ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2015 р. Справа № 914/15/15

За позовом:Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в особі Відокремленого підрозділу «Львівська дирекція залізничних перевезень», м. Львів;
до відповідача:Дрогобицької міської ради Львівської області, м. Дрогобич;
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1, АДРЕСА_1; ОСОБА_2, АДРЕСА_1;
про:визнання недійсним пункту 13.1. рішення Дрогобицької м/р від 01.04.2008р. №567, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1
Суддя - Крупник Р.В. Секретар - Яслик Н.М.
Представники сторін:
від позивача:Шевчишин І.З. - представник (довіреність НЮ-15 від 02.01.2015);
від відповідача:не з'явився;
від третьої особи-1:не з'явився;
від третьої особи-2:ОСОБА_2

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

05.01.2015р. на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в особі Відокремленого підрозділу «Львівська дирекція залізничних перевезень» (надалі - Позивач) до Дрогобицької міської ради Львівської області (надалі - Відповідач) про визнання недійсним пункту 13.1. рішення Дрогобицької м/р від 01.04.2008р. №567, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Ухвалою суду від 06.01.2015р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 22.01.2015р., залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 Ухвалою від 22.01.2015р. суд відклав розгляд справи на 02.02.2015р., залучив до участі у справі ОСОБА_2. в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. В подальшому, розгляд справи відкладався на 05.03.2015р., 19.03.2015р. та 26.03.2015р. Крім цього, ухвалою від 05.03.2015р. суд продовжив строк розгляду справи на п'ятнадцять днів.

Представник позивача в судове засідання 26.03.2015р. з'явився, позовні вимоги підтримав, просив суд позов задоволити повністю з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях.

В судовому засіданні зазначив, що 03.09.1998р. позивачу на підставі рішення Дрогобицької міської ради від 27.02.1997р. №316 було видано державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 а саме земельною ділянкою площею 56,059 га в межах м. Дрогобича для розміщення будівель і споруд, забезпечення експлуатації залізниці. 29.05.2014р., під час проведення перевірки використання земельних ділянок, що знаходяться в постійному користуванні Залізниці встановлено, що частина вказаної земельної ділянки використовується сторонньою особою. Зокрема, 01.04.2008р. Дрогобицькою міською радою прийнято рішення №567, відповідно до п. 13.1. якого гр. ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку безоплатно передано у власність земельну ділянку площею 1000 кв.м. по АДРЕСА_2 На підставі вказаного рішення гр. ОСОБА_1 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. В подальшому, гр. ОСОБА_1 відчужила спірну земельну ділянку та житловий будинок (який на ній знаходиться) гр. ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.09.2008р. Як зазначає представник, земельна ділянка належить до державної власності, знаходиться в смузі відведення залізниці, за користування ділянкою позивач сплачує земельний податок, згоди на вилучення спірної частини земельної ділянки Залізниця не надавала, а відтак п. 13.1. рішення Дрогобицької ради №567 від 01.04.2008р. є таким, що суперечить положенням ст. 12, 149 ЗК України. Крім цього додав, що згідно технічної документації до державного акта від 03.09.1998р. (який видавався позивачу), залізнична колія біля спірної частини земельної ділянки була збудована ще в 1872р., ширина смуги відведення у місці накладення спірної земельної ділянки становить 30 м. від осі крайньої колії. В силу приписів ст. 23 ЗУ «Про транспорт» до земель транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організація залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації, захисті та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту. А тому, позивач правомірно користувався спірною земельною ділянкою до моменту видачі йому державного акта 03.09.1998р.

Відповідач явки повноважного представника в судове засідання 26.03.2015р. повторно не забезпечив, вимог ухвали суду 19.03.2015р. не виконав, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце судового розгляду. 24.02.2015р. відповідачем на електронну адресу суду було направлено відзив на позовну заяву та клопотання про припинення провадження у справі. Зокрема, у відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що з 1995р. квартира по АДРЕСА_2 належала гр. ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, цього ж року гр. ОСОБА_4 подарувала вказану квартиру гр. ОСОБА_5, який в свою чергу на підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2007р. відчужив її гр. ОСОБА_6 Ухвалою Дрогобицької міської ради від 08.10.2007р. №413 гр. ОСОБА_6 безоплатно у власність передано земельну ділянку площею 1000 кв.м. АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд. 13.03.2008р. вищезгадана квартира відчужена гр. ОСОБА_1, а згодом гр. ОСОБА_2 Представник вказує на те, що ще з 1999р. (згідно плану від 23.12.1999р.) за будинком по АДРЕСА_2 закріплена земельна ділянка для його обслуговування, а відтак підстав для визнання недійсним держакту та рішення Дрогобицької міської ради немає. Крім цього, у поданому клопотанні про припинення провадження відповідач просить суд припинити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки 09.07.2009р. Дрогобицьким міськрайонним судом прийняте рішення з аналогічного спору, між тими самими сторонами. Вказане рішення набрало законної сили 24.12.2009р., тому на думку представника відповідача, провадження у справі слід припинити.

