ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"25" березня 2015 р.Справа № 916/206/15-г

За позовом Державного підприємства "Дослідне господарство "Ізвєстія" Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України;

до Державного підприємства "Дослідне господарство "Андріївське" Інституту сільського господарства Причорномор'я Національної Академії Аграрних наук України

про визнання частково недійсним договору

Суддя Літвінов С.В.

Представники:

Від позивача: Корж С.А. за довіреністю №б/н від 20.01.2015р.

Від відповідача: Єфремова І.В. за довіреністю №150 від 01.08.2014р.

Суть спору: Державне підприємство "Дослідне господарство "Ізвєстія" Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Державного підприємства "Дослідне господарство "Андріївське" Інституту сільського господарства Причорномор'я Національної Академії Аграрних наук України про визнання недійсним пункт 7.2. Договору поставки насіння № ПНП - 129 від 10.09.2013 року укладеного між Державним підприємством «Дослідне господарство «Ізвєстія» Національної академії аграрних наук України та Державним підприємством «Дослідне господарство «Андріївське» Національної академії аграрних наук в частині зобов'язання Продавця сплатити на користь Постачальника штрафну санкцію у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діятиме на відповідний момент, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочки до повного виконання грошових зобов'язань, прийнятих на себе за цим Договором.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21.01.2015р. порушено провадження у справі.

09.02.2015р. представник відповідача надав відзив на позовну заяву відповідно якого просить суд відмовити позивачу з задоволені позову з підстав викладених у відзиві.

Ухвалою господарського суду від 11.03.2015р. строк розгляду справи продовжено до 03.04.2015р. відповідно до ст. 69 ГПК України.

По справі було оголошено перерву до 25.03.2015р. відповідно до ст. 77 ГПК України.

25.03.2015р. представник позивача надав заяву відповідно якої просить уточнити найменування позивача та просить суд визнати недійсним пункт 7.2. Договору поставки насіння № ПНП - 129 від 10.09.2013 року укладеного між Державним підприємством "Дослідне господарство "Ізвєстія" Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України та Державним підприємством «Дослідне господарство «Андріївське» Національної академії аграрних наук в частині зобов'язання Продавця сплатити на користь Постачальника штрафну санкцію у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діятиме на відповідний момент, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочки до повного виконання грошових зобов'язань, прийнятих на себе за цим Договором.

В судовому засіданні 25.03.2015 року було оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін встановлено наступне:

10.09.2013 року між Державним підприємством "Дослідне господарство "Ізвєстія" Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України та Державним підприємством «Дослідне господарство «Андріївське» Національної академії аграрних наук укладено договір поставки насіння № ПНП - 129 .

Відповідно до умов п.1.1. Договору, Постачальник Продавець зобов'язався передати у власність Покупця насіння сільськогосподарських культур (далі по тексту Товар), а Покупець зобов'язався прийняти та оплатити Товар в сумі, строки та на умовах визначених цим Договором.

Відповідно до п. 1.2. Договору найменування Товару, його кількість, номенклатура, асортимент, ціна одиниці Товару та загальна вартість Товару, строк та базис поставки Товару, рік врожаю, а також інші умови, визначаються Сторонами в Додатках (Специфікаціях), які є невід'ємною частиною цього Договору.

Загальна вартість Товару за цим Договором становила 583 200 (п'ятсот вісімдесят три тисячі двісті) грн. з ПДВ.

Умовами п. 2.1 та п. 2.2 Договору було передбачено, що Товар поставляється на умовах позики, з простроченням платежу на період до 27 грудня 2013 року, а оплата мала бути проводитись поетапно: 125 000 грн. передоплата, а різниця рівними частками протягом з (трьох) місяців з моменту отримання від Постачальника рахунку-фактури.

Відповідно до п.7.2. Договору передбачено, що Покупець несе відповідальність за прострочення оплати вартості Товару, в вигляді сплати на користь Постачальника пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діятиме на відповідний момент, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочки до повного виконання грошових зобов'язань, прийнятих на себе за цим Договором.

Відповідно до п. 5.4 цього Договору, при виникненні обставин, які викликають необхідність зміни умов Договору, сторона, яка дізналась про такі обставини, повинна попередити письмово іншу сторону не пізніше ніж через 3 дні з моменту отримання інформації про такі обставини. При взаємній згоді Сторони укладають додаткову угоду до цього Договору.

