КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2015 р. Справа№ 910/24295/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тищенко О.В.

за участі представників:

від позивача: Ткаченко К.В. - представник

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: Джус Ю.М. - представник

від третьої особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Банк «Контракт» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2014 року по справі № 910/24295/14 (Суддя Ломака В.С.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Кезно»

до 1) Публічного акціонерного товариства Банк «Контракт»

2) Публічного акціонерного товариства «Грін банк»

за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Товариства з обмеженою відповідальністю «Будметалінжиніринг»

до 1) Публічного акціонерного товариства Банк «Контракт»

2) Публічного акціонерного товариства «Грін банк»

про визнання іпотеки припиненою та усунення перешкод у користуванні майном

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Кезно» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Банк «Контракт» та Публічного акціонерного товариства «Грін банк» про визнання іпотеки припиненою та усунення перешкод у користуванні майном.

Також з позовною заявою до Господарського суду міста Києва звернулась третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Будметалінжиніринг» до Публічного акціонерного товариства Банк «Контракт» та Публічного акціонерного товариства «Грін банк» про визнання іпотеки припиненою та усунення перешкод у користуванні майном.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11 грудня 2014 року по справі № 910/24295/14 позов Публічного акціонерного товариства «Кезно» - задоволено частково, визнано припиненими правовідносини (іпотеку) між Відкритим акціонерним товариством «Кезно» та Відкритим акціонерним товариством Торговельно-фінансовий банк «Контракт» за іпотечним договором від 29.12.2006, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим А.Ю., зареєстрованим в реєстрі за № 5537, в іншій частині в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Кезно» до Публічного акціонерного товариства Банк «Контракт» відмовлено. В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Кезно» до Публічного акціонерного товариства «Грін банк» відмовлено повністю.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Будметалінжиніринг» до Публічного акціонерного товариства Банк «Контракт» задоволено частково, визнано припиненою іпотеку (правовідносин) за іпотечним договором від 29.12.2006, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим А.Ю., зареєстрованим в реєстрі за № 5537, з 30.03.2014, в іншій частині в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Будметалінжиніринг» до Публічного акціонерного товариства Банк «Контракт» відмовлено. В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Будметалінжиніринг» до Публічного акціонерного товариства «Грін банк» відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство Банк «Контракт» звернулось з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11 грудня 2014 року у справі № 910/24295/14 та прийняти нове, яким відмовити у позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є неправосудним, та таким, що прийнято з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

26.01.2015 від представника відповідача-1 надійшло доповнення до апеляційної скарги, в якому відповідач-1 підтримав вимоги викладені в апеляційній скарзі, та надав пояснення щодо спірних правовідносин, а також просив скасувати оскаржуване рішення.

02.02.2015 представник відповідача-1 надав письмові пояснення.

Представник позивача 09.02.2015 через відділ діловодства Київського апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача-1, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

10.02.2015 представником третьої особи з самостійними вимогами було надано для долучення до матеріалів справи копію акту приймання-передачі внеску (нерухомого майна) до статутного капіталу від 26.07.2013.

Крім того, 10.02.2015 позивачем було подано додаткові письмові пояснення.

23.02.2015 представником відповідача-1 було подано додаткові пояснення.

Повторним автоматичним розподілом справ між суддями для розгляду справи № 910/24295/14 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді: Іоннікова І.А., Тищенко О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 25.03.2015.

24.03.2015 представниками відповідача-1 було подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю представників бути присутніми у судовому засіданні.

25.03.2015 від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи.

Дослідивши клопотання відповідача-1 про відкладення розгляду справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зазначеного клопотання, оскільки відповідаче-1 не надано належних та допустимих доказів неможливості представників бути присутнім у судовому засіданні, крім того, відповідач-1 не позбавлений права у відповідності до ст. 28 Господарського процесуального кодексу України направити у судове засідання іншого повноважного представника, враховуючи, що йому було відомо про обставини які могли перешкодити представникам Агапову О.О. та Багінській П. бути присутніми у судовому засіданні.

Представники відповідача-1 та третьої особи у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши думку представників позивача та відповідача-2, враховуючи подане представником третьої особи клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та без участі представників відповідача-1 та третьої особи.

