РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2015Справа №910/1293/15-г

За позовом Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби міста Києва

до фізичної особи - підприємця Шутка Олександра Володимировича

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Росичі»

про визнання недійсним договору купівлі-продажу

Суддя Демидов В.О.

За участю представників учасників процесу:

від позивача - Максименко С.П., довіреність від 12.12.2014 № 1789/9/26-54-10-064; Воєводін Р.І., довіреність від 16.12.2014 № 1983/9/26-54-10-036;

від відповідача - Єрьоменко В.В., договір про надання правової допомоги від 09.04.2013;

від третьої особи - представник не прибув;

встановив :

23.01.2015 позивач - Державна податкова інспекція в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, звернувся до господарського суду м. Києва з позовом до фізичної особи - підприємця Шутка Олександра Володимировича про визнання недійсним укладеного фізичною особою - підприємцем Шутко Олександром Володимировичем та Курчивенком Геннадієм Івановичем договору купівлі-продажу від 17.05.2006.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу не був підписаний Курчивенком Г.І., що підтверджується Висновком експертів від 19.08.2014 № 10692/10693/14-32 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Письмовим відзивом на позовну заяву, зданим до господарського суду міста Києва 14.02.2015, відповідач проти позову заперечив у повному обсязі, посилаючись на те, що відносини між позивачем та відповідачем у справі є публічно-правовими, оскільки 15.06.2006 завідуючим сектором боротьби з незаконним обігом товарів відділу податкової міліції Державної податкової інспекції у Оболонському районі міста Києва Решетіловим К.В. та оперуповноваженим Управління Служби безпеки України у м. Києві Кутовим А.А. вилучено у відповідача з його торгівельного місця 138 хутрових виробів, що є предметом спірного договору купівлі-продажу. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2008 у справі № 9/58 зазначені дії посадових осіб ДПІ в Оболонському районі міста Києва та Управління Служби безпеки України у м. Києві визнано незаконними. Вказана постанова суду набрала законної сили.

Крім того, відповідач зазначив, що позивач не є стороною спірного договору купівлі-продажу і жодним чином не зазначив, які саме його права або охоронювані законом інтереси порушені вказаним договором; спірний договір не може бути визнаний недійсним на підставі ст. 234 Цивільного кодексу України, оскільки реальне виконання цього договору, а саме отримання відповідачем вказаних хутрових виробів, підтверджене як самим фактом вилучення позивачем цього майна, так і рішенням господарського суду міста Києва від 10.11.2011 у справі № 6/152.

03.04.2015 відповідачем суду подано письмову заяву від 03.04.2015 про застосування до позовних вимог позовної давності. В обґрунтування вказаної заяви відповідач зазначив, що позивач про існування спірного договору дізнався не пізніше квітня 2010 року, оскільки спірний договір буд предметом дослідження у справі № 6/152, провадження у якій було порушене Господарським судом міста Києва 05.03.2010. Державна податкова інспекція в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві в особі відповідного представника була ознайомлена з мета ріалами зазначеної господарської справи та, відповідно, з фактом існування спірного договору, що підтверджено відповідними запереченнями вказаної юридичної особи від 12.04.2010 у справі № 6/152.

Розглянувши матеріали справи, надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

15.06.2006 завідуючим сектором боротьби з незаконним обігом товарів відділу податкової міліції Державної податкової інспекції у Оболонському районі міста Києва Решетіловим К.В. та оперуповноваженим Управління Служби безпеки України у м. Києві Кутовим А.А. вилучено у відповідача з його торгівельного місця хутрові вироби у кількості 138 одиниць, що є предметом спірного договору купівлі-продажу.

Окружним адміністративним судом міста Києва розглянуто справу № 9/58 за позовом Шутка Олександра Володимировича до ДПІ у Оболонському районі міста Києва, Управління Служби безпеки України в місті Києві, треті особи: Решетілов К.В., Кутовий А.А., про визнання дій неправомірними, предметом розгляду якої є питання законності (незаконності) дій ДПІ та СБУ з вилучення майна (хутрових виробів у кількості 138 одиниць) та відмови у поверненні вилученого майна. За результатами вказаної справи суд виніс постанову № 9/58 від 10.11.2008 про часткове задоволення позовних вимог. Ухвалою окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2008 у справі № 9/58 закрито провадження в частині вимоги про зобов'язання відповідачів повернути належне позивачеві на праві власності майно, що було вилучене.

В подальшому фізична особа - підприємець Шутко Олександр Володимирович звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державної податкової інспекції у Оболонському районі міста Києва, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Росичі», про повернення вилученого майна (138 хутряних виробів).

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.11.2011 у справі № 6/152 позов задоволено частково, Державну податкову інспекцію у Оболонському районі міста Києва зобов'язано у п'ятиденний строк з моменту набрання рішенням суду законної сили повернути Суб'єкту підприємницької діяльності Шутку О.В. майно, вилучене на підставі протоколу огляду місця події від 15.06.2006, а саме 123 (сто двадцять три) хутряних вироби.

Вказане судове рішення набрало законної сили.

