ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01 квітня 2015 р. Справа № 903/192/15

за позовом приватного акціонерного товариства "Рембудуправління-Вишків-АТ", м. Луцьк

до Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Волинської обласної державної адміністрації, м. Луцьк

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області, м. Луцьк

про стягнення 5550,32 грн.

Суддя Вороняк А.С.

при секретарі судового засідання Чорному С.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Лошак В.О., довіреність №97 від 10.03.2015р.;

від відповідача: Кривчук В.М., довіреність №317/1.1.3 від 25.02.2015р.

від третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Петрунів Т.С., довіреність №15-04/9-44 від 05.01.2015р.

Відповідно до ст.20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) роз'яснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. На підставі ст.22 ГПК України роз'яснено процесуальні права та обов'язки сторін.

Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу поступало.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору: приватне акціонерне товариство "Рембудуправління-Вишків-АТ" звернулось з позовом до Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Волинської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області про стягнення 5550,32 грн., них 4997,50 грн. - інфляційні втрати та 552,82 грн. - 3 % річних, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем наказу господарського суду Волинської області №903/264/14-1 від 15.04.2014р. виданого на виконання рішення господарського суду Волинської області від 03.04.2014р. у справі №903/264/14.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на рішення господарського суду Волинської області від 03.04.2014р. у справі №903/264/14, наказ господарського суду Волинської області №903/264/14-1 від 15.04.2014р. та на положення статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ухвалою господарського суду Волинської області від 26.02.2015р. було порушено провадження у справі, а справу призначено до розгляду на 11.03.2015р. та зобов'язано сторони надати суду ряд документів, необхідних для об'єктивного розгляду справи по суті.

10.03.2015р. на адресу суду від Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Волинської обласної державної адміністрації поступили пояснення по суті позовних вимог з клопотанням №397/1.1.5 від 06.03.2015р. про залучення ще одного відповідача, а саме Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 11.03.2015р. розгляд справи відкладено на 01.04.2015р. через неподання позивачем всіх витребуваних судом документів, необхідність з'ясування всіх істотних обставин справи, повторного витребування доказів, витребування нових доказів та залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

30.03.2015р. через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення з додатками в яких, просять у задоволенні позовних вимог відмовити, вказують на відсутність коштів для погашення заборгованості перед позивачем, зазначають, що неодноразово зверталися до Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України та Прем'єр-міністра України з клопотанням про виділення коштів, проте по даний час це питання не вирішене. Додатково просять залучити у даній справі іншого відповідача - Державну казначейську службу України.

Представник позивача в судовому засіданні 01.04.2015р. позов підтримав, вимоги просив задовольнити, заперечив проти залучення у даній справі ще одного чи іншого відповідача, наполягав на розгляді вимог саме до визначеного ним відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні 01.04.2015р. позов не визнав, просив у задоволені вимог відмовити з підстав наведених у поданих раніше запереченнях.

Представник третьої особи в судовому засіданні 01.04.2015р. просила відмовити у задоволені позовних вимог через скрутне фінансове становище державних органів, а також заперечила проти задоволення клопотання про залучення їх або Державну казначейську службу України відповідачами, оскільки боржником за наказом суду є відповідач, а казначейська служба виконує рішення в безспірному порядку, виділення грошей з бюджету через зобов'язання відповідача відбувається в порядку черговості, додатково вказала, що ніяких зобов'язальних відносин з позивачем в казначейства немає.

Суд заслухавши думку представників сторін та представника третьої особи, у судовому засіданні 01.04.2015р., розглянувши клопотання відповідача №397/1.1.5 від 06.03.2015р. про залучення ще одного відповідача, а саме Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області та клопотання про залучення у даній справі іншого відповідача - Державну казначейську службу України, прийшов до переконання про їх відхилення, з підстав наведених у мотивувальній частині рішення.

