РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2015Справа №910/3223/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕЙКЕР ТІЛЛІ УКРАЇНА ЕК»

до Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія

«Нафтогаз України»

про стягнення 3 118 165, 68 грн.

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники:

від позивача: представник Поліщук В.О. - по дов. № 02/01-1 від 02.01.2015

від відповідача: заступник начальника відділу претензійно-позовної роботи

юридичного департаменту Чеботарьова І.Г. - по дов. № 14-124

від 13.05.2014

Обставини справи :

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕЙКЕР ТІЛЛІ УКРАЇНА ЕК» про стягнення з Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 3 118 165, 68 грн., з яких: 2 280 000, 00 грн. - основного боргу, 11 400, 00 грн. - пеня, 675 715, 68 грн. - інфляційні втрати та 151 050, 00 грн. - 3 % річних.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, в порушення умов договору про закупівлю послуг № 23/04-12-10 від 25.04.2012 у повному обсязі не виконав свої зобов'язання в частині сплати грошових коштів за послуги, у зв'язку з чим виникла заборгованість, що зумовило нарахування пені, інфляційних втрат та 3 % річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2015 порушено провадження у справі № 910/3223/15-г та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 11.03.2015 за участю представників сторін.

10.03.2015 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення додаткових документів до матеріалів справи на вимогу ухвали суду.

В судовому засіданні з 11.03.2015 до 25.03.2015 відповідно до ч. 3 ст. 77 процесуального кодексу України оголошувалась перерва.

В судовому засіданні 25.03.2015 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 25.03.2015 подав письмовий відзив, в якому проти позову заперечував.

В судовому засіданні 25.03.2015 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

25 квітня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БЕЙКЕР ТІЛЛІ УКРАЇНА ЕК» (експерт, позивач) та Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (замовник, відповідач) укладено договір про закупівлю послуг № 23/04-12-10, відповідно до умов якого експерт за завданням замовника зобов'язується відповідно до умов договору у 2012 році надати послуги з грошового посередництва (послуги з оцінки вартості активів системи магістрального трубопровідного транспорту газу України, включаючи підземні сховища газу та об'єкти відповідної інфраструктури), а замовник зобов'язався прийняти послуги та оплатити їх на умовах договору.

Відповідно до п. 1.2 договору метою оцінки є визначення ринкової вартості активів, для цілей реорганізації Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» в рамках реформування Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Обсяги закупівлі послуг відповідно до п. 1.4 договору можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків.

Відповідно до п. 3.1. ціна договору складає 4 100 000, 00 грн. Включає в себе всі витрати, що може понести експерт під час виконання своїх зобов'язань за договором та може бути зменшена за взаємною згодою сторін (п.п. 3-2-3.3 договору).

Згідно п. 5.1 договору строк надання послуг за договором до 01.08.2012.

Спір виник в зв'язку з тим, відповідачем в порушення умов договору № 23/04-12-10 від 25.04.2012 не було у повному обсязі сплачено кошти за надані послуги, в зв'язку з чим у виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 2 280 000, 00 грн., що зумовило нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 902 Цивільного Кодексу України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За умовами п. 5.3 договору надання замовником послуг по кожному етапу, згідно додатку № 1 до договору підтверджується відповідним звітом. Разом з передачею звіту експерт передає (у двох примірниках) підписаний зі своєї сторони проект акта здачі-приймання наданих послуг по кожному етапу. Замовник зобов'язаний протягом п'яти робочих днів з дати отримання документів направити експерту підписаний акт здачі-приймання наданих послуг або мотивовану відмову від його підписання (п.5.4 договору).

На виконання умов даного договору, позивач у період з червня 2012 року по серпень 2012 року надав відповідачу узгоджені договором послуги на загальну суму 3 100 000, 00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами здачі-приймання наданих послуг, зокрема, першого, другого, третього та четвертого етапів, які підписані уповноваженими особами сторін без заперечень та скріплені печатками підприємств, а саме: від 05.06.2012 на суму 96 000, 00 грн., від 20.07.2012 на суму 160 000, 00 грн., від 17.08.2012 на суму 564 000, 00 грн., від 17.08.2012 на суму 2 280 000, 00 грн.

Про належне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення умов договору.

Порядок здійснення оплати сторони узгодили в додатку № 2 до договору, за умовами якого протягом 61 банківського дня після підписання акта здачі-приймання наданих послуг по першому етапу відповідач сплачує на розрахунковий рахунок позивача суму, що становить 96 000, 00 грн.; протягом 61 банківського дня після підписання акта здачі-приймання наданих послуг по другому етапу відповідач сплачує на розрахунковий рахунок позивача суму, що становить 160 000, 00 грн.; протягом 61 банківського дня після підписання акта здачі-приймання наданих послуг по третьому етапу відповідач сплачує на розрахунковий рахунок позивача суму, що становить 564 000, 00 грн., протягом 61 банківського дня після підписання акта здачі-приймання наданих послуг по четвертому етапу відповідач сплачує на рахунковий рахунок позивача суму, що становить 2 280 000, 00 грн.