Третя особа-1 явки повноважного представника в судове засідання 26.03.2015р. не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про час, дату та місце судового розгляду.

Третя особа-2 в судове засідання 26.03.2015р. з'явився, проти позову заперечив, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначив, що 17.09.2008р. він на підставі договору купівлі-продажу укладеного з гр. ОСОБА_1 набув право власності на будинок по АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,1000 га по цій же адресі. 02.07.2010р. на вказану земельну ділянку було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. На думку третьої особи-2, на карті, доданій до державного акту чітко видно границі земельної ділянки для ведення господарства, а саме: для обслуговування будинків, площею 1000 кв.м., город 0,272 га. А відтак, ОСОБА_2 є законним землекористувачем.

Крім цього, 26.03.2015р. третьою особою-2 заявлене клопотання про винесення окремої ухвали щодо позивача, оскільки він недобросовісно користується своїми правами та зловживає ними, так як по суті, аналогічний спір вже було вирішено Дрогобицьким міськрайонним судом в 2009 році.

Розглянувши подане клопотання, суд не знаходить підстав для його задоволення з огляду на наступне.

За змістом ст.90 ГПК України господарський суд, виявивши при вирішенні господарського спору порушення законності або недоліки в діяльності підприємства, установи, організації, державного чи іншого органу, виносить окрему ухвалу, яку надсилає відповідним підприємствам, установам, організаціям, державним та іншим органам, посадовим особам, які несуть відповідальність за ухилення від виконання вказівок.

Таким чином, окрема ухвала - це різновид судового акта, який виноситься судом у випадку виявлення ним порушення законності або недоліків в діяльності підприємств. В даному випадку суд зазначає, що звернення позивача за захистом своїх прав до господарського суду не може розцінюватися як порушення ним законності, незважаючи навіть на той факт, що по суті аналогічний спір вже було вирішено районним судом, оскільки право на таке звернення передбачено чинним матеріальним та процесуальним законодавством України.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

08.10.2007р. Дрогобицькою міською радою прийнято Ухвалу №413 «Про безоплатну передачу у власність громадянам земельних ділянок» (а.с. 68) згідно котрої міська рада, розглянувши заяви громадян, які виявили бажання приватизувати земельні ділянки біля власних будинків у м. Дрогобичі, ухвалила передати безоплатно у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) громадянам ОСОБА_6, прож. на АДРЕСА_3, земельну ділянку площею 1000 кв.м. на АДРЕСА_2 (п.1.15 Ухвали).

13.03.2008р. між гр. ОСОБА_6 та гр. ОСОБА_1 укладено Договір купівлі-продажу квартири за умовами котрого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_1 купила належну продавцю на праві власності квартиру під номером 1 в будинку під номером АДРЕСА_2 (а.с. 66).

14.03.2008р. у зв'язку із купівлею житлового будинку, гр. ОСОБА_1 звернулася до Дрогобицької міської ради із заявою, в якій попросила внести зміни у п.1.15 Ухвали №413 від 08.10.2007р. та передати їй у власність земельну ділянку площею 1000 кв.м. у АДРЕСА_1 на АДРЕСА_2(а.с. 67).

01.04.2008р. Дрогобицькою міською радою прийнято Рішення №567 «Про відміну окремих пунктів ухвал сесії і рішень виконкому міської ради та безоплатну передачу у власність та спільну сумісну власність громадянам земельних ділянок» (а.с. 19) відповідно до п.13 та п.13.1 котрого міська рада вирішила відмінити п.п. 1.15 п.1 Ухвали сесії від 08.10.2007р. №413 «Про безоплатну передачу у власність громадянам земельних ділянок» у зв'язку з продажем землекористувачем ОСОБА_6 житлового будинку на АДРЕСА_2, та передати безоплатно у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), земельну ділянку площею 1000 кв.м. на АДРЕСА_1 ОСОБА_1, прож. на АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 13.03.2008р.

