ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2015 року Справа № 911/3222/14

Вищий господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого суддіЄвсікова О.О.,
суддівКролевець О.А.,
Попікової О.В.,
розглянувши касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 12.02.2015 р. (головуючий суддя Отрюх Б.В., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.)
та на рішенняГосподарського суду Київської області від 09.12.2014 р. (головуючий суддя Ейвазова А.Р., судді Лутак Т.В., Черногуз А.Ф.)
у справі№ 911/3222/14 Господарського суду Київської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доПублічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз"
простягнення 4.633.826,86 грн.,
за участю представників
позивачане з'явились,
відповідачаСидорчук Р.Д.,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Київської області від 09.12.2014 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2015 р., позов задоволено частково: присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 3.177.551,76 грн. основного боргу, 122.567,56 грн. втрат від інфляції, 115.298,93 грн. процентів, 200.000,00 грн. пені, 300.000,00 грн. штрафу, а також 73.080,00 грн. судових витрат. В частині стягнення 275.354,60 грн. пені, 442.025,48 грн. штрафу та 1.028,54 грн. збитків від інфляції у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням та постановою, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 275.354,60 грн. пені, 442.025,48 грн. штрафу скасувати та прийняти нове рішення, яким в позовні вимоги у цій частині задовольнити.

Вимоги та доводи касаційної скарги мотивовані тим, що судами попередніх інстанцій у вказаній частині було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема ст. 233 ГК України, ст.ст. 549-552 ЦК України, ст.ст. 4-2, 43, 83, 84 ГПК України. Доводи касаційної скарги зводяться до того, що судами не надано належної оцінки форс-мажорних обставинам, про які зазначав позивач.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 111-4 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги, проте в судове засідання представники позивача не з'явились. Зважаючи на те, що явку представників сторін не було визнано обов'язковою, а також на достатність матеріалів справи для прийняття рішення, колегія суддів, беручи до уваги встановлені ст. 111-8 ГПК України строки розгляду касаційних скарг, дійшла висновку про можливість розглянути справу за відсутності представників позивач.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представника відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 29.12.2012 р. між сторонами у справі - НАК "Нафтогаз України" (далі - продавець) та Державним акціонерним товариством "Чорноморнафтогаз" (далі - покупець) укладено договір № 110-ПГ-2013-ПР на купівлю-продаж природного газу (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору позивач (продавець) зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець - прийняти та оплатити цей природний газ (далі - газ), на умовах договору.

Згідно з п. 2.1 Договору продавець передає з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р. природний газ у обсязі до 1.645,000 тис. м3.

Як визначено п. 5.1 договору, ціна (граничний рівень ціни) на газ та послуги з його транспортування встановлюється НКРЕ. Ціна 1000 м куб. газу на дату укладання цього договору, відповідно до його п. 5.2, становить - 3.509,00 грн. (без ПДВ, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу), крім того; збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2 %; податок на додану вартість - 20 %.

Між сторонами укладено додаткову угоду № 1 від 23.07.2013 р., відповідно до якої сторони виклали п. 5.2 договору у новій редакції, відповідно до якої визначили ціну 1000 м куб. природного газу у розмірі 3.459,00 грн. (без ПДВ, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу), крім того: збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2 %; податок на додану вартість - 20 %.

За цією додатковою угодою тариф на транспортування природного газу магістральними трубопроводами визначено у розмірі - 265,10 грн., крім того ПДВ - 20% - 53,02 грн., всього з ПДВ - 318,12 грн.; до сплати за 1000 тис. м3 природного газу - 3.793,28 грн., крім того ПДВ - 20% - 758,66 грн., а всього з ПДВ - 4551,94 грн.

На виконання п. 2.1 договору позивач поставив протягом січня - грудня 2013 року, а відповідач прийняв природний газ у загальному обсязі 2316,903 тис. м куб. на загальну суму 10.600.363,69 грн.

15.11.2013 р. позивачем на адресу відповідача направлена заява №26-6058/1.5-13 від 15.11.2013 про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до якої відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 7.422.812,20 грн. Таким чином, у момент отримання відповідної заяви відповідачем відбулось припинення його зобов'язань з оплати частини газу на суму 7.422.812,20 грн.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем заборгованості у сумі 3.177.551,76 грн., у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновком судів, що вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 3.177.551,76 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 115.298,93 грн. процентів та 123.596,10 грн. збитків від інфляції.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Період нарахування процентів позивачем обрахований за поставлений природний газ у січні - вересні 2013 року до 19.11.2013 (до дати зарахування зустрічних однорідних вимог), у зв'язку з чим вимоги позивача про стягнення процентів у сумі 115.298,93 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки їх розмір обрахований правильно.