Представник відповідача-2 письмового відзиву на апеляційну скаргу не надав, однак у судовому засіданні проти її доводів заперечував, вважаючи її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає залишенню без змін.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та наданих письмових пояснень, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

28.12.2006 між Відкритим акціонерним товариством Банк «Олімпійська Україна» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Грін Банк») (банк) та Відкритим акціонерним товариством «Кезно» (після зміни організаційно-правової форми - ПАТ «Кезно») (позичальник) було укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 21/06, до якого в подальшому було внесено зміни та доповнення на підставі додаткових угод (надалі - «Кредитний договір-1»), відповідно до умов якого банк відкриває позичальнику мультивалютну відновлювальну безвідкличну кредитну лінію (гривні, долари США) з лімітом кредитування у розмірі 1 280 000, 00 доларів США із кінцевою датою повернення кредиту - 12.01.2011 р.

29.12.2006 між Відкритим акціонерним товариством «Кезно» (після зміни організаційно-правової форми - ПАТ «Кезно») та Відкритим акціонерним товариством Банк «Олімпійська Україна» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Грін Банк») було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим А.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 5539, до якого в подальшому було внесено зміни та доповнення на підставі додаткових угод (надалі - Іпотечний договір-1), відповідно до умов якого ПАТ «Кезно» було передано в іпотеку ПАТ «Грін банк» нерухоме майно: виробничий корпус №1 (літ. Д) загальною площею 2 119,90 кв.м.; виробничий корпус №2 (літ. Е) загальною площею 2 879,30 кв.м., розташоване за адресою: м. Київ, вул. Василя Яна, 3/5, в якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором-1.

Умовами п. 7.3 Іпотечного договору-1 передбачено, що цей договір діє до 27.12.2010 або до повного виконання зобов'язань іпотекодавцем за кредитним договором (з урахуванням усіх змін та доповнень до нього).

29.12.2006 між Відкритим акціонерним товариством Торговельно-фінансовий банк «Контракт» (після зміни організаційно-правової форми та назви - Публічне акціонерне товариство Банк «Контракт») (кредитор) та Відкритим акціонерним товариством «Кезно» (після зміни організаційно-правової форми - Публічне акціонерне товариство «Кезно») (позичальник) було укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 122/06, до якого в подальшому було внесено зміни та доповнення на підставі додаткових угод (надалі - «Кредитний договір-2»), відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику кредит шляхом відкриття мультивалютної відновлювальної відкличної кредитної лінії (гривня, долар США) з лімітом кредитування, що не перевищує 2 970 000,00 доларів США із кінцевою датою повернення кредиту - 31.03.2011.

29.12.2006 між Відкритим акціонерним товариством «Кезно» та Відкритим акціонерним товариством Торговельно-фінансовий банк «Контракт» було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим А.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 5537 до якого в подальшому було внесено зміни та доповнення на підставі додаткових угод (надалі - Іпотечний договір-2), відповідно до умов якого Публічним акціонерним товариством «Кезно» було передано в іпотеку ПАТ Банк «Контракт» нерухоме майно: виробничий корпус №1 (літ. Д) загальною площею 2 119,90 кв.м.; виробничий корпус № 2 (літ. Е) загальною площею 2 879,30 кв.м., розташоване за адресою: м. Київ, вул. Василя Яна, 3/5, в якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 2.

Відповідно до п. 7.3 Іпотечного договору-2 в редакції додаткової угоди № 4 від 16.03.2010 цей договір діє до 30.03.2014 або до повного виконання зобов'язань іпотекодавцем за кредитним договором (з урахуванням усіх змін та доповнень до нього).

Положеннями п. 2.1.4 Іпотечного договору-1 передбачено, що предмет іпотеки не підлягає вилученню за вимогою третіх сторін, у тому числі уповноважених державних органів, і вільне від будь-яких зобов'язань (у тому числі не знаходиться у податковій заставі), крім тих, що передбачені цим Договором (Предмет іпотеки обтяжений попередньою іпотекою першої черги по зобов'язаннях іпотекодавця перед ВАТ ТФБ «Контракт» (код 19361746), яке надало згоду на наступну іпотеку).

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Як на підставу припинення правовідносин іпотеки між сторонами як позивач, так і третя особа вказують на закінчення встановленого Іпотечними договорами строку їх дії.

Згідно до ч. 1 ст. 593 Цивільного кодексу України право застави припиняється у разі: припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За змістом ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється, зокрема, у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

З наведених положень вбачається, що законодавцем, визначаючи спеціальні норми, які регулюють правовідносини іпотеки, було встановлено альтернативність чинності іпотеки, а саме: як до припинення основного зобов'язання, так і до закінчення строку дії іпотечного договору.