05.08.2008р. на підставі вказаного рішення гр. ОСОБА_1 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 (а.с.18).

В подальшому за Договором купівлі-продажу квартири від 17.09.2008р. (а.с. 130) та Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 17.09.2008р. (а.с. 131-132) гр. ОСОБА_1 продала квартиру під номером 1 в будинку під номером АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 1000 кв.м. гр. ОСОБА_2

02.07.2010р. на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_2 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 (а.с. 134).

З позовної заяви та письмових пояснень до неї вбачається, що предметом даного спору являються матеріально-правові вимоги про визнання недійсним пункту 13.1 Рішення Дрогобицької міської ради №567 від 01.04.2008р. щодо безоплатної передачі гр. ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1000 кв.м. та визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 05.08.2008р. Підставами позовних вимог являється те, що позивач згідно Державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 від 03.09.1998р. являється постійним землекористувачем земельної ділянки площею 56,059 га. землі до складу якої входить і спірна земельна ділянка. Земельна ділянка, що була надана у власність ОСОБА_1 належить до державної власності, знаходиться в смузі відведення залізниці, за користування ділянкою позивач сплачує земельний податок, згоди на вилучення спірної частини земельної ділянки Залізниця не надавала, а відтак п. 13.1. рішення Дрогобицької ради №567 від 01.04.2008р. є таким, що суперечить положенням ст. 12, 149 ЗК України.

В ході розгляду справи, судом встановлено, що в лютому 2009 року Львівський міжрайонний транспортний прокурор в інтересах ДТГО «Львівська залізниця» звертався в Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області з позовом до Дрогобицької міської ради та ОСОБА_2,, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні ДТГО «Львівська залізниця» земельною ділянкою загальною площею 1000 кв.м., розташованої у АДРЕСА_2 шляхом скасування пункту 13.1 Рішення Дрогобицької міської ради №567 від 01.04.2008р. та визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 05.08.2008р. Підстави заявленого прокурором позову були аналогічними тим підставам, що є в даній справі.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 09.07.2009 року (а.с. 73-75), залишеним без змін Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 24.12.2009 року (а.с. 76-77) в задоволенні позову Львівського міжрайонного транспортного прокурора в інтересах ДТГО «Львівська залізниця» - відмовлено. Ухвалою Верховного Суду України від 19.04.2010р. відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі (а.с. 78).

Як вбачається з рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 09.07.2009 року та ухвали апеляційного суду Львівської області від 24.12.2009 року, судами встановлено обставини, що в силу вимог ст. 35 ГПК України, мають преюдиціальне значення для даної справи.

Так, судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Бюро приватизації житла Стрийської дистанції цивільних споруд Львівської залізниці 16.08.1995 року, ОСОБА_4 отримала у власність одноквартирний будинок АДРЕСА_1 При цьому ними зазначено, що при приватизації ОСОБА_4 житла, останній підставно видано свідоцтво про право власності на одноквартирний будинок, а не на квартиру, оскільки відповідно до ст. 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать одноквартирні будинки. Квартири у одноквартирному будинку, як об'єкту приватизації вищевказаним законом не передбачено.

В подальшому, відповідно до договору дарування, посвідченого 18.10.1995р. державним нотаріусом Дрогобицької державної нотаріальної контори, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1

Також судами встановлено, що Державний акт на право постійного користування землею серія НОМЕР_2, виданий Львівській залізниці Дрогобицькою міською радою про надання у постійне користування 56,059 га. землі був складений 03.09.1998р., тобто після приватизації житлового приміщення і без врахування земельної ділянки, яка повинна була бути їй надана для обслуговування цього приватизованого житла.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В розумінні ст.1 ГПК України підприємства, установи та організації мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно ч.2 ст.21 ПК України позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Відповідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Згідно положень Земельного кодексу України (в редакції станом на 2008 рік) до земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об'єктів транспорту. Землі транспорту можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності (ст. 67 ЗК України).

Відповідно до ст. 68 ЗК України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Разом з тим, враховуючи той факт, що право власності на об'єкт нерухомого майна, який знаходиться на спірній земельній ділянці було набуте ОСОБА_4 ще в 1995 році, а згодом в цьому ж році було відчужене ОСОБА_5, то на думку суду, для правильного вирішення справи слід застосовувати і положення ЗК України від 18.12.1990р. в редакції станом на 1995 рік.

