ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"25" березня 2015 р.Справа № 916/436/15-г

Господарський суд Одеської області у складі судді Мостепаненко Ю.І.,

при секретарі Войтенко С.М.

представники сторін в судове засідання не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом - фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до відповідача - публічного акціонерного товариства „Імексбанк"

про стягнення 18 842,13 грн., -

встановив:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (ФОП ОСОБА_1) звернулась до господарського суду Одеської області із позовною заявою до публічного акціонерного товариства „Імексбанк" (ПАТ „Імексбанк") про стягнення 18 842,13 грн., з яких: 8 860,26 грн. - безпідставно неперераховані кошти, 615,15 грн. - пеня, 67,26 грн. - 3% річних, 439,2 грн. - інфляційні нарахування та 8 860,26 грн. - завдані збитки. Витрати по сплаті судового збору позивач просить покласти на відповідача.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що на підставі договору банківського рахунку № 27187 від 28.05.2010р., укладеного між сторонами, позивачем було надано на виконання відповідачу наступні платіжні доручення:

- № 202 від 24.10.2014р. про перерахування контрагенту позивача - ТзОВ Вента ЛТД (ЗАТ „ОТП БАНК" м. Київ) - коштів в розмірі 4 044грн. - за медикаменти згідно накладної № 53259407 від 09.10.2014р. (без урахування ПДВ)

- № 203 від 27.10.2014р. про перерахування контрагенту позивача - ТзОВ Вента ЛТД (ЗАТ „ОТП БАНК" м. Київ) - коштів в розмірі 4 816,26грн. - за медикаменти згідно накладної № 5336183 від 16.10.2014р. (без урахування ПДВ)

Однак, платежі за вказаними платіжними дорученнями не були здійснені.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 05.02.2015р. порушено провадження у справі № 916/436/15-г за даним позовом з призначенням розгляду справи на 11.03.2015р.

19.02.2015р. на адресу господарського суду Одеської області від позивача надійшла заява про зміну підстави позову та зменшення розміру позовних вимог (вх. № 2-931/15), згідно якої позивач просив суд стягнути з відповідача 11 753,92 грн., з яких 8 860,26 грн. - безпідставно неперераховані кошти, 615,15 грн. - пеня, 67,26 грн. - 3% річних, 439,2 грн. - інфляційні нарахування та 1 772,05 грн. - збитки у формі упущеної вигоди.

Судом прийнято заявлені уточнення позовних вимог до розгляду.

Також, 19.02.2015р. на адресу господарського суду Одеської області від позивача надійшла заява (вх. № 4690/15), згідно якої, підтримуючи в повному обсязі уточнені позовні вимоги, він просив суд їх задовольнити та провести розгляд справи за відсутності представника позивача в судовому засіданні.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 02.03.2015р. в порядку ст. 89 ГПК України виправлено описку в п. 2 ухвали господарського суду Одеської області від 05.02.2015р. по справі № 916/436/15-г та викладено її в наступній редакції: "Розгляд справи призначити на "25" березня 2015 р. об 11:40".

В судове засідання 25.03.2015р.:

- представник позивача не з'явився.

- представник відповідача не з'явився, про поважність причин відсутності не повідомив, письмового відзиву на позовну заяву до суду не надав, право на захист не використав, хоч і повідомлявся про час та місце проведення судового засідання належним чином шляхом надсилання ухвал суду на адресу реєстрації, яка не змінювалася, про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців України № 20047775 від 05.02.2015р. та поштові повідомлення про вручення ухвал суду відповідачу, наявні в матеріалах справи.

Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу без участі відповідача за наявними в ній матеріалами, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із приписами ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 25.03.2015р. оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

28.05.2010 року між ПАТ "Імексбанк" (Банком), від імені якого діє відділення № 5 філії ПАТ "Імексбанк" у м. Львові, та ФОП ОСОБА_1 (Клієнтом) укладено договір банківського рахунку (у національній валюті) № 27187 (Договір), згідно п. 1.1 якого Банк відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунку у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою правління Національного банку України № 492 від 12.11.2003 року (зі змінами та доповненнями), відкриває Клієнту поточний рахунок (рахунки) у національній валюті № НОМЕР_1 та зобов'язується приймати і зараховувати на відкритий рахунок грошові кошти, що надходять Клієнту, виконувати розпорядження Клієнта щодо перерахування і видачі відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком у межах, встановлених операційним часом банку.

П. 2.1.8 Договору встановлено, що Банк має право списувати грошові кошти з рахунку Клієнта на підставі його розпорядження (за допомогою платіжного доручення).

Банк має право виконувати розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку грошових коштів на рахунку Клієнта (п. 2.1.10 Договору).

Якщо розрахунковий документ надійшов до Банку після Операційного часу, Банк має право виконати доручення Клієнта, що міститься в цьому документі, не пізніше наступного операційного дня (п. 2.1.15 Договору).

Згідно п. 2.2.6 Договору Клієнт має право вимагати від Банка своєчасного і повного надання банківських послуг, обумовлених цим договором.

Згідно до п.п. 2.3.2, 2.3.4 Договору Банк зобов'язується належним чином виконувати умови цього Договору, приймати та виконувати протягом Операційного часу розрахунково-касові документи Клієнта, після Операційного часу приймати розрахункові документи та виконувати доручення Клієнта згідно умов п. 2.1.15.

За несвоєчасне чи неналежне виконання розпорядження Клієнта щодо перерахування його коштів, Банк сплачує Клієнту пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно або неналежно списаної суми платежу за кожен день прострочення (п. 4.1 Договору).

Відповідно до п. 9.1 Договору Договір укладений на невизначений строк, набуває чинності з дня його підписання.

Як зазначає позивач, у лютому 2013р. ПАТ "Імексбанк" в односторонньому порядку, без письмової згоди позивача, змінив номер рахунку, на який він зобов'язується приймати і зараховувати грошові кошти, що йому надходять від позивача, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2.

На виконання договору банківського рахунку (у національній валюті) № 27187 від 28.05.2010р. ФОП ОСОБА_1 у межах здійснення підприємницької діяльності, звернулась до ПАТ "Імексбанк" з метою перерахування коштів з її рахунку на рахунки контрагентів, що підтверджується платіжними дорученнями:

- № 202 від 24.10.2014р. про перерахування ТзОВ Вента ЛТД (ЗАТ „ОТП БАНК" м. Київ) - коштів в розмірі 4 044грн. - за медикаменти згідно накладної № 53259407 від 09.10.2014р. (без урахування ПДВ);

- № 203 від 27.10.2014р. про перерахування ТзОВ Вента ЛТД (ЗАТ „ОТП БАНК" м. Київ) - коштів в розмірі 4 816,26грн. - за медикаменти згідно накладної № 5336183 від 16.10.2014р. (без урахування ПДВ).

Вказані платіжні доручення були отримані відповідачем в той же день 24.10.2014р. та 27.10.2014р., відповідно, що підтверджується наявними на платіжних дорученнях відтисками штампу ПАТ "Імексбанк".

В підтвердження наявності грошових коштів на рахунку ФОП ОСОБА_1 позивачем надано:

- виписку ПАТ "Імексбанк" про операції за 20.10.2014р., згідно якої станом на 20.10.2014р. на рахунку у ФОП ОСОБА_1 наявні кошти в розмірі 1 599,52 грн.;

- квитанцію про касові операції № 1 від 24.10.2014р., згідно якої ФОП ОСОБА_1 було здано грошові кошти від торгової виручки в сумі 4 000 грн.;

- квитанцію про касові операції № 1 від 27.10.2014р., згідно якої ФОП ОСОБА_1 було здано грошові кошти від торгової виручки в сумі 5 000 грн.

Позивач зазначає, що станом на 31.10.2014р. перерахування грошових коштів за платіжними дорученнями ПАТ "Імексбанк" здійснено не було, про що свідчить виписка ПАТ "Імексбанк" про операції від 31.10.2014р., згідно якої на рахунку позивача - № НОМЕР_2 наявні грошові кошти в сумі 9 984,94 грн.

24.11.2014р. та 17.12.2014р.ФОП ОСОБА_1 звернулась до відповідача з претензією № 14 та нагадуванням № 15, в яких просила ПАТ "Імексбанк" виконати умови договору та перерахувати грошові кошти за наданими платіжними дорученнями.

Зазначені претензія та нагадування залишились без відповіді.

Також, позивач зазначає, що неодноразово звертався до відповідача із заявами про розірвання договору банківського рахунку, проте працівники банку відмовлялись реєструвати та приймати вищевказані заяви, а також ставити в них відмітки про відмову у прийнятті.

Подальша доля коштів позивачу не відома, оскільки відповідач не надає інформації про рух коштів на рахунку.

Все вищезазначене і призвело до звернення ФОП ОСОБА_1 до господарського суду з даним позовом та уточненнями до нього.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вищевказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, приймаючи до уваги, що, розглядаючи справу, суд повинен дослідити усі правовідносини, що виникли між сторонами, та надати їм відповідну правову оцінку, суд вказує наступне.

Відповідно п.1 ч. 2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями ч. 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які надають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Статтею 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.05.2010 року між позивачем та відповідачам укладено договір банківського рахунку (у національній валюті) № 27187, згідно п. 1.1 якого відповідач відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунку у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою правління Національного банку України № 492 від 12.11.2003 року (зі змінами та доповненнями), відкриває позивачу поточний рахунок (рахунки) у національній валюті № НОМЕР_1 та зобов'язується приймати і зараховувати на відкритий рахунок грошові кошти, що надходять позивачу, виконувати розпорядження позивачу щодо перерахування і видачі відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком у межах, встановлених операційним часом банку.

Відповідно до п. 2.3.4 договору банківського рахунку (у національній валюті) № 27187 від 28.05.2014р. відповідач зобов'язався приймати та виконувати протягом Операційного часу розрахунково-касові документи позивача, після Операційного часу приймати розрахункові документи та виконувати доручення Клієнта згідно умов п. 2.1.15.