При цьому вимоги про стягнення 123.596,10 грн. втрат від інфляції, нарахованих на заборгованість з оплати природного газу, отриманого відповідачем у 2013 року, є обґрунтованими, але не у повному обсязі з огляду на невірний арифметичний розрахунок. Як встановлено судами, задоволенню підлягають вимоги про стягнення з відповідача 122.567,56 грн. збитків від інфляції, а у задоволенні вимог про стягнення 1.028,54 грн. збитків від інфляції слід відмовити.

Крім того позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 475.354,60 грн. пені та 742.025,48 грн. штрафу.

Згідно ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 ГГ України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України). Відповідно до ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно зі ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору) він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми прострочення платежу за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 календарних днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 відсотків від суми простроченого платежу.

Враховуючи встановлення судами факту порушення строків оплати відповідачем, колегія суддів вважає вимоги в частині стягнення пені обґрунтованими. Крім того, враховуючи факт порушення зобов'язань з оплати та наявність прострочення понад 30 днів, позивачем обґрунтовано заявлені вимоги про стягнення штрафу, виходячи з розміру, встановленого за згодою сторін у договорі.

Встановивши обґрунтованість вимог про стягнення процентів, втрат від інфляції, пені та штрафу, суди не взяли до уваги доводи відповідача щодо неможливості здійснення платежів з 27.02.2014 р. у зв'язку із наявністю форс-мажорних обставин та наявності, у зв'язку з цим, підстав для звільнення від сплати відповідних нарахувань з 27.02.2014 р. з наступних підстав.

В силу ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Отже, за загальним правилом відповідальність за порушення зобов'язання особа несе у випадку наявності її вини у такому порушенні. Між тим, виключення з цього правила можуть встановлюватись законом.

Зокрема, відповідно до спеціальної норми, яка регулює грошові зобов'язання, а саме відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Таким чином, у випадку порушення грошового зобов'язання не можуть бути взяті до уваги доводи боржника про неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів або відсутність вини, у т.ч. внаслідок непереборних обставин.

Однак, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Вказана норма кореспондується із загальними нормами, які визначають підстави для такого зменшення. Так, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки (до якої віднесено штраф і пеню) встановлюється договором або актом цивільного законодавства і може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Як встановлено судами, позивачем не доведено того, що порушенням зобов'язань з оплати природного газу у встановлений строк відповідачем йому заподіяно збитків, розмір яких перевищує або є рівним заявленим штрафним санкціям.

Відповідно до пояснень відповідача, станом на 27.02.2014 р. він знаходився та здійснював господарську діяльність на території АРК, однак, з цієї дати був позбавлений такої можливості, що утруднило отримання ним прибутку. Крім того, з цієї дати здійснення розрахунків фактично утруднилось, що підтверджується сертифікатом Торгово-промислової палати України № 2018 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Враховуючи вказані обставини, а також те, що договором встановлена відповідальність у межах одного виду (господарсько-правова), однак у вигляді сплати неустойки двох видів, зважаючи на значний розмір штрафних санкцій, колегія суддів погоджується з висновком судів про можливість зменшити їх розмір, а саме: штрафу - 300.000,00 грн., пені - 200.000,00 грн.

При цьому судами враховано баланс інтересів сторін спору як двох державних підприємств.

Беручи до уваги зменшення розміру штрафних санкцій, колегія суддів погоджується з судами щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення 275.354,60 грн. пені та 442.025,48 грн. штрафу.

Відповідно до ст. 111-5 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Згідно зі ст. 111-7 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на обмеженість процесуальних дій касаційної інстанції, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням, колегія суддів відхиляє всі інші доводи скаржника, які фактично зводяться до переоцінки доказів та необхідності додаткового встановлення обставин справи, а також на довільному тлумаченні чинного законодавства.

Відповідно до ст. 111-9 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

На думку колегії суддів, висновок місцевого та апеляційного судів про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог є законним, обґрунтованим, відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи касаційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування постановлених у справі рішення місцевого суду та постанови апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 85, 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 09.12.2014 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2015 р. у справі № 911/3222/14 - без змін.

Головуючий суддя О.О. Євсіков
суддіО.А. Кролевець
О.В. Попікова