В той час як, відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань за договором №23/04-12-10 від 25.04.2012 щодо оплати наданих послуг, оплату у повному обсязі не здійснив, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість за надані послуги в сумі 2 280 000, 00 грн.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, п. 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно статті 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач неодноразово, звертався до відповідача з вимогами про сплату заборгованості.

На вимогу позивача № 18/06 від 18.06.2014, відповідач надав позивачу відповідь, в якій зазначив про те, що фінансовий план Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на 2014 рік до цього часу не затверджений КМУ, у зв'язку з чим Компанія готова погасити заборгованість в сумі 2 280 000, 00 грн. одразу ж після його затвердження відповідною постановою КМУ.

Згідно зі статтею 511 Цивільного кодексу України, зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Частиною 2 статті 194 Господарського кодексу України передбачено, що неналежне виконання зобов'язання третьою особою не звільняє сторони від обов'язку виконати зобов'язання в натурі.

Відповідно до частини першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Згідно з частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

У разі відсутності коштів для оплати замовник був вправі та мав фактичну можливість призупинити виконання умов договору з моменту виявлення відсутності коштів для оплати, а не приймати їх результати.

Оскільки факт виконання позивачем умов договору № 23/04-12-10 від 25.04.2012 підтверджується відповідними актами, встановлений строк остаточного розрахунку сплинув, а доказів оплати наданих послуг у повному обсязі суду не надано, позовна вимога про стягнення з відповідача 2 280 000, 00 грн. основного боргу підлягає задоволенню.

У відповідності до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010).

На підставі даної норми цивільного законодавства позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача за прострочення оплати наданих послуг 3% річних в сумі 151 050, 00 грн. та інфляційні втрати в сумі 675 715, 68 грн. за період з листопада 2012 року по січень 2015 року .

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, за розрахунком суду, в сумі 597 360, 00 грн. (за період з 13 листопада 2013 по січень 2015), оскільки, позивач не врахував, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Перевіривши наданий позивачем розрахунки 3% річних, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, тому вимога позивача про стягнення 3% річних в сумі 151 050, 00 грн. підлягає задоволенню, оскільки факт прострочення сплати підтверджено матеріалами справи.

Окрім того, статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язань. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

При цьому, частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до статей 546, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з п. 7.4 договору за несвоєчасну оплату наданих послуг замовник сплачує експрту пеню у розмірі 0, 01 відсотка від суми заборгованості за кожний день прострочення, але не більше 0, 5 % від суми заборгованості

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення розрахунків з позивачем за надані йому послуги, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та п. 7.4 договору, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в загальній сумі 11 400, 00 грн.

Положеннями п.6 ст. 3, ч.3 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, зобов'язання, в свою чергу, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Зменшення розміру пені, що підлягає до стягнення, у пропорційному відношенні, базується на встановлених судом виняткових обставинах справи та відповідає принципам застосування положень ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України.

При цьому, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, - є правом суду. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.12.2013 №3-35гс13.

З урахуванням викладеного, суд вважає за доцільне з власної ініціативи зменшити розмір належної до стягнення з відповідача суми пені до 1000, 00 грн.

При цьому, суд приймає до уваги специфіку роботи відповідача, співвідношення розміру нарахованої пені з розміром основного боргу, факт використання позивачем свого права щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Уклавши договір, незалежно від його правової природи, сторони зв'язані умовами його виконання, а право сторони на отримання виконання згідно договору підлягає захисту судом відповідної юрисдикції.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог враховуючи, при цьому зменшення пені, з віднесенням судового збору у справі відповідно до приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд. -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕЙКЕР ТІЛЛІ УКРАЇНА ЕК» (04112, м. Київ, вул. Дорогожицька, буд. 16, квартира 53, ) 2 280 000 (два мільйони двісті вісімдесят тисяч) грн. 00 коп. - основного боргу, 151 050 (сто п'ятдесят одна тисяча п'ятдесят) грн. 00 коп. - 3 % річних, 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп. - пені, 597 360 (п'ятсот дев'яносто сім тисяч триста шістдесят) грн. 00 коп. - інфляційних втрат та 60 796 (шістдесят тисяч сімсот дев'яносто шість) грн. 20 коп. - витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Повне рішення складено 30.03.2015.

Суддя Трофименко Т.Ю.