Відповідно до ч.1 ст. 30 ЗК України від 18.12.1990р. при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара (ч.2 ст.67 ЗК України).

Як роз'яснив Пленум ВСУ в п.п. г), д) п.18 Постанови №7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. При приватизації державного житлового фонду особи, яким передано у власність жилі приміщення в одноквартирних будинках, набувають право власності на земельні ділянки, де розташований будинок, шляхом їх приватизації згідно із положеннями ЗК.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що положення ст. 30 ЗК України від 18.12.1990р. передбачали перехід права на земельну ділянку, лише якщо не змінювалося її цільове призначення. Разом з тим, оскільки спірна земельна ділянка належала до земель транспорту ще з моменту побудови залізничної колії в 1872 році, то при відчуженні об'єкту нерухомості, який на ній знаходився, мала відбуватися зміна її цільового призначення, а тому право на її користування не могло переходити разом з будинком.

З цього приводу суд зазначає слідуюче.

Відповідно до ч.1 ст.69 ЗК України від 18.12.1990р. землями транспорту, зв'язку та іншого призначення визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного, автомобільного, морського, внутрішнього водного, повітряного та трубопровідного транспорту, а також підприємствам і організаціям, що здійснюють експлуатацію ліній електропередачі та зв'язку.

Згідно ч.2 ст.23 ЗУ «Про транспорт» (в редакції станом на 1995р.) до складу земель залізничного транспорту входять землі, що прилягають до залізничного полотна, є смугою відведення залізниць і надаються їм у користування відповідно до чинного законодавства.

За змістом ст.ст. 22, 23 ЗК України від 18.12.1990р. право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Крім того, положення п.п. 27, 32 «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30.01.1963р. містять прямі вимоги щодо обов'язковості складення документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування землею підрозділами залізниць, а п. 10 «Положения о землях, предоставленных транспорту», яке затверджене постановою РНК СРСР 07.02.1933р. регламентує оформлення прав на землі, закріплені, зокрема, за наркоматом шляхів сполучення та водного транспорту і його органів в порядку, встановленому законодавством союзних республік. Водночас, частина ІV діючого на той час Земельного кодексу УСРР, затвердженого постановою ВЦВК від 29.11.1922р. (із змінами та доповненнями від 27.06.1927р.), передбачала обов'язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю. Розділ ІІ постанови ВЦВК й РНК УСРР від 23.09.1925р. «Про земельні розпорядки в смузі міст і містечок» (діяла до 1984 року) також передбачав, зокрема, що всі без винятку земельні ділянки в межах міської смуги підлягають державній реєстрації, що засвідчується актами реєстрації та витягами з них.

Крім того, стаття 10 закону СРСР від 13.12.1968р. «Об утверждении основ законодательства Союза ССР и союзных республик» встановлювала обов'язковість оформлення державних актів на право користування землею та видачі їх землекористувачам, яким заборонялось користування наданою земельною ділянкою до видачі державного акту. Прийнята на зміну постанові ВЦВК й РНК УСРР від 23.09.1925р. постанова РМ УРСР №136 від 20.03.1984р. «Про затвердження Положення про землі міст і селищ міського типу Української РСР» також містила аналогічні вимоги.

Як вже зазначалося, позивач отримав Державний акт на право постійного користування землею серія НОМЕР_5 лише 03.09.1998р. Відтак, належних доказів в розумінні ст. 34 ГПК України того, що станом на 1995 рік (момент набуття права власності на об'єкт нерухомості та його подальшого відчуження) спірна земельна ділянка перебувала в користуванні позивача та належала до земель транспорту позивачем не надано. А відтак суд приходить до висновку, що при приватизації ОСОБА_4 одноквартирного будинку АДРЕСА_1 та в подальшому його відчуження гр. ОСОБА_5 набувачі цього будинку набули права на земельну ділянку на підставі чинної на той час ст. 30 ЗК України. І як встановлено рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 09.07.2009 року при видачі Державного акту на право постійного користування землею серія НОМЕР_2 від 03.09.1998р. спірна земельна ділянка до складу земель наданих позивачу в постійне користування не увійшла.

З огляду на викладене, враховуючи те, що право постійного користування спірною земельною ділянкою у ДТГО «Львівська залізниця» не виникло, тому погодження позивачем її вилучення, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, законом не вимагалося, що спростовує відповідні посилання позивача. Крім цього, у зв'язку з ненабуттям позивачем в установленому законом порядку права на земельну ділянку, в силу положень ст.152 ЗК України відсутні правові підстави для судового захисту цього права та задоволення позову. З цих підстав не підлягає до задоволення також і вимога позивача про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 05.08.2008р., виданого ОСОБА_1

Крім цього, Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Положеннями ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ вказану Конвенцію і протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року «Стретч проти Сполученого Королівства» («Stretch v. the United Kingdom», № 44277/98) суд зазначив, що визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна (на підставі того, що державний орган порушив закон при укладенні договору і за відсутності порушень, допущених самим покупцем) є неприпустимим.

У вказаній справі Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку органу публічної влади, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння ним своїм майном та відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В даному випадку гр. ОСОБА_1 набула у власність одноквартирний житловий будинок під номером АДРЕСА_2. Станом на момент придбання вказаного будинку, була чинною Ухвала Дрогобицької міської ради «Про безоплатну передачу у власність громадянам земельних ділянок» №413 від 08.10.2007р., згідно котрої попередньому власнику цього будинку - ОСОБА_6 було надано у власність земельну ділянку площею 1000 кв.м. для його обслуговування. Суд зазначає, що правомірність Ухвали №413 від 08.10.2007р. позивачем не оспорювалася ні в 2009 році, ні станом на момент розгляду справи в суді. З огляду на чинність Ухвали №413, а також беручи до уваги положення чинної на 2008р. редакції ст. 120 ЗК України гр. ОСОБА_1 мала щонайменше легітимні сподівання щодо можливості переоформлення права власності на земельну ділянку. Відтак подаючи Дрогобицькій міській раді заяву, в якій вона просила внести зміни у п.1.15 Ухвали №413 від 08.10.2007р. та передати їй у власність земельну ділянку площею 1000 кв.м. у АДРЕСА_1 на АДРЕСА_2, гр. ОСОБА_1 діяла добросовісно, а тому визнання недійсним оскаржуваного рішення та державного акту на право власності на земельну ділянку мало б наслідком непропорційне втручання у її право на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулося б порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В клопотанні від 20.02.2015р. Дрогобицька міська рада просить суд припинити провадження у справі оскільки аналогічний даній справі спір було вирішено Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області.

Розглянувши подане клопотання суд не знаходить підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

При цьому суд зазначає, що господарський спір - це спір між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) господарських відносин, які за змістом ст.ст. 1, 21 ГПК України можуть бути сторонами в господарському процесі. Підвідомчість господарських спорів визначено в ст. 12 ГПК України.

Водночас, як вбачається з рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 09.07.2009р. відповідачем-2 у цій справі був гр. ОСОБА_2, який не являється учасником господарських відносин, вказана справа розглядалася районним судом в порядку цивільного процесуального судочинства, а відповідно до ст. 15 ЦПК України вказаний суд не розглядає і не вирішує господарські спори.

За таких умов відсутні правові підстави про припинення провадження в даній справі.

Разом з тим, суд наголошує на тому, що право на справедливий суд, яке гарантоване п.1 ст.6 Конвенції, в практиці Європейського суду з прав людини розуміється в світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

У свою чергу, одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип, як наголошує Європейський суд з прав людини, означає, що: «жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. При цьому, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру» (п.52 рішення «Рябих проти Росії», 2003).

В даному випадку суд зазначає, що вимоги про скасування пункту 13.1 Рішення Дрогобицької міської ради №567 від 01.04.2008р. та визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 05.08.2008р. з аналогічних даній справі підстав вже були предметом судового розгляду. І судами загальної юрисдикції було прийнято рішення, яким вирішено спір по суті і яке набрало законної сили.

За таких умов, на думку суду, дії позивача щодо незначної зміни суб'єктного складу спору, наслідком чого стала зміна підвідомчості даного спору господарському суду та подання відповідного позову в господарський суд Львівської області є такими, що, по суті, спрямовані на перегляд остаточного та обов'язкового рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, а також такими, що мають на меті добитися нового вирішення справи. А тому задоволення позовних вимог мало б наслідком порушення одного із фундаментальних аспектів верховенства права - принципу юридичної визначеності.

З огляду на викладене, позовні вимоги ДТГО «Львівська залізниця» є безпідставними, необґрунтованими та такими, що підлягають залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Таким чином керуючись ст.ст. 1, 4-3, 12, 27, 33, 34, 35, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 31.03.2015р.

Суддя Крупник Р.В.