При цьому, положення ст. 18 Закону України «Про іпотеку», якими закріплено істотні умови договорів іпотеки, не містять вказівку на обов'язок сторін щодо погодження строку дії відповідного правочину, а відтак, погодження строку дії відповідного іпотечного договору в його умовах є виключно наслідком волевиявлення сторін в порядку ст.ст. 6, 626, 628 Цивільного кодексу України, що не заборонено законодавством, а навпаки, передбачено положеннями ст.ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку».

Отже, у випадку погодження сторонами за власною волею в положеннях відповідного правочину іпотеки строку його дії, то з настанням відповідної дати в силу положень ст.ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека за таким правочином є припиненою, в іншому ж випадку (відсутність погодженого згідно положень законодавства строку дії правочину) такий договір є безстроковим, а тому іпотека може бути припиненою на підставі п. 1 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» не інакше як з припиненням основного зобов'язання.

З наведеного вбачається, що за умови погодження сторонами строку дії іпотечного договору, будь-яка із перелічених у нормах ст.ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку» підстав, яка настане раніше, має наслідком припинення іпотеки.

Положеннями п.п. 7.3 Іпотечних договорів сторонами було погоджено строки їх дії, а саме: до 27.12.2010 (Іпотечний договір-1); до 30.03.2014 (Іпотечний договір-2 в редакції Додаткової угоди №4 від 16.03.2010 р.), а також зазначено про те, що вони діють до повного виконання зобов'язань іпотекодавцем за кредитним договором.

Наведене формулювання сторонами положень п. п. 7.3 Іпотечних договорів свідчить про відображення ними за власною волею строку дії договору з настанням якого спірна іпотека є припиненою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання відповідача-1 на те, що формулювання пунктів 7.3 Іпотечних договорів свідчить про встановлення сторонами не конкретної дати чи події, а проміжку часу, де дата є нижньою межею строку, а вказівка на виконання договору - верхньою, та що спірні договори в будь-якому випадку діють до повного виконання зобов'язань сторонами, є необґрунтованими, оскільки таке твердження ґрунтується на невірному тлумаченні положень ст. ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку» та суперечить їм, оскільки наведені положення в частині встановлення таких випадків припинення іпотеки як закінчення строку і виконання зобов'язань, містять між ними сполучник «або», що свідчить про встановлення законодавцем їх альтернативності, тобто, можливість настання лише одного з них, а не визначення ними початку і закінчення певного проміжку.

При цьому, формулювання в положеннях п. п. 7.3 Іпотечних договорів «до повного виконання зобов'язань іпотекодавцем за кредитним договором» не може вважатися встановленням строку дії договорів в розумінні ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу України з огляду на наступне.

За змістом ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Нормами ст. 252 Цивільного кодексу України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Тобто, за змістом наведених норм строком дії договору є певний період, що визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами, календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

В той же час, умова про дію договорів (в т.ч. іпотечних) до повного виконання зобов'язань іпотекодавцем за кредитним договором за своєю правовою природою не може розглядатися як установлення строку дії таких договорів, оскільки не містить вказівки на подію, яка має неминуче настати, а відтак і не відповідає вимогам статті 252 Цивільного кодексу України.

Наведена правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 21.05.2012 у справі № 6-68цс11, від 23.05.2012 у справі № 6-33цс12, від 10.09.2014 у справі № 6-32цс14, від 17.09.2014 у справах № 6-6цс14 та №6-53цс14 та від 24.09.2014 у справі № 6-106цс14, які в силу положень ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковими для застосування всіма судами України, а також викладена в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Стосовно посилання відповідача-1 на те, що наведені правові висновки Верховного Суду України не можуть застосовуватися при вирішенні даного спору, оскільки спори у таких справах стосувалися правовідносин поруки, а в даному випадку спірні відносин виникли за правочинами іпотеки суд відзначає наступне.

Так, з аналізу наведених постанов Верховного Суду України вбачається, що вони містять правові висновки як з питання застосування положень ст. ст. 251, 252 Цивільного кодексу України в контексті встановлення строків дії правочинів, так і з питання застосування положень ст. 559 Цивільного кодексу України в контексті визначення підстави припинення поруки у зв'язку із закінченням строку дії договору поруки.