З урахуванням вимог ст.69 ГПК України справу розглянуто за наявними матеріалами відповідно до ст.75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та представника третьої особи, суд -

встановив:

03.04.2014р. рішенням господарського суду Волинської області у справі №903/264/14, яке набрало законної сили 15.04.2014р.(наказ господарського суду Волинської області від 15.04.2014р. за №903/264/14-1), позовні вимоги приватного акціонерного товариства "Рембудуправління-Вишків-АТ" задоволено, стягнуто з Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Волинської обласної державної адміністрації на користь приватного акціонерного товариства "Рембудуправління-Вишків-АТ" 20286 грн. заборгованості та 1827 грн. в повернення витрат по сплаті судового збору.

Згідно ч.2 ст.35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду(іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі особи.

Отже факти, які відповідно до закону вважаються встановленими, не доводяться при розгляді справи. Таке припущення може бути спростовано в загальному порядку.

Факт укладання договору підряду, виконання позивачем робіт згідно умов цього договору та факт не проведення та прострочення відповідачем оплатив сумі 20286 грн. за виконанні роботи(визнання боржником), встановлено в рішенні господарського суду Волинської області від 03.04.2014р. у справі №903/264/14, у відповідності до умов ч.5 ст.35 ГПК України не доводяться при розгляді даної справи.

Відповідачем зазначене рішення станом на час розгляду справи (01.04.2015р.) не виконано.

Позивач просить стягнути з відповідача 5550,32 грн., з них 4997,50 грн. - інфляційних втрат, які нараховані на суму 22113 грн. з квітня 2014р. по січень 2015р. та 552,82 грн. - 3% річних, які нараховані на суму 22113 грн. за період прострочення оплати з 01.04.2014р. по 01.02.2015р., на що суд зазначає наступне.

Згідно ст.202 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання або заміни його умов не допускається.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.610 ЦК України під порушенням зобов'язання передбачено його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник рахується таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у встановлений термін, визначений договором або законом.

До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.2 п.3 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. за №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права").

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, ч.1 ст.625 ЦК України встановлює виняток із загального правила ст.614 ЦК України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Згідно п.3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Згідно п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Також, згідно п.3 ч.3 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 24.11.2011р. №01-06/1642/2011 "Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011р. N 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів"" наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України (постанови від 12.09.2011р. №3-73гс11, від 14.01.2011р. №3-116гс11 та від 23.01.2012р. по справі №3-142гс11).

Отже, відсутність у боржника коштів, що приводять до неможливості виконання ним грошового зобов'язання перед позивачем, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють відповідача від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Додатково слід зазначити, що згідно ч.2 ст.218 ГК України відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

З огляду на це, відсутність бюджетних коштів у відповідача не є підставою для його звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, аналогічна правова позиція викладена у рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005р. та у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012р. у справі №11/446, яка у відповідності з приписами ст. 11128 ПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Суд зазначає, що сума 22113 грн. на яку нараховані інфляційні втрати та 3% річних складається із 20286 грн. основного боргу та 1827 грн. судового збору.

Визначаючи правову природу грошового зобов'язання, необхідно, перш за все виходити з правил ч.1 ст.509 ЦК України, відповідно до яких зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст.1 Закону України «Про судовий збір»(далі - Закон), судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Отже, судовий збір у розмірі 1827 грн., який згідно Закону та ст.44 ГПК України відносяться до складу судових витрат, які згідно ст.49 ГПК України розподіляються суддею за результатами розгляду справи, а їх розмір не знаходиться у безпосередньому зв'язку з неналежним виконанням відповідачем основного договірного(грошового) зобов'язання (сплата коштів за виконанні роботи), що унеможливлює нарахування на них інфляційних втрат та 3% річних у відповідності до ст.625 ЦК України, оскільки судовий збір у грошове зобов'язання не перетворився, а його правова природа після прийняття рішення не змінюється.

