КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2015 р. Справа№ 910/22547/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Гальченко В.Я. - представник, дов. б/н від 03.03.2015;

Пащенко М.О. - представник, дов. б/н від 24.10.2014;

Власенко Л.А. - представник, дов. б/н від 24.10.2014;

від відповідача: Дудник А.О. - представник, дов. № 3 від 06.01.2015;

від третьої особи: Дзюбало О.О. - представник, дов. № 01-22/6-106 від 17.01.2015;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Юті Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2014

у справі № 910/22547/14 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юті Україна"

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області

третя особа Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

про зобов'язання вчинити певні дії

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2015 розгляд апеляційної скарги у справі № 910/22547/14 відкладено на 23.03.2015.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.12.2014 у справі № 910/22547/14 у позові відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що, виходячи з обумовлених законом прав та охоронюваних законом інтересів сторін договору, зокрема, свободи укладення договору, відповідно, підписання будь-якого цивільно-правового договору, зокрема і додаткової угоди у відповідній редакції, запропонованій саме позивачем, - є саме правом, а не обов'язком сторони, а тому підстави вважати укладеним правочин в редакції позивача - відсутні; також, суд враховує і ті обставини, що позивачем відповідно до вимог п.14.1 договору не було отримано нового дозволу органу, уповноваженого управляти об'єктом оренди на пролонгацію договору оренди на новий строк та не було надано суду доказів направлення сторонам договору саме додаткової угоди № 2, яку він просить вважати укладеною.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2014 у справі № 910/22547/14 скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, неправильного застосування норм матеріального права і прийняти нове рішення, яким вважати додаткову угоду № 2 до договору оренди № 817 від 27.04.2009 про продовження строку дії, з розрахунком орендної плати між відповідачем, третьою особою та позивачем, укладеною в редакції, наведеній позивачем в апеляційній скарзі та яка є аналогічною, наведеній у позовній заяві.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Як зазначає скаржник, твердження суду першої інстанції про те, що листом № 06/08-12/02 від 06.08.2012, враховуючи отримання позивачем дозволу органу, уповноваженого управляти об'єктом оренди строком на 1 рік, позивач надав оригінал підписаної ним та третьою особою додаткової угоди № 1 з пропозицією продовжити термін дії договору, не відповідає фактичним обставинам справи, не є вірним та суперечить нормам чинного законодавства, що встановлюють процедуру продовження терміну дії договорів оренди відповідачем.

Скаржник зазначає про те, що, з огляду на завершення строку дії договору, 09.04.2012 звернувся до відповідача з листом № 09-04/2012-1 - з пропозицією продовжити дію договору на новий термін; у зв'язку з бездіяльністю відповідача, позивач листом № 06/08-12 від 06.08.2012 повторно звернувся з пропозицією продовження терміну дії договору, а у подальшому, лише через 4 місяці, з моменту закінчення дії договору, та першого запиту позивача на укладення додаткової угоди № 1, позивач отримав повідомлення - лист за № 13-14-2987 від 28.09.2012 та лист № 13-14-4268 від 22.08.2013, щодо неможливості пролонгації договору через відмову позивача застосувати збільшену відсоткову ставку 40%; листом за № 06/03-01 від 06.03.2014 позивач звернувся до відповідача з проханням продовжити термін дії договору, для чого провести оцінку майна, з надсиланням відповідно пакету документів для зазначених дій.

Скаржник вказує на те, що вважає договір пролонгованим на новий термін - до 27.03.2012; в подальшому, протягом 1 місяця з моменту спливу строку дії фактично продовженого договору на 1 рік, до 27.04.2013 та до 27.04.2014, відповідачем знову не було надано заперечення щодо пролонгації договору на новий строк, а листом від 06.08.2014 № 10-14-4060 відповідач повідомив позивача про необхідність здійснити остаточні розрахунки та звільнити приміщення, визначивши підставою для цього не закінчення строку дії договору, а відмову позивача застосувати збільшену відсоткову ставку 40%.