Тобто, враховуючи предмети позову у наведених справах (припинення поруки), суд для правильного застосування диспозиції ст. 559 Цивільного кодексу України встановлював на підставі ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу України строк дії відповідного договору, адже питання строку його дії мало значення для правильного застосування положень ст. 559 Цивільного кодексу України.

Отже, відмінність даної справи від розглянутих Верховним Судом України полягає у виникненні спору з договору іпотеки, а не поруки, однак в даній справі підставою припинення іпотеки є ст. 17 Закону України «Про іпотеку», а у зазначених справах - ст. 559 Цивільного кодексу України, в той же час, положення обох норм пов'язують припинення іпотеки та поруки із фактом закінчення строку дії відповідного договору, встановлення якого регулюється ст. ст. 251, 252 Цивільного кодексу України.

При цьому, посилання відповідача-1 на те, що в силу приписів п.п. 4.1.7, 4.18 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» від 24.11.2014 № 1 суд не може застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобов'язань, зокрема, ст. 559 Цивільного кодексу України, при вирішенні питання припинення іпотеки, правомірно відхилено судом першої інстанції, оскільки в даному випадку підставами позовів є припинення іпотеки згідно ст.ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку», а не ст. 559 Цивільного кодексу України.

Положення ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу України містяться в Розділі V «Строки та терміни. Позовна давність» Книги І «Загальні положення» Цивільного кодексу України, тобто, є загальними нормами регулювання цивільних відносин, в той час як положення ст. 559 Цивільного кодексу України є спеціальними, що регулюють виключно правовідносини поруки, а ст. 17 Закону України «Про іпотеку» - правовідносини іпотеки, і встановлюють наслідки, які виникають при закінченні строку відповідного договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правовий висновок Верховного Суду України щодо не породження словосполученням «до повного виконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором» правових наслідків у вигляді визначення строку дії договору в розумінні ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу України є загальним (універсальним) і не залежить від правової природи спірного правочину.

До того ж, такі висновки було застосовано і судом касаційної інстанції при вирішенні подібного спору (при визначенні строку дії іпотечного договору), а саме: в постанові Вищого господарського суду України від 09.07.2014 у справі № 910/22695/13 вказано, що викладення в тексті іпотечного договору умови про його дію до виконання зобов'язань, забезпечених іпотекою, належним чином і в повному обсязі не є встановленням сторонами строком припинення дії іпотеки, оскільки суперечить ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу України. Відмінність зазначеної справи (№ 910/22695/13) від даної полягає у непогодженні сторонами в умовах іпотечного договору відповідної дати, тобто, відсутності жодного погодженого строку його дії, що створює відмінні правові наслідки.

З огляду на викладене вбачається, що встановленими в розумінні положень ст.ст. 251, 252, 631 Цивільного кодексу України строками дії Іпотечних договорів є 27.12.2010 (Іпотечний договір 1) та 30.03.2014 (Іпотечний договір-2 в редакції Додаткової угоди № 4 від 16.03.2010 р.), а тому, враховуючи диспозицію ст.ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку» щодо припинення іпотеки з підстави, яка настала раніше (закінчення строку або виконання зобов'язань), іпотека за Іпотечними договорами є припиненою з моменту закінчення строку дії таких договорів іпотеки.

Твердження відповідача-1 з посиланням на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 04.12.2013 № 6-125цс13 та від 22.10.2014 у справі № 6-153цс14, на те, що закінчення строку дії кредитного договору не є підставою для припинення договорів іпотеки, у разі якщо грошове зобов'язання за основним договором не було виконано, не спростовує наведеного висновку суду, оскільки у вказаних справах підставою позову було припинення іпотеки у зв'язку із закінченням строку дії кредитного договору та відсутності погодженого сторонами строку дії іпотечного договору. В даній справі, судом встановлено погодження сторонами строку дії іпотечного договору та зроблено висновок про припинення іпотеки саме у зв'язку із закінченням строку дії іпотечних, а не кредитних договорів.

Таким чином, правовідносини (іпотека), які виникли за Іпотечними договорами, на підставі приписів ч. 5 ст. 3 та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» є припиненими з моменту закінчення строку дії таких договорів, тобто, з 27.12.2010 (Іпотечний договір-1) та 30.03.2014 (Іпотечний договір-2).

