ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2015 р. Справа № 911/868/15

Господарський суд Київської області у складі судді А.Ф. Черногуза, розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бакмед" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Діана Люкс Логістик" про розірвання договору оренди, визнання повернутими нежитлові приміщення, що були орендовані, зобов'язання вчинити дії та визнання виконаними зобов'язання,

представники:

позивача: Нацик І.О. (дов. № 33/1 від 13.02.2015);

відповідача: Гнип А.С. (дов. б/н від 25.02.2015).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні господарського суду Київської області знаходиться справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бакмед" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Діана Люкс Логістик" про розірвання договору оренди, визнання повернутими нежитлові приміщення, що були орендовані, зобов'язання вчинити дії та визнання виконаними зобов'язання.

Позивач обґрунтовує свої вимоги неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором оренди нежитлових приміщень № 0304/14/2 від 03.04.2014, у зв'язку з чим просить розірвати останній з 05.02.2015, визнати нежитлові приміщення такими, що повернуті орендодавцю, зобов'язати відповідача підписати акти прийому-передачі (повернення) нежитлових приміщень, визнати зобов'язання позивача по сплаті орендної плати виконаними.

Ухвалою господарського суду Київської області від 06.03.2015 порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 17.03.2015.

В судовому засіданні 17.03.2015 суд заслухав пояснення представників сторін.

Враховуючи, що сторони були належним чином повідомлені про судове засідання та те, що реалізація норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України щодо витребування господарським судом у сторін документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від суб'єктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права подавати та витребовувати через суд докази, а також враховуючи положення п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, який визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом в межах наданих повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

В судовому засіданні 17.03.2015 суд, після виходу з нарадчої кімнати в порядку ст. 82-1 Господарського процесуального кодексу України, проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

Установив:

03.04.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Діана Люкс Логістик" (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бакмед" (орендар) було укладено договір оренди нежитлових приміщень № 0304/14/2, відповідно до п. 1.1. якого орендодавець надає орендареві в оренду - строкове платне користування на умовах, зазначених даним договором, нежитлові приміщення для використання під офіс і склад згідно плану-схеми (додаток № 2 до договору), розташовані за адресою: Україна, Київська область, м. Бровари, вул. Кутузова, 134.

Передача нежитлових приміщень в оренду підтверджується актом прийому-передачі шляхом підписання його уповноваженими представниками сторін та скріпленням цього акту приймання-передачі печатками сторін (п. 2.1. договору).

На виконання умов договору відповідно до акту приймання-передачі нежитлових приміщень від 01.05.2014 орендодавець передав, а орендар прийняв обумовлене договором приміщення (копія погодженого сторонами акту міститься в матеріалах справи).

Строк дії договору було встановлено до 31.03.2017 (п. 11.1. договору).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини. Однією з підстав виникнення господарського зобов'язання згідно ст. 174 Господарського кодексу України, є господарський договір.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 759 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі ст. 283 Господарського кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Приписами ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Так, позивачем зазначалось, що він використовував орендовані приміщення для зберігання лікарських засобів, що потребує особливих температурних та інших умов. Так, позивач зазначав, що підставою звернення з даними позовом до суду стала фактична непридатність орендованих приміщень для потреб позивача.

Сторонами було складено акт псування матеріальних цінностей від 02.06.2014, яким сторони зафіксували факт псування товарно-матеріальних цінностей в наслідок несприятливих погодних умов (прориву водостокової труби) (копія зазначеного акту міститься в матеріалах справи).

З листування, що склалось між сторонами за період з грудня 2014 року по лютий 2015 року вбачається наступне. Так позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про дострокове розірвання спірного договору оренди з 05.02.2015, та про зарахування забезпечувального платежу в рахунок орендної оплати за січень 2015 року, у зв'язку із непридатністю орендованих приміщень для зберігання лікарських засобів, ймовірністю псування майна в подальшому. Відповідач в свою чергу зазначав, що позивач тривалий час орендував спірне приміщення та не мав претензій до його технічного стану та умов, зазначав, що підстави для розірвання договору відсутні (копії вказаних листів містяться в матеріалах справи).

Так, оскільки сторони не дійшли згоди шляхом переговорів, позивач на підставі пункту 4.4.2. договору, яким встановлено, що орендар має право вимагати дострокового розірвання договору у випадку, зокрема, якщо нежитлові приміщення в силу обставин, що не залежать від волі орендаря, виявляється в стані, не придатному для використання, звернувся до суду з даним позовом про розірвання договору з 05.02.2015, визнання нежитлових приміщень такими, що повернуті орендодавцю, зобов'язання відповідача підписати акти прийому-передачі (повернення) нежитлових приміщень, визнання зобов'язання позивача по сплаті орендної плати виконаними.

Суд розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, дійшов висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.784 Цивільного кодексу України наймач має право вимагати розірвання договору найму, якщо наймодавець передав у користування річ, якість якої не відповідає умовам договору та призначенню речі, наймодавець не виконує свого обов'язку щодо проведення капітального ремонту речі.

Згідно ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Статтею 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Так, позивач просить розірвати договір з дати фактичного звільнення приміщення - 05.02.2015. Суд зазначає, що законом чітко передбачено, що у випадку розірвання договору у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

З наведеного вбачається, що суд позбавлений права розірвати договір з зазначеної позивачем дати в минулому. Відтак, суд вважає вимогу позивача про розірвання договору оренди нежитлових приміщень № 0304/14/2 від 03.04.2014 з 05.02.2015 необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Крім того, суд, перевіривши доводи позивача про наявність підстав для одностороннього розірвання договору в порядку ст. 6.2. договору, звертає увагу на те, що позивачем не доведено належними доказами факт наявності обставин, що визначені в п. 4.4.2.2. договору, позаяк посилання позивача на факт прориву труби водостоку, що стався в червні 2014 року не свідчить про наявність обставин, визначених п. 4.4.2.2. договору, оскільки вказані недоліки були усунуті орендодавцем, а позивач продовжував використовувати вказані приміщення без жодних зауважень щодо їх непридатності та сплачувати орендну плату аж до 2015 року, що не заперечуються сторонами. Також судом враховано, що укладений між сторонами договір та додаткова угода № 1 жодним чином не накладають на відповідача обов'язку забезпечити позивачу дотримання Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я від 31.10.2011 № 723, що спростовує доводи позивача в частині незабезпечення відповідачем температурного режиму зберігання лікарських засобів, так само як і в договорі відсутні посилання на те, що позивач здійснює зберігання в орендованих приміщеннях лікарської продукції. Встановлені обставини спростовують доводи позивача про наявність підстав для одностороннього розірвання договору в порядку п. 4.4.2.2. та вказує на недоведеність вимог та відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо вимог про визнання нежитлових приміщень такими, що повернуті орендодавцю, зобов'язання відповідача підписати акти прийому-передачі (повернення) нежитлових приміщень, визнання зобов'язання позивача по сплаті орендної плати виконаними суд зазначає наступне. Так, оскільки вказані вимоги мають похідний характер від основної вимоги про розірвання договору оренди, що, як вже зазначалось, задоволенню не підлягає, в задоволенні вказаних вимог суд також відмовляє.

Крім того, суд звертає увагу на те, що вимога про визнання зобов'язання позивача по сплаті орендної плати виконаними не підлягає задоволенню, позаяк положеннями п.п. 3.9.-3.12 договору сторони чітко визначили порядок повернення чи зарахування коштів забезпечувального платежу і обставини пов'язані з відповідними діями, які на момент розгляду справи не настали.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 38 Господарського процесуального кодексу України сторонами доказів.

Витрати по сплаті судового збору в порядку ст.ст. 44,49 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повний текст рішення складено 30.03.2015.

Суддя А.Ф. Черногуз