ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2015 р. Справа № 907/1082/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Кузь В.Л.

Орищин Г.В.

розглянув апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Ужгород б/н від 05.01.2015 р.

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 23.12.2014р.

у справі № 907/1082/14

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю „Дюна - Веста", м. Червоноград Львівської області

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Ужгород

про стягнення загальної суми 95 354,17грн. (в тому числі 85 688,16грн. - основний борг 9 666,01 грн. - нарахована пеня).

Представники сторін:

від позивача - Сидор С.Б. - представник

від відповідача - не з»явився

Права та обов'язки представникам сторін в судовому засіданні 10.03.2015р. відповідно до ст..ст.20, 22 ГПК України роз'яснено.

Клопотань про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку ст. 81№ГПК України, учасниками судового процесу не заявлено.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 23.12.2014р. у справі №907/1082/14 (суддя Карпинець В.І.) позов задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ТОВ „Дюна - Веста" залишок суми 77 838,03грн. основного боргу та суму 1 731,36грн. у відшкодування сплаченого судового збору. В решті суми заявлених позовних вимог по основному боргу відмовлено.

ФОП ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу б/н від 05.01.2015 р., в якій просить скасувати рішення суду та припинити провадження у справі, посилаючись на те, що судом порушено норми процесуального прав, оскільки Львівський апеляційний господарський суд у справі №907/436/14 відмовив по суті у задоволенні позовних вимог позивачу в частині стягнення заборгованості з оплати товару, поставленого за договором №104. Скаржник зазначає, що договір №104 від 30.12.2010р. є підставою спору у даній справі, а предметом спору є стягнення заборгованість з оплати поставленого товару згідно зазначеного договору. Отже, на думку скаржника, оскільки суд вирішив спір у справі №907/436/14 щодо стягнення такої заборгованості слід визнати наявність рішення господарського суду, що набрало законної сили між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, в зв»язку із чим провадження у даній справі підлягає припиненню відповідно до приписів п.2 ч.1 ст.80 ГПК України.

Наводить скаржник і інші підстави для скасування рішення суду.

ТОВ «Дюна-Веста» у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду, посилаючись на доводи викладені у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні 10.03.2015р., суд апеляційної інстанції встановив наступне:

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання укладеного між ТОВ „Дюна-Веста" (виробник) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (покупець) договору поставки №104 від 30.12.2010р. (а.с. 19-20), позивачем було передано відповідачеві товар (панчішно - шкарпеткову продукцію) в період з 15.10.2011р. по 22.12.2011р. на загальну суму 85 688,16грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи накладними, підписаними у двосторонньому порядку та скріпленими печатками сторін та які (дані накладні) містять найменування товару в асортименті, його кількість та ціну (а.с. 22-31).

Відповідно до п.3.6 договору розрахунок за отриманий товар покупцем здійснюється шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виробника. Остаточний розрахунок за отриману партію товару, згідно накладної, покупець робить не пізніше 60 календарних днів з моменту отримання товару, за виключенням окремих умов співпраці, які передбачають інші терміни розрахунку і регулюються у додаткових угодах до договору.

З огляду на викладене, судом першої інстанції встановлено, що відповідач (покупець) зобов"язаний був оплатити отриманий від позивача (виробника) товар за кожною окремою накладною не пізніше 60 календарних днів з дня його отримання та остаточний розрахунок за весь отриманий товар в період з 15.10.2011р. по 22.12.2011р. у загальній сумі 85 688,16грн. зобов"язаний був здійснити не пізніше 23.02.2012р., відповідно до умов п. 3.6 договору поставки №104 від 30.12.2010р.

В матеріалах справи відсутні докази проведення оплати отриманого товару у вищезазначеній сумі.

Залишок заборгованості за поставлений даний товар складає суму 77 838,03 грн.

Вищенаведене не заперечувалось представниками сторін в судовому засіданні 10.03.2015р.

Згідно із п.п. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п.1 ст.193 ГК України та ст. 526 ЦК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. А за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 525 ЦК України).

Згідно із ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, зокрема, що між сторонами про той же предмет і з тих же підстав є рішення господарського суду, що набрало законної сили, яким вирішено спір між позивачем та відповідачем про стягнення заборгованості з оплати товару у сумі 85 688,16грн., поставленого за договором №104 від 30.12.2010р. В обгрунтування наведеного скаржник зазначає, що Львівським апеляційним господарським судом постановою від 25.11.2014р. у справі №907/436/14 відмовлено у задоволенні позовних вимог у справі №907/436/14 в частині стягнення заборгованості у залишку суми основного боргу 77 838,03 грн. з оплати товару, поставленого за договором №104 від 30.12.2010р., а не залишено дані позовні вимоги без розгляду. Отже скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції фактично вирішив спір у справі №907/436/14 щодо стягнення такої заборгованості.

Щодо вищенаведеного судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається із мотивувальної частини постанови Львівського апеляційного господарського суду від 25.11.2014р. у справі №907/436/14, судом апеляційної інстанції встановлено, що заборгованість , зокрема, за договором № 104 від 30.12.2010р. (яка є предметом розгляду даного спору) є окремою підставою позову та не може бути стягнута за позовною заявою, підставою якої є договір № 107. В даному випадку позивач не доповнював позов новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин зі зміною посилання на норми матеріального чи процесуального права, а доповнив його новими підставами, зокрема, договором № 104 від 30.12.2010р., тобто змінив обставини, на яких ґрунтувалась його вимога.

Також у вищенаведеній постанові зазначено, що з письмових пояснень позивача від 23 червня 2014 року вбачається, що звернувся він з позовною заявою щодо стягнення заборгованості за договором № 107. Жодних посилань на інші договори позовна заява не містить. Поряд з цим, в письмових поясненнях позивач зазначає про наявність двох інших договорів, а саме, № 104 від 30.12.2010р. та №104 від 28.12.2011р. за якими наявна заборгованість.

З посиланням на п.3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" суд апеляційної інстанції зазначив, що у разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

Отже, враховуючи вищенаведене, судова колегія у даній справі прийшла до висновку, що питання наявності чи відсутності заборгованості відповідача за отриманий від позивача товар за договором №104 від 30.12.2014р. судом апеляційної інстанції у справі №907/436/14 не досліджувалось та судового рішення по суті вищезазначених вимог судом у справі №907/436/14 не приймалось.

Окрім того, в постанові апеляційної інстанції від 25.11.2014р. у справі №907/436/14, судова колегія також взяла до уваги те, що позивачем подано окремий позов про стягнення заборгованості за договором № 104 від 30.12.2010р.

Враховуючи наведене судова колегія прийшла до висновку про відсутність підстав вважати що спір між позивачем та відповідачем щодо наявної заборгованості з оплати товару, поставленого в період з 15.10.2011р. по 22.12.2011р. за договором №104 від 30.12.2010р. вже було вирішено господарським судом, а тому судом першої інстанції правомірно не взято до уваги твердження представника відповідача щодо необхідності припинення провадження у справі №907/1082/14, у відповідності до п.2 ч.1 ст.80 ГПК України.

Відповідно до ст. 22 ГПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Згідно приписів статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно пункту 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року №18, у випадку, якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки у відповідача наявна перед позивачем заборгованість у сумі 77 838,03 грн. з оплати товару, поставленого в період з 15.10.2011р. по 22.12.2011р. за договором №104 від 30.12.2010р., тому, з врахуванням вищезазначених норм ЦК України та ГК України, заявлені позовні вимоги є такими, що належним чином позивачем відповідно до вимог ст.ст. 32, 33, 34 ГПК України обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та фактичними обставинами, вказана сума залишку боргу підлягає до стягнення з відповідача в примусовому порядку на користь позивача.

Доводи наведені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що рішення прийняте із дотриманням норм законодавства та у відповідності до обставин справи, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.49 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд П О С Т А Н О В И В:

1.Рішення Господарського суду Закарпатської області від 23.12.2014р. у справі №907/1082/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.Справу направити у господарський суд Закарпатської області.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 06.04.2015р..

Головуючий суддя Галушко Н.А

Суддя Кузь В.Л.

Суддя Орищин Г.В.