Скаржник наполягає на тому, що оскільки протягом 1 місяця до закінчення фактично пролонгованого терміну дії договору до 27.04.2014 від відповідача не надійшло повідомлення про припинення договору, а умова про надання погодження органу управління майном та зазначені дії може бути виконано виключно відповідачем згідно з ч.2 ст.9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", враховуючи, що позивач надав відповідачу заяву та відповідні документи на продовження терміну дії договору, а відповідачем пред'являлися рахунки для сплати за оренду майна, які оплачувались позивачем, то зазначений договір було пролонговано на новий термін, до 27.04.2015.

Як зазначає скаржник, позивачем не отримано відповіді від відповідача на листи, надіслані на лист відповідача від 19.09.2013 № 11-14-4972 про припинення договору та звільнення орендованого приміщення, що унеможливлює здійснення припинення договору; при цьому позивач продовжує здійснювати оплату рахунків за оренду майна.

Скаржник вважає висновок суду першої інстанції про те, що вчинення стороною дій, направлених на укладення і, відповідно, підписання будь-якого правочину, є правом сторони, яке реалізується у встановленому законом порядку, а не її обов'язком, таким, що не має прямого стосунку до обставин справи та наводить положення ч.8 ст.9, ст.28 Закону України "Про оренду державного та комунального майна, ст.ст.509, 526, 759, 764 ЦК України, ч.1 ст.285, ст.193 ГК України.

Скаржник посилається на недослідження судом першої інстанції питання щодо зазначеної відповідачем підстави неможливості пролонгації договору - відмову позивача застосувати збільшену відсоткову ставку 40%, у зв'язку з віднесенням позивача до суб'єктів господарювання, що здійснюють митно-брокерську діяльність та зазначає, що на момент укладення договору діяльність позивача на орендованому об'єкті була кваліфікована відповідачем, як діяльність транспортного підприємства, відповідно розмір орендної ставки становив 18%, зазначений розмір ставки згідно із п.п.9, 26 додатку 2 Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна залишилась незмінною відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 14.09.2011 № 961, п.3 додатку 2 Методики саме розмір орендної ставки з 18% до 40%, у випадку використання орендарем нерухомого майна для розміщення фінансових установ, ломбардів, бірж, брокерських, дилерських, рієлторських контор (агентств нерухомості), банкоматів, а скаржник, посилаючись, на положення ч.1 ст.16, ч.1 ст.17 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок", Методологічних основ та пояснень (КВЕД-2010), затверджених наказом Держкомстату від 23.12.2011 № 396, лист Фонду державного майна України № 10-16-15510 від 19.10.2012, вважає, що діяльність, яка здійснювалась позивачем, зокрема, декларування зовнішньоекономічних операцій на митному посту "Бориспіль", не є підставою доля застосування до позивача відсоткової ставки у розмірі 40%.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти доводів скаржника, посилаючись, зокрема, на те, що строк дії договору закінчився 27.03.2012 включно; за наданою інформацією Департаменту митних інформаційних технологій та статистики Державної митної служби України листом від 08.08.2012 за № 18/15-17-5460, декларування зовнішньоекономічних операцій на митному посту "Бориспіль" Київської обласної митниці здійснювало 24 господарюючих суб'єкта, серед яких значиться позивач, тому відповідачем листом від 22.08.2013 № 13-14-4268 повідомлено позивача, що продовження дії договору оренди не вбачається можливим, з огляду на неналежне виконання орендарем своїх обов'язків за договором.

Третя особа у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначає про те, що відповідно до звернення позивача до відповідача і третьої особи листом від 27.01.2012 № 2012/01/27-1 щодо продовження дії договору, листом Міністерства інфраструктури України від 27.06.2012 № 6651/16/10-12 було надано згоду на продовження на один рік терміну дії договору, у зв'язку з чим позивачем та третьою особою було підписано і передано відповідачу, для підписання, додаткову угоду № 1 до договору, за змістом якої термін дії договору продовжувався на один рік до 26.03.2013 включно; посилаючись на ч.ч.1, 2 ст.416 Митного кодексу України, третя особа зазначає, що діяльність транспортних підприємств з перевезення вантажів (митний брокер) на відміну від брокерської контори, не належить до фінансової установи, саме за розміщення якої (брокерська контора) і визначено орендну ставку на рівні 40%.