Звертаючись до господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсним укладеного фізичною особою - підприємцем Шутко Олександром Володимировичем та Курчивенком Геннадієм Івановичем договору купівлі-продажу від 17.05.2006, позивач зазначає про те, що Курчивенком Г.І. як продавцем товару вказаний договір не підписувався.

В межах провадження у кримінальній справі постановою від 28.07.2014 слідчим СВ Оболонського РУ ГУМВС України Ушканенком Е.О. призначено судово-почеркознавчу експертизу підпису Курчивенка Г.І. на спірному договорі.

У Висновку експертів від 19.08.2014 № 10692/10693/14-32 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи зазначено, що підписи від імені Курчивенка Г.І. у рядку «Продавець» договору купівлі-продажу від 17.05.2006 та Специфікації до вказаного договору виконані не рукописним способом, а являють собою зображення, нанесені електрофотографічним способом друку.

Експертизу проведено за фотокопією договору купівлі-продажу від 17.05.2006.

Оригінал спірного договору сторонами у даній справі суду не надано.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та необхідність відмови у задоволенні позову у повному обсязі з таких підстав.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202, частини 2 статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст. 204 Цивільного кодексу України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звернення до суду з даним позовом орган державної податкової служби обґрунтував порушенням сторонами оспорюваного правочину вимог ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Крім того, в обґрунтування позові позивач послався на ст. 234 Цивільного кодексу України, що визначає правові наслідки фіктивного правочину.

Інших підстав для визнання спірного правочину недійсним та доказів в обґрунтування таких підстав позивачем у справі не наведено.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

В процесі розгляду судом даної справи судом встановлено, що позивачем вилучено у відповідача з його торгівельного місця хутрові вироби у кількості 138 одиниць, які є предметом спірного договору купівлі-продажу.

Вказану обставину встановлено вказаними вище судовими рішеннями в адміністративній та господарській справах № 9/58 та № 6/152, якими дії позивача як органу владних повноважень визнані неправомірними та його зобов'язано повернути відповідачеві зазначені хутрові вироби.

За таких обставин матеріалами справи, її фактичними обставинами спростовано доводи позивача про відсутність у сторін оспорюваної угоди наміру щодо її реального виконання.

Висновок експертів від 19.08.2014 № 10692/10693/14-32 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи не може бути прийнятий судом до уваги як належний та допустимий доказ у справі в силу положень ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вказаний висновок ґрунтується на копіях документів та складений з порушенням ст.ст. 1, 3, 8 Закону України «Про судову експертизу».

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну податкову службу» завданнями органів державної податкової служби є: здійснення контролю за додержанням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків і зборів (обов'язкових платежів), а також неподаткових доходів, установлених законодавством (далі - податки, інші платежі); внесення у встановленому порядку пропозицій щодо вдосконалення податкового законодавства; прийняття у випадках, передбачених законом, нормативно-правових актів і методичних рекомендацій з питань оподаткування; формування та ведення Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та Єдиного банку даних про платників податків - юридичних осіб; надання податкових консультацій; запобігання злочинам та іншим правопорушенням, віднесеним законом до компетенції податкової міліції, їх розкриття, припинення, розслідування та провадження у справах про адміністративні правопорушення.

Органи державної податкової служби України у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, іншими нормативно-правовими актами органів державної влади, а також рішеннями Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань оподаткування, виданими у межах їх повноважень (ст. 3 Закону України «Про державну податкову службу»).

Позивач не є стороною спірного договору купівлі-продажу; під час розгляду судом даної справи позивач не довів суду обставини, на які він постався як на підставу позовних вимог, а також не зазначив, які саме його права або охоронювані законом інтереси порушені оспорюваним договором.

Діючи як орган державної податкової служби - орган владних повноважень, позивач не довів, що спірне господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності). Вказані підстави взагалі не зазначені позивачем ані у позові, ані у інших поясненнях по суті спору.

В силу приписів статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання.

Судовому захисту підлягають лише порушене право або інтерес особи, причому такі порушення мають полягати у відповідних правових наслідках у вигляді зміни стану прав та обов'язків позивача або створення об'єктивних перешкод у реалізації законного інтересу відповідної особи, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Лише в такому разі позовні вимоги можуть бути задоволені.

Відповідно до положень статті 204 Цивільного кодексу України діє презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків щодо оспорюваного договору.

Обставини, на які посилається позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, оскільки не узгоджуються з приписами чинного законодавства та матеріалами справи.

Позивач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували порушення чи оспорювання його прав та охоронюваних законом інтересів укладенням спірного договору, не довів належними доказами, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, та не довів обставин, передбачених частиною першою статті 230 Цивільного кодексу України, з наявністю яких закон пов'язує визнання правочину недійсним, а відтак суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволенню не підлягають.

03.04.2015 відповідачем суду подано письмову заяву від 03.04.2015 про застосування до позовних вимог позовної давності.

Відповідно до пункту 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Таким чином, внаслідок необґрунтованості позовних вимог у даній справі позовна давність застосуванню не підлягає.

Питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від їх сплати у встановленому законом порядку.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні 03.04.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складене та підписане 07.04.2015.

Суддя В.О. Демидов