Щодо тверджень позивача про те, що Іпотечний договір-1 припинив свою дію у зв'язку із його розірванням з 09.04.2009, яке ґрунтується на виключенні записів з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про спірну іпотеку та обтяження за повідомленнями відповідача-2, а також посиланні останнього в своїх вимогах про розірвання договору з такої дати, колегія судів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У відповідності до ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Іпотечного договору-1 не містять положень які б передбачали право на одностороннє розірвання такого договору чи які б визначали іншу, ніж встановлена ст. 654 Цивільного кодексу України, форму розірвання такого договору.

А отже обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що оскільки Іпотечний договір-1 було укладено в письмовій формі та нотаріально посвідчено, то в силу положень ст.ст. 651, 654 Цивільного кодексу України він міг бути розірваний не інакше як за нотаріально посвідченою угодою сторін чи рішенням суду, однак доказів укладення та нотаріального посвідчення будь-якої угоди щодо розірвання Іпотечного договору-1 чи відповідного рішення суду сторонами не надано, а виключення 09.04.2009 записів про іпотеку та обтяження з державних реєстрів на підставі волевиявлення іпотекодержателя за Іпотечним договором-1 не свідчить про припинення іпотеки за таким правочином.

А отже Іпотечний договір-1 був чинний та діяв до завершення строку на який він був укладений (до 27.12.2010).

Отже, іпотека як за Іпотечним договором-2, так і за Іпотечним договором-1 є припиненою саме на підставі приписів ч. 5 ст. 3 та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» з моменту закінчення строку дії таких договорів, тобто, з 27.12.2010 (Іпотечний договір-1) та 30.03.2014 (Іпотечний договір-2).

Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями пунктів 1-10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Крім того, встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України № 475/97 від 17.07.1997, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, то порушення цивільного права чи інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 21.05.2012 у справі № 6-20цс11 та від 12.06.2013 у справі № 6-32цс13, які в силу положень 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язком для застосування всіма судами України.

Враховуючи існування станом судової справи про звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором 2, порушеної за позовом Публічного акціонерного товариства Банк «Контракт», (справа Господарського суду міста Києва №910/23118/14 про звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором-2), факт невизнання права як позивача, так і третьої особи на припинення спірної іпотеки за вказаним правочином є доведеним, тобто, існує порушення прав та інтересів, що підлягають судовому захисту у визначений в позовах спосіб.

Таким чином, позовні вимоги про визнання припиненими правовідносин (іпотеки) за Іпотечним договором-2, заявлені як ПАТ «Кезно» (іпотекодавець на момент укладення відповідного правочину, тобто, особа, що в розумінні положень ст. 1 Господарського процесуального кодексу України та ст. 15 Цивільного кодексу України є заінтересованою у даному спорі), так і ТОВ «Будметалінжиніринг» (власник предмету іпотеки станом на день прийняття рішення судом першої інстанції) є правомірними та обґрунтованими, а тому правомірно задоволені судом першої інстанції.

При цьому, доказів активного невизнання як ПАТ «Грін банк», так і ПАТ Банк «Контракт» наведено права позивачів на припинення іпотеки за Іпотечним договором-1 (вчинення дій, спрямованих на звернення стягнення за таким правочином, тощо) матеріали справи не містять, а відтак, відсутні підстави вважати наявними невизнання або оспорення прав чи інтересів позивача і третьої особи, які випливають з Іпотечного договору-1, що виключає можливість задоволення позову в цій частині.

Стосовно вимог про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні предметом іпотеки за Іпотечними договорами шляхом зобов'язання відповідачів вчинити дії, спрямовані на припинення записів в державному реєстрі про спірну іпотеку суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 593 Цивільного кодексу України у разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані.

Згідно із ч. 9 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація припинення іпотеки, обтяження проводиться на підставі заяви обтяжувача, яку він зобов'язаний подати протягом п'яти робочих днів з дня припинення іпотеки, обтяження самостійно або на письмову вимогу боржника чи іншої особи, права якої порушено через наявність таких реєстраційних записів.

Матеріали справи не містять, а позивачем та третьою особою не надано доказів існування станом на сьогоднішній день записів про обтяження спірного майна в державних реєстрах, що унеможливлює їх виключення в порядку ст. 593 Цивільного кодексу України та ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, правові підстави для задоволення позову в наведеній частині відсутні.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга відповідача-1 є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Банк «Контракт» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2014 року по справі № 910/24295/14 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/24295/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді І.А. Іоннікова

О.В. Тищенко