Статтями 99, 101 ГПК України встановлено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі; апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції; у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, третьої особи, враховуючи доводи відзивів на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги, встановивши наступне.

Позивачем подано до суду першої інстанції позовну заяву, у якій позивач просив вважати додаткову угоду № 2 до договору оренди № 817 від 27.04.2009 про продовження строку дії з розрахунком орендної плати між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області, Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Юті Україна", укладеною у редакції, наведеній у позовній заяві.

Як вбачається із матеріалів справи, 27.04.2009 між позивачем, відповідачем та третьою особою укладено договір оренди № 817 нерухомого майна, що належить до державної власності, згідно із п.п.1.1, 1.2, 1.4 якого відповідач, за договором орендодавець, передає, а позивач, за договором орендар, приймає в строкове платне користування приміщення № 49 на другому поверсі офісної будівлі площею 16,2 кв.м (далі - майно); майно знаходиться на балансі третьої особи, за договором балансоутримувача та розміщене за адресою: 08307, Київська обл., м. Бориспіль, аеропорт; майно передається в оренду для розміщення офісу щодо оформлення документації та перевезення вантажів авіатранспортом.

Згідно з п.п.14.1, 14.3, 14.4 договору оренди № 817, цей договір укладено строком на два роки одинадцять місяців, що діє з 27.04.2009 до 27.03.2012 включно; зміни і доповнення або розірвання договору допускаються за письмовим погодженням сторін та уповноваженого органу управління; зміни та доповнення, що пропонується внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною; у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором; зазначені дії оформляються додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною договору при обов'язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об'єктом оренди.

Сторонами погоджено розрахунок плати за базовий місяць оренди за договором № 817 від 27.04.2009, відповідно до якого вартість об'єкта оренди за експертною оцінкою станом на 30.11.2008 без ПДВ становить 238 275,24 грн., застосовані величини: орендна ставка 18%, листопад 2008, орендна плата без ПДВ - 3 574,13 грн.

30.04.2009 сторонами складено акт передачі-приймання орендованого майна.

Згідно з ч.4 ст.284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін; у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відповідно до ст.764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк. який був раніше встановлений договором.

В ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-ХІІ із змінами (далі - Закон № 2269), встановлено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звертався до відповідача із пропозиціями продовжити договір оренди № 817 від 27.04.2009 з моменту завершення строку його дії, зазначеного у п.14.1 договору на той самий термін і на тих самих умовах листом від 09.04.2012 № 09-04/2012-1, а у серпні 2012р. звернувся з проханням розглянути та підписати додаткову угоду № 1 до договору оренди № 817 від 27.04.2009, три примірники якої, підписані позивачем та третьою особою було додано - лист від 06.08.2012 № 06/08-12/02.

Відповідач листом від 28.09.2012 за № 13-14-2987 повідомив позивачу про встановлення у додатку до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 24.10.1995 № 786 орендної ставки для розміщення брокерських контор у розмірі 40%; щ розмежування між фінансовими брокерами та митними брокерами Методикою не передбачено; послався на види діяльності позивача згідно із довідкою з ЄДРПОУ, листи ФДМУ від 14.04.2011 № 10-16-5272, від 13.02.2012 № 14-09-552 та із вказаним листом надіслав позивачу для підписання додаткову угоду і розрахунок орендної плати, з внесенням відповідних змін до договору оренди та з проханням терміново розглянути, підписати і повернути відповідачу.

Як вбачається із доданого відповідачем до проекту додаткової угоди № 1 до договору оренди № 817/02.1.2-24-179 від 27.04.2009, проекту розрахунку плати за перший (базовий) місяць оренди державного майна, що знаходиться на балансі ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", відповідачем застосована орендна ставка 40%.

