про відкладення розгляду справи як необґрунтоване та розглядає скаргу на підставі наявних в справі документів, яких достатньо для її вирішення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

07.05.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» (далі - кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Лісозаводчик» (далі - позичальник) укладено кредитний договір № 8-2012 (далі - кредитний договір).

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору кредитор надає позичальнику кредит у розмірі 10 770 000,00 грн на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності для ведення статутної діяльності, а позичальник зобов'язується використати його у відповідності до цільового призначення та повернути кредитору кредит, відсотки по ньому, а також сплатити інші платежі за надані супутні послуги на умовах та в строк, передбачений даним договором.

Згідно з п. 1.2 кредитного договору кредит надається позичальнику з кінцевим терміном погашення 06.05.2014 р. (включно) або в інший термін, визначений у заяві клієнта про повне дострокове погашення кредиту або у достроковій вимозі банку відповідно до вимог, визначених даним договором та чинним законодавством України.

Як передбачено п. 1.3 кредитного договору, плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 18 % річних.

У відповідності до п. 4.1.1 кредитного договору позивач зобов'язаний повернути отриманий кредит і сплатити відсотки за користування кредитом не пізніше дати, вказаної в п.1.2 даного договору.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до дати, вказаної в п. 1.2, але закінчує строк дії не раніше повного виконання зобов'язань по ньому (п. 8.1 кредитного договору).

Також 07.05.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Лісозаводчик» було укладено договір іпотеки.

Цей договір забезпечує виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Лісозаводчик» основного зобов'язання перед іпотекодержателем, що виникають з кредитного договору № 8-2012 від 07.05.2012 р., а саме: повернути відповідачу основну суму боргу за кредитом, сплатити відсотки за його користування, а також штрафні санкції, в разі їх виникнення, та відшкодувати збитки відповідача, які можуть бути завдані порушенням основного зобов'язання, в розмірі та строки, передбачені кредитним договором (п. 1.1 договору іпотеки).

Згідно з п. 1.3 договору іпотеки для забезпечення виконання зобов'язань, зазначених в п. 1.1 цього договору, іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - деревообробне підприємство, що знаходиться за адресою: Київська обл., Вишгородський район, с. Ясногородка, вул. Колективна, 16-В.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що кредитний договір, на думку позивача, укладений з порушенням вимог чинного законодавства та п. 6.3.3 статуту позивача, оскільки директор ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Лісозаводчик» не погодив на загальних зборах учасників товариства укладення та підписання всіх істотних умов кредитного договору, а тому такий договір підлягає визанню недійсним.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Як передбачено ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як передбачено ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

В силу вимог ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Встановлено, що сторони погодили всі істотні умови в кредитному договорі № 8-2012 від 07.05.2012 р.

Стосовно доводів скаржника про те, що вказаний кредитний договір був підписаний директором позивача без погодження на загальних зборах учасників товариства всіх істотних умов кредитного договору, колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Так, укладений кредитний договір був підписаний директором Колісником Петром Васильовичем, що діяв на підставі статуту товариства.

Згідно з п. 6.3.3 статуту ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Лісозаводчик», в редакції чинній на момент укладення кредитного договору, директор товариства укладає договори від імені товариства без погодження з учасниками на загальну суму, що не перевищує 50 000,00 грн.

Протоколом № 6 загальних зборів учасників Tовариства з обмеженою відповідальність «Науково-виробниче підприємство «Лісозаводчик» від 07.05.2012 р. було обрано головою загальних зборів та секретарем загальних зборів Колісника П.В. та прийнято рішення про:

- укладення кредитного договору з Публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» про отримання кредиту в сумі 10 770 000,00 грн;

- надання права підпису кредитного договору з Публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» директору товариства Коліснику Петру Васильовичу.

Таким чином, рішення про укладання оспорюваного кредитного договору прийняте на загальних зборах товариства, що підтверджується протоколом № 6 від 07.05.2012 р., а тому посилання скаржника на порушення положень п. 6.3.3 статуту позивача та перевищення повноважень директором при укладенні кредитного договору є необґрунтованими.

Як передбачено ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Так, листом № 11-05/14 від 12.05.2014 р. директор позивача Колісник П.В. звернувся до відповідача з проханням розглянути можливість пролонгації кредитного договору № 8-2012 від 07.05.2012 р., укладеного між ПАТ «Старокиївський банк» та ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Лісозаводчик», терміном до 02.07.2014 р.

У відповідності до п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Тобто після укладення кредитного договору № 8-2012 від 07.05.2012 р. позивач вчинив дії, направлені на наступне схвалення оспорюваного правочину, а саме звернувся до відповідача з проханням пролонгувати дію кредитного договору.

Як передбачено абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи те, що положення кредитного договору № 8-2012 від 07.05.2012 р. відповідають положенням чинного законодавства, судова колегія вважає позовні вимоги про визнання недійсним вказаного договору необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи скаржника про те, що зборами учасників приймалось рішення про укладення кредитного договору лише на 18 місяців, а не на 24 місяці, що є порушенням положень статуту товариства і тому директор не мав повноважень на укладення кредитного договору на такий строк, є необґрунтованими, оскільки у статуті товариства та в рішенні загальних зборів відсутні обмеження щодо строку дії договорів, які укладаються від імені директора товариства.

Інші доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, судова колегія дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 02.02.2015 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Лісозаводчик» задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Лісозаводчик» залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 02.02.2015 р. у справі № 910/27071/14 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/27071/14 повернути до Господарського суду м. Києва

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран