ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2015 р. Справа № 922/5862/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Шепітько І.І., суддя Медуниця О.Є., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.

за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 1476Х/1-32) на рішення господарського суду Харківської області від 17 лютого 2015 року у справі

за позовом Фізичної особи-підприємця Ноди Сергія Володимировича, м.Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецагродар", с. Велика Бабка, Чугуївський р-н, Харківська обл.

про стягнення 57662,16 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець Нода Сергій Володимирович звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з ТОВ "СПЕЦАГРОДАР" заборгованості у розмірі 57.662,16 грн., яка складається з: заборгованості за договором поставки - 44.499,00 грн., 2.985,70 грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язання; 8.721,80 грн. - втрати від інфляції; 1.455,66 грн. - проценти за користування коштами (а.с.4,5).

Рішенням господарського суду Харківської області від 17 лютого 2015 року (суддя Бринцев О.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Спецагродар" на користь Фізичної особи-підприємця Ноди Сергія Володимировича заборгованість у сумі 54676,46 грн., яка складається з: заборгованості за договором поставки - 44499,00 грн., 8721,80 гривень - втрати від інфляції; проценти за користування коштами - 1455,66 гривень; та 1.732,40 грн. судового збору. Відмовлено в позові в частині солідарного стягнення. Відмовлено в позові про стягнення 2985,70 грн. пені. (а.с.57-61).

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 17 лютого 2015 року в частині задоволення позову скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити. Відповідач вважає, що позивачем не доведені позовні вимоги (а.с.65,66).

Відповідач у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином про що в матеріалах справи є зворотнє повідомлення про вручення ухвали суду.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не надав, у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, направлена на його адресу ухвала суду повернута з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч.1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України. За змістом цієї норми, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - зазначеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців) і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Приймаючи до уваги належне повідомлення сторін про час та місце проведення судового засідання, колегія суддів вважає можливим розглядати апеляційну скаргу у справі відповідно до ст.75 ГПК України без участі представників сторін за наявними в матеріалах справи документами.

Як встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 16.04.2013 року між Фізичною особою-підприємцем Нодою Сергієм Володимировичем (постачальник) та ТОВ "Спецагродар" (покупець) укладений Договір поставки засобів захисту рослин № 16/04 (а.с. 15).

Відповідно до п.1.1 Договору постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити наступний товар - засоби захисту рослин.

Згідно з п.2.1 Договору сума закупки товару у постачальника складає приблизно 100 тис. грн. всі суми на покупку товару є остаточними згідно виставленого рахунку та видаткової накладної під час відвантаження товару покупцю.

Відповідно до п. 3.2. Договору сторони погодили, що форма оплати - перерахування на розрахунковий рахунок не пізніше 30.10.2013 р.

У п.4.1. Договору зазначено, що Поставка товару у повному обсязі здійснюється у строк до 30.10.2013 року включно.

З видаткової накладної № РН-0000008 від 28.05.2013 року вбачається, що позивач на виконання умов Договору поставки засобів захисту рослин від 16.04.2013 року поставив, а відповідач прийняв товар на суму 44.499,00 грн. (а.с. 18).

У позовній заяві позивач вказує на те, що станом на 16 грудня 2014 року відповідач в порушення умов п.3.2. Договору вартість товару не сплатив.

Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи та наявним в матеріалах справи документам, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Вказані норми чинного законодавства передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У ч. ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України зазначено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У ст. ст. 216, 217, 218 Господарського кодексу України зазначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Приймаючи до уваги, що відповідач не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції доказів сплати заборгованості за Договором поставки засобів захисту рослин № 16/04, колегія суддів вважає, що господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 44.499,00 грн.

Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання у розмірі 2.985,70 грн.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції з наступних підстав.

Пунктом 5.2. Договору передбачено, що у разі невиконання будь-якою зі сторін зобов"язань, визначених даним договором, сторона яка не виконала умови договору має виплатити іншій стороні неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної суми заборгованості за кожний день прострочення непоставленого у строк товару, невиконаної оплати.

Ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно із ч. 1 та ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Положеннями ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

В ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з положеннями ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Позивач вважає, що відповідач порушив свої зобов'язання щодо своєчасної оплати за отриманий товар, у зв'язку з чим позивач нарахував пеню у розмірі 2985,70 грн. за період з 31.10.2013 року до 30.04.2014 року.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд застосувати наслідки пропущення позивачем строку позовної давності щодо стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов"язання у розмірі 2.985,70 грн. (а.с. 48,49).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Статтею 258 ЦК України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Згідно з ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Таким чином строк позовної давності для стягнення пені за Договором поставки засобів захисту рослин № 16/04 закінчився 31.10.2014 року, з позовом до суду позивач звернувся 16.12.2014 року.

Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 2.985,70 грн. не підлягають задоволенню у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 8.721,80 грн. - втрати від інфляції; 1.455,66 грн. - 3% річних користування коштами, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що інфляційні та 3% річних нараховано за період з 31.10.2013 року по 02.12.2014 року (а.с.14).

Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 8.721,80 грн. - втрати від інфляції; 1.455,66 грн. - 3% річних користування коштами за період з 31.10.2013 року по 02.12.2014 року.

Таким чином, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що місцевий господарський суд розглянув всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізував правовідносини, що виникли між сторонами, та вірно застосував норми матеріального та процесуального права.

Доводи відповідача про порушення і неправильне застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає статтям 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційних скаргах не вбачається.

За таких обставин, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Харківської області від 17 лютого 2015 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 17 лютого 2015 року у справі № 922/5862/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили

Повна постанова складена 08.04.2015 року.

Головуючий суддя Шепітько І.І.

Суддя Медуниця О.Є.

Суддя Хачатрян В.С.