Ч. 3 ст. 1068 ЦК України встановлено, що Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.10.2014р. та 27.10.2014р. позивачем було надано ПАТ "Імексбанк" на виконання платіжні доручення № 202 та № 203 про перерахування грошових коштів на рахунки контрагентів для оплати за медикаменти по накладних № 53259407 від 09.10.2014р. на суму 4 044 грн. та № 5336183 від 16.10.2014р. на суму 4 816,26 грн.

Вказані платіжні доручення були отримані відповідачем 24.10.2014р. та 27.10.2014р., проте залишені останнім без виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

З огляду на вищевказані правові норми, а також положення п. 2.3.4 договору банківського рахунку № 27187 від 28.05.2014р., суд доходить висновку про виникнення у відповідача зобов'язання виконати платіжні доручення № 202 від 24.10.2014р. та № 203 від 27.10.2014р. та перерахувати кошти на рахунок контрагента позивача у сумі 8 860,26 грн. (4 044 грн.+4 816,26 грн.), що не було виконано останнім.

Таким чином, як встановлено судом, відповідачем було допущено порушення виконання зобов'язання, наслідком якого є настання, згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, правових наслідків, встановлених договором або законом.

Згідно того, що позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 1 772,05 грн. - завданих збитків у формі упущеної вигоди, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. Ст. 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема відноситься неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання іншою стороною.

Під неотриманим доходом (упущеною вигодою) слід розуміти таку втрату кредитором очікуваного приросту в майні, яке базується на точних даних, безспірно підтверджуючих реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якщо би зобов'язання було виконано боржником.

На підтвердження наявності упущеної вигоди позивачем зазначено про те, що грошові кошти, які мав перерахувати відповідач на рахунки контрагентів позивача мали бути використані для розрахунку за медикаменти, торгівлю якими здійснює ФОП ОСОБА_1, а відповідно до Постанови КМУ від 25.03.2009р. „Деякі питання державного регулювання цін на лікарські засоби і вироби медичного призначення" при роздрібній реалізації товарів медичного призначення, позивач встановлює націнку 20% від закупівельної ціни за коефіцієнтом 1.2.

При цьому, ніяких доказів в підтвердження зазначеного, окрім копії ліцензії Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров`я України серії АВ № 541960 зі строком дії з 29.06.2010р. на роздрібну торгівлю лікарськими засобами ФОП ОСОБА_1, позивачем суду надано не було.

Підумовуючи викладене, звертаючись до законодавчих положень, якими передбачено, що упущена вигода представляє собою таку втрату кредитором очікуваного приросту в майні, яке базується на точних даних, безспірно підтверджуючих можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якщо би зобов'язання було виконано боржником, суд доходить висновку про недоведеність позивачем існування факту упущеної вигоди.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов'язання. Водночас, вимогами п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов'язання є сплата неустойки (штрафу, пені), а відповідно до вимог ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 343 Господарського кодексу України встановлено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Приймаючи до уваги, що можливість нарахування пені передбачена також нормами укладеного між сторонами договору (п. 4.1), суд вважає правильним нарахування позивачем пені за невиконання зобов'язання згідно з розрахунком, перевіреним судом, у розмірі 615,15 грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що вказане зобов'язання є грошовим, суд також вказує про правомірність нарахування позивачем у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України на суму боргу інфляційних втрат у розмірі 439,20 грн. та 3 % річних у сумі 67,26 грн., розрахунок яких є також арифметично та методологічно вірним.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення вказаних сум на підставі судового рішення, суд виходить з наступного.

За приписами частини 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані господарським судом загальновідомими, не потребують доказування.

Як вбачається з відомостей, які є загальнодоступними та містяться на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, постановою Правління Національного банку України від 26.01.2015 року № 50 Публічне акціонерне товариство "Імексбанк" було віднесено до категорії неплатоспроможних. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26 січня 2015 року №16 було розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації з 27 січня 2015 року по 26 квітня 2015 року включно, а також призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ „ІМЕКСБАНК".

Відповідно до з ч. ч. 1 та 2 ст.1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває усі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до п.1 ч. 5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Визначення поняття "кредитор банку" містять приписи Закону України "Про банки і банківську діяльність". Так, відповідно до статті 2 Закону, кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Таким чином, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, а банк, відповідно, виступає боржником.

При цьому, суд зазначає, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників (пункт 1 частини 6 вказаної статті)

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що на фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 розповсюджується обмеження, встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а відтак вимоги щодо стягнення з останнього безпідставно непереведених коштів, пені, 3 % річних та інфляційних витрат не можуть бути задоволені за рахунок відповідача, в силу вказаних обмежень з огляду на введення у ПАТ "Імексбанк" тимчасової адміністрації, у зв'язку із чим у заявленому позові слід відмовити.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1, судові витрати, згідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 75, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 30 березня 2015 р.

Суддя Ю.І. Мостепаненко