ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року Справа № 903/1024/14
Вищий господарський суд України у складі: суддя Харченко В.М. - головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Палій В.В.

розглянув касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ

на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17.12.2014

зі справи № 903/1024/14

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ (далі - Товариство)

до державного комунального підприємства "Луцьктепло", м.Луцьк (далі - Підприємство)

про стягнення 90 953 276,52 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача - Мельник В.В.;

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Товариство звернулося з позовом, згідно з яким просило стягнути з відповідача 71 369 302,07 грн. заборгованості, 7 085 613,80 грн. пені, 2 790 499,59 грн. 3 % річних та 9 707 861,06 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Волинської області від 17.11.2014 зі справи № 903/1024/14 (суддя Войціховський В.А.), яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17.12.2014, провадження у справі в частині стягнення 71 369 302,07 грн. заборгованості припинено на підставі пункту 1-1 частини першої статті 80 ГПК України. В частині стягнення 7 085 613,80 грн. пені, 2 790 499,59 грн. 3 % річних та 9 707 861,06 грн. інфляційних втрат у позові відмовлено.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Товариство просить скасувати рішення місцевого господарського суду від 17.11.2014, постанову апеляційного господарського суду від 17.12.2014 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 7 085 613,80 грн. пені, 2 790 499,59 грн. 3 % річних та 9 707 861,06 грн. інфляційних втрат та в цій же частині прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення у їх наведеній частині прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідного висновку суд дійшов на підставі такого.

Як встановлено судами, 28.12.2012 сторонами зі справи було укладено договір №13/2683-ТЕ-2 купівлі-продажу природного газу (далі-Договір), згідно з умовами п.1.1 якого позивач зобов'язався передати у власність відповідача у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України Товариством (за кодом згідно з УКТ ЗЕД ), а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах Договору.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що газ використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

Згідно з п. 2.1 Договору позивач передає відповідачу з 01.01.2013 по 31.12.2013 газ обсягом до 82 102,1 тис.куб.м.

Пунктами 3.3, 3.4 Договору сторони встановили, що приймання-передача газу, переданого Товариством відповідачу у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу відповідачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі його показів комерційного вузла/вузлів обліку газу. Акт приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 5.2 Договору ціна за 1000 куб. м газу становить 1091,00 грн. без урахування податку на додану вартість, з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу. До сплати за 1000 куб.м природного газу - 1091,00 грн., крім того, ПДВ - 20% - 218,20 грн., всього з ПДВ 1309,20 коп.

Згідно з п.6.1 Договору оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 Договору встановлено, що у разі невиконання відповідачем пункту 6.1 Договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити Товариству, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно з пунктом 9.3 Договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у п'ять років.

Відповідно до пункту 11.1 Договору він набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

У цьому зв'язку судами встановлено, що на виконання умов Договору позивач здійснив поставку газу відповідачу упродовж 2013 року на загальну суму 104 377 994,03 грн., але останній оплатив його частково у сумі 33 008 691,96 грн. та з порушенням встановлених договором строків, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 71 369 302,07 грн., на яку позивачем були нараховані відповідні суми пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 № 30 "Про затвердження порядку та умови надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування", 01.10.2014 Головним управлінням Державної казначейської служби України у Волинській області, Департаментом фінансів Волинської обласної державної адміністрації, Управлінням фінансів та бюджету Луцької міської ради, Товариством та Підприємством було укладено договір № 504/30 про організацію взаєморозрахунків, згідно з пунктом 1 якого, його предметом є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до п.24 ст.14, п.2 ст.16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" і Порядку та умов надання субвенції.

Згідно з пунктами 2-9, 15 договору від 01.10.2014 № 504/30 Головним управлінням Державної казначейської служби України у Волинській області, Департаментом фінансів Волинської обласної державної адміністрації, Управлінням фінансів та бюджету Луцької міської ради, Товариством та Підприємством було погоджено перелік підприємств, установ та організацій, що беруть участь у проведенні взаєморозрахунків, та послідовність виконання сторонами договору щодо перерахування коштів від однієї сторони до іншої, та передбачалось, що після виконання договору сторони не матимуть одна до одної жодної претензії стосовно предмету договору.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 № 30 та розпорядження голови Волинської обласної державної адміністрації від 13.10.2014 № 419 "Про розподіл та перерозподіл обсягів субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на 2014 рік", 14.10.2014 на рахунок Підприємства надійшли бюджетні кошти в рахунок погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію у сумі 71 369 302,07 грн.

Підприємством платіжним дорученням № 4 означена сума заборгованості на виконання умов договору від 01.10.2014 №504/30 була перерахована на рахунок Товариства в якості оплати за спожитий природний газ, отриманий за Договором.

Сукупності встановлених у справі обставин суди дали належну оцінку і, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача відповідних сум пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

При цьому суди правильно виходили з того, що в даному випадку були відсутні підстави для застосування відповідальності до відповідача, передбаченої п.7.2 Договору та частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки умовами договору від 01.10.2014 №504/30 про організацію взаєморозрахунків були змінені умови та строки оплати поставленого природного газу за Договором, а наслідком виконання договору про організацію взаєморозрахунків, відповідно до досягнутої домовленості, передбачалась відсутність у сторін жодних претензій одна до одної стосовно предмета цього договору.

Аналогічна правова позиція щодо зазначеного питання викладена Верховним Судом України у постанові від 23.09.2014 у справі № 5011-35/1271-2012, що була допущена до провадження з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права у подібних правовідносинах. Відповідно до цієї постанови було відмовлено у задоволенні заяви дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 09 вересня 2013 року, прийнятої з такого ж питання.

Відповідно до частини першої статті 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Висновок суду щодо припинення на підставі пункту 1-1 частини першої статті 80 ГПК України провадження у справі в частині стягнення 71 369 302,07 грн. заборгованості не суперечить вимогам чинного законодавства, відповідає фактичним обставинам справи і не оскаржується жодною із сторін.

Враховуючи зазначене, а також з огляду на те, що наведені у касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують, суд не бере їх до уваги і вважає, що оскаржувана постанова суду відповідає вимогам чинного законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 17.11.2014 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17.12.2014 у справі № 903/1024/14 залишити без змін, а касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення.

Суддя В.Харченко
Суддя І.Бенедисюк
Суддя В.Палій