РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2015Справа №910/3682/15-г

За позовом Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі

1) Міністерства оборони України

2) Концерну «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України

до Фізичної особи-підприємця Бойко Світлани Дмитрівни

про стягнення 15 724,39 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від прокуратури: Тимко В.В. - посвідчення №025581

від позивача 1: Марченко І.І.

від позивача 2: Гуща В.О.

від відповідача: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Військовий прокурор Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Концерну «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Бойко Світлани Дмитрівни про стягнення 15 724,39 грн. за договором зберігання № 1 від 01.04.2014р., з яких: 13 090,00 грн. - основна заборгованість, 208,72 грн. - 3% річних, 1 502,41 грн. - збитків від інфляції, 6,96 грн. - пені та 916,30 грн. - штрафу. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати наданих позивачем послуг із зберігання майна.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2015 р. порушено провадження у справі № 910/3682/15-г призначено до розгляду у судовому засіданні на 18.03.2015 р. за участю представників прокуратури та сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Розгляд даної справи відкладався в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з невиконанням учасниками судового процесу вимог суду та неявкою у судове засіданні повноважного представника відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2015 р. у даній справі припинено провадження в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 13 090, 00 грн.

Представник відповідача на виклик суду не з'явився, вимог суду не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив.

При цьому суд відзначає, що ухвали суду направлялись відповідачу на вказану в позовній заяві та витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців адресу відповідача та отримані представником, що підтверджується підписом останнього на повідомленні про вручення поштового відправлення.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Приймаючи до уваги, що сторони були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, та зважаючи на те, що від учасників провадження не надходило будь-яких клопотань, в тому числі, про відкладення розгляду справи, суд вважає, що неявка у судове засідання представника відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками провадження у справі, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 01.04.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2015 р. між Концерном «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України та Фізичною особою-підприємцем Бойко Світланою Дмитрівною укладено договір зберігання №1, за умовами якого відповідач передає, а позивач приймає на відповідальне зберігання окремі партії товарів, згідно актів приймання-передачі майна та накладних.

Відповідно до п.2.1., п. 2.6. договору плата за зберігання за домовленістю сторін на місяць складає 7 480, 00 грн. Оплата за зберігання та витрати здійснюється відповідачем у гривнях на підставі оригіналів рахунків шляхом банківського перерахування безготівкових коштів на поточний рахунок позивача щомісячно до 20 числа місяця, на який надаються послуги за цим договором.

Згідно з п. 5.4. договору, відповідач за порушення строків виконання зобов'язань за п. 2.6. сплачує позивачу пеню у розмірі 0,1 % від суми заборгованості плати за зберігання майна та витрат за кожен день прострочення платежу, за прострочення понад тридцять днів - додатково сплачує штраф у розмірі семи відсотків суми плати за зберігання майна та витрат.

Договір, відповідно до п.7.1., вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2014 р.

01.05.2014 р. між Концерном «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України та Фізичною особою-підприємцем Бойко Світланою Дмитрівною укладено додаткову угоду №1, якою внесено зміни до п. 2.1. договору №1 від 01.04.2014 р., а саме сторони погодили, що плата за зберігання майна на місяць складає 1 870,00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор зазначає, що відповідачем порушено зобов'язання за договором №1 від 01.04.2014 р. щодо оплати наданих позивачем послуг, у зв'язку з чим прокурором нараховано 208,72 грн. - 3% річних, 1 502,41 грн. - збитків від інфляції, 6,96 грн. - пені та 916,30 грн. - штрафу за прострочення виконання зобов'язання, які позивач просить стягнути в судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором.

Виходячи з умов договору №1 від 01.04.2015 р. щодо оплати наданих позивачем послуг, суд дійшов висновку, що строк оплати за зберігання майна є таким, що настав.

Частиною ст. 547 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання), відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 524, 533 Цивільного кодексу України грошовим визнається виражене в грошовій одиниці України або грошовому еквіваленті в іноземній валюті зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами п. 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на те, що ст. 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 5.4. договору №1 від 01.04.2014 р. у випадку порушення строків виконання зобов'язань за п. 2.6. відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,1 % від суми заборгованості плати за зберігання майна та витрат за кожен день прострочення платежу, за прострочення понад тридцять днів - додатково сплачує штраф у розмірі семи відсотків суми плати за зберігання майна та витрат.

Аналогічні положення закріплені в ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, якою передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно розрахунку прокурора розмір пені за прострочення плати за зберігання, обумовленої договором №1 від 01.04.2014 р. за періоди з 20.07.2014 р. до 12.11.2014 р. та з 13.11.2014 р. до 29.01.2015 р. становить 6,96 грн.

Також прокурор заявляє вимоги про стягнення 3 % річних у сумі 208,72 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1 502,41 грн. за період з 01.08.2014 р. до 31.12.2014 р.

Крім того, прокурором нараховано штраф у розмірі 7 % від прострочення плати за зберігання понад 30 днів за договором №1 від 01.04.2014 р., що становить 916, 30 грн.

Перевіривши правильність нарахування прокурором штрафних санкцій, судом встановлено, що розрахунки прокурора не суперечать положенням чинного законодавства України.

Відповідач правом надання відзиву не скористався та заявлені до нього вимоги не спростував, доказів наявності об'єктивних причин неможливості належного виконання договірних зобов'язань не надав.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених прокурором вимог та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі 1) Міністерства оборони України, 2) Концерну «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Бойко Світлани Дмитрівни (02094, м. Київ, проспект Ю.Гагаріна, буд. 13-Б, кв.35, ідентифікаційний код ), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Концерну «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6, ) штраф у розмірі 916,30 (дев'ятсот шістнадцять грн. 30 коп.) грн., 6,96 (шість грн. 96 коп.) грн. - пені, 208,72 (двісті вісім грн. 72 коп.) грн. - 3 % річних та 1 502, 41 (одна тисяча п'ятсот дві грн. 41 коп.) грн. - інфляційних втрат.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Бойко Світлани Дмитрівни (02094, м. Київ, проспект Ю.Гагаріна, буд. 13-Б, кв.35, ідентифікаційний код ), з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання судового рішення, в доход Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 827,00 (одна тисяча вісімсот двадцять сім грн. 00 коп.) грн.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 06.04.2015 р.

Суддя Пригунова А.Б.