Суд провівши власний перерахунок інфляційних втрат за період з квітня 2014р. по січень 2015р. на суму основної заборгованості в розмірі 20286 грн. та перерахунок 3% річних за період прострочення оплати з 01.04.2014р. по 01.02.2015р. на суму основної заборгованості в розмірі 20286 грн., вважає, що стягнення інфляційних втрат підставне в розмірі 4997,50 грн., а 3% річних в розмірі 511,87 грн., оскільки позивач при розрахунку 3% річних застосував не вірну формулу обрахунку, у зв'язку з чим в стягненні 3% річних в розмірі 40,95 грн. слід відмовити.

При цьому судом було застосовано розрахунки, здійснені за допомогою встановленої в господарському суді системи інформаційно-правового забезпечення "Ліга Закон".

Щодо клопотань відповідача про залучення ще одного відповідача, а саме Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області та клопотання про залучення у даній справі іншого відповідача - Державну казначейську службу України, суд зазначає наступне.

Згідно п.1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд за клопотанням сторони або за своєю ініціативою має право до прийняття рішення залучити до участі у справі іншого відповідача, якщо у спірних правовідносинах він виступає або може виступати як зобов'язана сторона.

Заміна первісного відповідача належним відповідачем допускається лише за згодою позивача, яка має бути викладена в його письмовій заяві чи зафіксована в протоколі судового засідання. Якщо ж такої згоди не надано, то господарський суд у залежності від конкретних обставин справи вчиняє одну з таких дій: 1) розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і відмовляє в позові, оскільки відповідач не є належним; 2) залучає до участі у справі з власної ініціативи іншого відповідача згідно з частиною першою статті 24 ГПК.

Стаття 24 ГПК не зобов'язує господарський суд задовольняти клопотання сторони про залучення до участі у справі ще одного чи іншого відповідача.

Суд враховуючи вищевикладене, беручи до уваги не надання згоди позивача на заміну відповідача чи залучення ще одного відповідача, а також те, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами необхідність такого залучення, приходить до переконання про відхилення даних клопотань через необґрунтованість. У даних спірних правовідносинах Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області та Державна казначейська служба України не виступають, як зобов'язана сторона. Також слід зазначити що положення ст.625 ЦК України спрямовані на отримання кредитором компенсації (плати) внаслідок знецінення грошових коштів саме з боржника, яким рішенням господарського суду Волинської області від 03.04.2014р. у справі №903/264/14 та наказом від 15.04.2014р. за №903/264/14-1 визначено Департамент житлово-комунального господарства та будівництва Волинської обласної державної адміністрації.

В силу ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому вимоги, що пред'являються до доказів, визначені ст.34 ГПК України, відповідно до якої, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості в сумі 5550,32 грн. підлягають частковому задоволенню в сумі 5509,37 грн., з них 4997,50 грн. - інфляційних втрат, 511,87 грн. - 3% річних, в частині стягнення 40,95 грн. - 3% річних - відмовити.

Враховуючи приписи щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору, передбачені ст.49 ГПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути 1813,52 грн. судового збору.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Волинської обласної державної адміністрації (43027, Волинська область, м. Луцьк, Київський майдан, 9, ) на користь приватного акціонерного товариства "Рембудуправління-Вишків-АТ" (43006, Волинська область, м. Луцьк, вул. Заньковецької, 88, ) 5509,37 (п'ять тисяч п'ятсот дев'ять гривень тридцять сім копійок) грн., з них 4997,50 грн. - інфляційних втрат, 511,87 грн. - 3% річних та 1813,52 (одну тисячу вісімсот тринадцять гривень п'ятдесят дві копійки) грн. сплаченого позивачем судового збору.

3. У позовних вимогах приватного акціонерного товариства "Рембудуправління-Вишків-АТ" до Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Волинської обласної державної адміністрації в частині стягнення 40,95 грн. 3% річних - відмовити.

Повний текст рішення складено

06.04.2015

Суддя А. С. Вороняк