Не погодившись із запропонованим проектом додаткової угоди із зазначеним розрахунком орендної плати, позивачем надсилались відповідачу листи із обґрунтуванням підстав застосування орендної ставки у розмірі 18%, зокрема, № 30/10-01 від 30.10.2012, № 27/12-01 від 27.12.2012, № 27/12-02 від 27.12.2012, № 11/09-02 від 11.09.2013.

Відповідач листом від 19.09.2013 № 11-14-4972 повідомив позивачу про те, що, оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо продовження договору оренди № 817, то відповідач повторно зобов'язує позивача здійснити остаточні розрахунки по орендних платежах та звільнити орендоване приміщення , керуючись пунктом 2.4 договору.

У подальшому, листами № 06/03-01 від 06.03.2014, № 30/07/14-02 від 30.07.2014 позивач просив відповідача провести конкурс в терміни, обумовлені чинним законодавством України та надати позивачу додаткові угоди для пролонгації договору оренди № 817 від 27.04.2009.

Відповідач у листі від 06.08.2014 № 10-14-4060 повторно зобов'язав позивача здійснити остаточні розрахунки по орендних платежах та звільнити орендоване приміщення, керуючись пунктом 2.4 договору.

Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що позивачем першим було зроблено пропозицію про укладення додаткової угоди до договору № 817 від 27.04.2009, надіславши три примірника цієї додаткової угоди за № 1 відповідачу для підписання із супровідним листом № 06/08-12/02 від 06.08.2012, а пропозиція укласти додаткову угоду № 1 до договору оренди № 817 в іншій редакції, запропонованій відповідачем, останнім була надіслана позивачу із супровідним листом від 28.09.2012 № 13-14-2987.

Таким чином, оскільки протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору оренди № 817 від 27.04.2009 були відсутніми заяви сторони про припинення або зміну умов договору оренди він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, а саме, договір оренди № 817 від 27.04.2009 вважається продовженим до 27.02.2015 включно.

Відсутність оформлення зазначеного факту щодо продовження договору, встановленого в п.14.4 договору оренди № 817, ст.17 Закону № 2269, ст.284 ГК України, ст.764 ЦК України, додатковою угодою, про яку вказано у другому реченні пункту 14.4 договору № 817, не змінює того, що договір оренди № 817 від 27.04.2009 є продовженим, оскільки мали місце обставини, за наявності яких передбачено продовження договору оренди вищезазначеними нормами матеріального права та договором, а із змісту другого речення п.14.4 договору № 817 вбачається, що зазначена додаткова угода передбачає лише письмову констатацію факту продовження договору, що юридичного значення для встановлення факту продовження договору оренди не має.

У матеріалах справи є наявним лист Міністерства інфраструктури України від 27.06.2012 № 6651/16/10-12, яким погоджено продовження договору оренди № 817 на один рік .

В п.14.4 договору № 817 передбачено, що додаткова угода оформлюється при обов'язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об'єктом оренди.

Однак, умовами ст.17 Закону № 2269, ст. 284 ГК України, ст. 764 ЦК України не передбачено додатковою умовою продовження договору оренди, крім зазначених, також дозвіл органу, уповноваженого управляти об'єктом оренди.

Статтею 9 Закону № 2269 передбачено порядок укладення договору оренди, яким унормовано, що саме орендодавець надсилає копії матеріалів про оренду державного майна органу, уповноваженому управляти відповідним майном, а останній розглядає подані йому матеріали і протягом п'ятнадцяти днів після їх надходження надсилає орендодавцеві висновки про умови договору оренди або про відмову в укладенні договору оренди; орендодавець відмовляє в укладенні договору оренди в разі, якщо, зокрема, орган, уповноважений управляти майном, не дає згоди на укладення договору оренди.

Таким чином, Законом саме на орендодавця покладено обов'язок звернення до органу, уповноваженого управляти майном із запитом про надання згоди на, у даному випадку, продовження договору оренди, що належить здійснити орендодавцю завчасно, оскільки відповідно до згаданих норм законодавства саме орендодавець, як сторона за договором оренди, має право відповідно до ст.17 Закону № 2269 надати заяву орендарю про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, що належало було у даному випадку зробити до 27.04.2012 включно.