Відповідно до п. 1 Додаткової угоди № 1 від 01 жовтня 2013 року до Договору, «Викласти розділ 2 «Ціна Товару, строки та порядок розрахунків» п. 2.1 та п. 2.2 у наступній редакції...п.2.2 Оплата проводиться поетапно: 108 940.00 грн., а різниця до 10 вересня 2014 року згідно рахунку-фактури, отриманого від Постачальника.

Як вказує позивач, в період з 10.09.2013 року по 01.12.2014 року Покупцем було перераховано на поточний рахунок Продавця грошові кошти в загальній сумі 209 940,00 гривень. Негативна різниця між загальною вартістю Договору, що підлягала оплаті та фактично сплаченою Покупцем сумою склала 373 260,00 гривень.

Позивач вважає, що положення п.7.2. Договору, в частині визначення штрафних санкцій що перевищують встановлений законом їх розмір, є такими що не відповідають вимогам закону.

Обґрунтовуючи позов, позивач на підставі ст.ст. 13, 16, 203, 215, 234 ЦК України, ст. 231 ГК України, 1, 2, 12, 15 ГПК України звернувся до господарського суду із позовною заявою про визнання недійсним пункт 7.2. Договору поставки насіння № ПНП - 129 від 10.09.2013 року укладеного між Державним підприємством "Дослідне господарство "Ізвєстія" Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України та Державним підприємством «Дослідне господарство «Андріївське» Національної академії аграрних наук в частині зобов'язання Продавця сплатити на користь Постачальника штрафну санкцію у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діятиме на відповідний момент, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочки до повного виконання грошових зобов'язань, прийнятих на себе за цим Договором.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд дійшов висновків про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав.

Згідно зі ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів; права і законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України).

У наведеній статті визначаються загальні правові засади визнання правочину недійсним. Звичайно, що для цього має існувати відповідна правова підстава. Такою правовою підставою Цивільний кодекс України визнає факт недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, встановлених частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», «абз. 3 п.2.1 Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, ст.207, 208 ГП України. Правила, встановлені цими нормами повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України: не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України ...».

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Відповідно п.1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності п. 7.2. договору передбачено, що Покупець несе відповідальність за прострочення оплати вартості Товару, в вигляді сплати на користь Постачальника пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діятиме на відповідний момент, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочки до повного виконання грошових зобов'язань, прийнятих на себе за цим Договором.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та/або договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Вказана позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 27.042012 року у справі № 06/5026/1052/2011, постановах Вищого господарського суду України від 11.06.2014 року у справі № 910/19085/13, від 09.07.2014 року у справі № 910/19084/13 та від 10.06.2014 року у справі № 910/19082/13.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

За таких обставин, сторони при укладенні спірного договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови і підписали договір поставки насіння № ПНП - 129 від 10.09.2013 року, а відтак можна зробити висновок, що всі умови спірного Договору суттєві та з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами. В свою чергу у суду відсутні підстави вважати, що при укладенні Договору, волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

Таким чином, правочин був здійснений за волевиявленням обох сторін, і в даному випадку, усі твердження позивача свідчать про незгоду з раніше досягнутими домовленостями по Договору, що не може бути підставою визнання договору недійсним, а згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Окрім того, в період з 10.09.2013 року по 01.12.2014 року Покупцем було перераховано на поточний рахунок відповідача грошові кошти в загальній сумі 209 940,00 гривень по оспорюваному Договору (що не заперечується позивачем), які свідчать про схвалення та часткове виконання сторонами даного Договору.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд приходить до висновку, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких положення пункту 7.2. договору має бути визнаний недійсним. Більше того, судом встановлено та враховано, що спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги Державного підприємства "Дослідне господарство "Ізвєстія" Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України про визнання недійсним пункт 7.2. Договору поставки насіння № ПНП - 129 від 10.09.2013 року укладеного між Державним підприємством "Дослідне господарство "Ізвєстія" Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України та Державним підприємством «Дослідне господарство «Андріївське» Національної академії аграрних наук в частині зобов'язання Продавця сплатити на користь Постачальника штрафну санкцію у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діятиме на відповідний момент, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочки до повного виконання грошових зобов'язань, прийнятих на себе за цим Договором, задоволенню не підлягають.

Витрати з судового збору покладаються на позивача, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Державного підприємства "Дослідне господарство "Ізвєстія" Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 30 березня 2015 р.

Суддя С.В. Літвінов