Як вже зазначалось, листом від 27.06.2012 № 6651/16/10-12 Міністерством інфраструктури України надано дозвіл на продовження договору оренди № 817 на один рік, тобто по 27.06.2013.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази того, що Міністерством інфраструктури України не надано згоди на продовження договору оренди № 817 після 27.06.2013. Також немає доказів того, що це питання було порушено орендодавцем перед органом, уповноваженим управляти майном, хоча, як передбачено статтею 9 Закону № 2269, саме орган, уповноважений управляти державним майном, робить висновки про умови договору оренди.

Як вбачається із наведеної позивачем у позовній заяві додаткової угоди № 2 до договору оренди № 817 від 27.04.2009 року нерухомого майна, що належить до державної власності від 26 березня 2014р., в пункті 4 цієї додаткової угоди № 2 передбачено умову про продовження дії договору до 26 березня 2015 року включно.

Отже, оскільки, як вже зазначалось, договір оренди № 817 є продовженим до 27.02.2015 включно, то зазначена позивачем угода № 2 від 26.03.2014 фактично є угодою про зміни до договору оренди № 817.

Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч.ч.1, 4 ст.188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором; у разі, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

В п.14.3 договору № 817 сторони передбачили, що зміни і доповнення або розірвання договору допускаються за письмовим погодженням сторін та уповноваженого органу управління; зміни та доповнення, що пропонується внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною.

Як вбачається із матеріалів справи, сторонами не було досягнуто згоди щодо у мов додаткової угоди до договору оренди № 817 від 27.04.2009.

Аналіз змісту додаткової угоди № 2, наведеної позивачем у позовній заяві, додаткової угоди № 1, доданої відповідачем до листа від 28.09.2012 № 13-14-2987, договору оренди № 817 від 27.04.2009, надає підстави для висновків про те, що наведена позивачем у позовній заяві додаткова угода № 2 має умови у п.п.4, 5, 6 інші, ніж умови додаткової угоди № 1, також, позивачем до додаткової угоди № 2 не включено умови п.п.11, 12 додаткової угоди № 1, запропонованої відповідачем; у порівнянні із договором оренди № 817, умови, викладених у новій редакції п.п.1.1, 1.3, 3.2, 3.9, 3.11, 5.6, 5.7, 5.9 та розрахунку плати за перший (базовий ) місяць оренди, відрізняються від погоджених за договором № 817 від 27.04.2009.

В п.17 додаткової угоди № 2 вказано, що відповідно до ч.3 ст.631 Цивільного кодексу України сторони домовились, що положення цієї угоди застосовуються до відносин між ними, які виникли до її укладання.

Таким чином, позивачем у додатковій угоді змінено умови договору № 817 від 27.04.2009, при цьому наявності згоди відповідача на зазначені зміни у матеріалах справи немає.

В ч.4 ст.179 ГК України встановлено, що при укладенні господарських договорів сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно із ч.1 ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, відсутні підстави визнати обов'язковими умови додаткової угоди № 2, в редакції позивача, для всіх учасників договору за відсутності згоди, зокрема, орендодавця.

Позивач посилається на вимоги відповідача здійснити розрахунки по орендній платі відповідно до запропонованої відповідачем редакції додаткової угоди № 1, та неможливість врегулювання питань щодо продовження строку дії договору.

Однак, предметом господарського спору в справі № 910/22547/14 не є питання, пов'язані із розрахунками між сторонами за договором оренди № 817 від 27.04.2009.

Щодо продовження строку дії договору оренди № 817 нерухомого майна, що належить до державної власності, у подальшому, то ці питання належить вирішувати своєчасно, відповідно до порядку, встановленому нормами чинного законодавства про оренду державного майна.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами чинного законодавства та відповідно до матеріалів справи, для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1 Рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2014 у справі № 910/22547/14 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юті Україна" без задоволення.

2.Справу № 910/22547/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 02.04.2015.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха