РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 року Справа № 906/79/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Крейбух О.Г. , суддя Демянчук Ю.Г.

при секретарі Новоселецький І.А.

за участю представників сторін:

прокурора: Маринич В.В.

відповідача 1: представник не з'явився;

відповідача 2: представник не з'явився;

органу ДВС: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача 2 Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Житомирської області від 10.02.15р. у справі № 906/79/14 (суддя Кудряшова Ю.В.)

за позовом Прокурора м. Житомира в інтересах держави

до відповідача 1:Житомирської міської ради

про визнання незаконним та скасування п.1 в частині п. п. 15, 16 додатку 1 до рішення Житомирської міської ради №528 від 18.04.2013, визнання недійсними договорів купівлі - продажу, повернення приміщень

Орган ДВС: Корольовський відділ державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Житомирської області у справі №906/79/14 від 10.02.15р. в задоволенні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на дії Корольовського ВДВС Житомирського МУЮ відмовлено. Направлено прокурору Житомирської області в порядку ст. 90 ГПК України повідомлення про факт умисного невиконання та перешкоджання виконанню рішення у даній справі ОСОБА_1

Ухвала місцевого господарського суду мотивована тим, що вимога, яку виставив державний виконавець фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 щодо повернення приміщень, є наслідком виконання наказів господарського суду Житомирської області від 28.08.2014р. у справі №906/79/14 у відкритому виконавчому провадженні, що цілком кореспондується із ст.ст. 5, 11, 17 Закону України "Про виконавче провадження", Інструкції про проведення виконавчих дій, Інструкції з організації примусового виконання рішень, Відтак вважати, що державний виконавець діяв поза межами правового поля та відкритого виконавчого провадження, у суду першої інстанції підстав не було. Подання скарги відповідачем у даній справі - це не що інше, як систематичне зловживання процесуальними правами, направленими на невиконання судового рішення, яке направлене на відновлення майнових прав територіальної громади.

Не погоджуючись із прийнятою ухвалою суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 10.02.15р. у справі 906/79/14 та прийняти нове рішення, яким задоволити скаргу від 29.01.2015р.

На думку апелянта, оскільки вона формально набула право власності на приміщення в момент підписання договорів купівлі-продажу, проте право власності на приміщення площею 9кв.м не виникло у зв'язку із тим, що воно вже перебувало у власності територіальної громади, то у державного виконавця відсутнє будь-яке право вимагати повернення такого приміщення, оскільки воно є у власності територіальної громади.

У апеляційній скарзі просить визнати дії та рішення, а саме вимогу про повернення приміщення незаконною і зобов'язати старшого державного виконавця Корольовського відділу ДВС Житомирського МУЮ Мирошник І.М. задовольнити вимоги ОСОБА_1 та усунути порушення або іншим шляхом поновити її порушені права та винести постанову про закінчення виконавчого провадження по судовим наказам № 906/79/14 від 28.08.2014р.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Крім того, апелянт, як на підставу скасування ухвали суду першої інстанції, посилається на те, що судом не досліджено докази та обставини справи, на які посилався відповідач 2. За твердженням апелянта, суд першої інстанції схиляв ОСОБА_3 до підписання актів приймання-передачі приміщень, які їй не належать. Також посилання суду першої інстанції на те, що не можливо ідентифікувати приміщення, є безпідставними. Сама ж оспорювана ухвала суду прийнята за відсутністю об'єкта оскарження та відповідача, від яких не надходило клопотання чи повідомлення про розгляд без їх участі даної скарги. Суд проявив явну упередженість під час розгляду скарги.

Представниками органу прокуратури, органу ДВС подано відзиви на апеляційну скаргу, відповідно до яких вони просять суд ухвалу господарського суду Житомирської області від 10.02.15р. залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення з підстав, викладених у відзивах.

Представники відповідача 1, 2, органу ДВС в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (ухвали суду, а. с. 68-69, 71).

На адресу Рівненського апеляційного суду надійшло клопотання від представника відповідача 2 про відкладення розгляду справи у зв'язку із зміною та зайнятістю в іншому засіданні.

Відповідно до п.3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Одночасно, застосовуючи у відповідності до част.1 ГПК України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи част.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Окрім того, будь-яких доводів щодо поважності причин неможливості явки в судове засідання 06.04.2015 року у клопотанні не наведено.

Водночас, згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи наведене, а також приписи ч. 3 ст. 22 ГПК України, за якою сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного й об'єктивного дослідження всіх обставин справи, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача 2 клопотання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1. про відкладення розгляду апеляційної скарги та вважає, що оскільки явка сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, сторони належним чином були повідомлені про день, час і місце розгляду апеляційної скарги, апеляційну скаргу можливо розглянути без участі відповідача 1, 2, представника органу ДВС за наявними матеріалами.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення прокурора у судовому засіданні, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що ухвалу господарського суду Житомирської області від 10.02.15р. у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу скаржника - без задоволення, виходячи з наступного.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Аналізуючи надані докази, оцінюючи їх у сукупності, колегією суддів апеляційної інстанції взято до уваги наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням господарського суду Житомирської області від 03.04.2014 року визнано незаконним та скасовано п.1 в частині п. п. 15, 16 додатку 1 до рішення Житомирської міської ради № 528 від 18.04.2013 "Про перелік об'єктів комунальної власності міста Житомира, що підлягають та не підлягають приватизації в 2013 році" в частині затвердження переліку об'єктів комунальної власності м. Житомира, що підлягають приватизації в 2013 році, до якого включено об'єкти нерухомості за адресою АДРЕСА_1. Також визнано недійсним договір купівлі-продажу приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 24 кв. м. від 31.07.2013 зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за НОМЕР_2. Крім цього визнано недійсним договір купівлі-продажу приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 9 кв. м. від 09.12.2013 зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за НОМЕР_3.

Згідно вищезазначеного рішення фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1, (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) необхідно повернути приміщення, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 24 кв. м. вартістю 73370,40грн. та приміщення, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 9 кв. м. вартістю 27528,00грн до комунальної власності територіальної громади м. Житомира.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.06.2014 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 на рішення господарського суду Житомирської області від 03.04.14 р. у справі № 906/79/14 задоволено. Апеляційну скаргу Житомирської міської ради на рішення господарського суду Житомирської області від 03.04.14 р. у справі № 906/79/14 задоволено. Рішення господарського суду Житомирської області від 03.04.14 р. у справі № 906/79/14 скасовано. Прийнято нове рішення. В задоволенні позовних вимог прокурора м. Житомира відмовити. Пункт 9 резолютивної частини рішення залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.08.2014 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Рівненської області задоволено. Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 04 червня 2014 року у справі за №906/79/14 скасовано, залишено в силі рішення господарського суду Житомирської області від 03 квітня 2014 року.

28.08.2014 року на виконання рішення господарського суду Житомирської області від "03" квітня 2014 р. та постанови Вищого господарського суду України від "06" серпня 2014 р. у справі № 906/79/14 господарським судом Житомирської області видано накази.

12.09.2014 року державним виконавцем Корольовського відділу ДВС Житомирського міського управління юстиції у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконанню наказу господарського суду Житомирської області від 28.08.2014 року (про повернення приміщення площею 24кв.м.) із наданням терміну для виконання самостійно в добровільному порядку.

В добровільному порядку боржником самостійно наказ господарського суду Житомирської області від 28.08.2014 року (про повернення приміщення площею 24кв.м.) виконаний не був.

21.01.15р. за №26/3-30/454 на адресу ОСОБА_1, Житомирської міської ради, прокуратури м.Житомира старшим державним виконавцем Корольовського відділу ДВС Житомирського МУЮ Ратушною О.В. було надіслано вимогу про повторне примусове виконання наказу господарського суду Житомирської області від 28.08.2014 року (про повернення приміщення площею 24кв.м.)

29.01.2015 до суду першої інстанції надійшла скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, згідно якої просить визнати дії та рішення, а саме - вимогу про повернення приміщень незаконною і зобов'язати старшого державного виконавця Корольовського ВДВС Житомирського МУЮ Мірошник І.М. задовольнити дані вимоги та усунути порушення або іншим шляхом поновити її порушені права, тобто винести постанову про закінчення виконавчого провадження по судовим наказам №906/79/14 від 28.08.2014р.

До скарги фізична особа-підприємець ОСОБА_1 додає докази направлення даної скарги сторонам виконавчого провадження, копію вимоги від 21.01.2015 року за №26/3-30/454 та конверту.

В скарзі скаржник просить визнати дії та рішення, а саме вимогу за вих. №26/3-30/454 від 21.02.2015 про повернення приміщень незаконною зобов'язати старшого державного виконавця Корольовського відділу ДВС Житомирського МУЮ Мирошник І. М. задовольнити її вимоги та усунути порушення або іншим шляхом поновити порушені права скаржника, а саме винести постанову про закінчення виконавчого провадження по судовим наказам № 906/79/14 від 28.08.2014 року.

Як підставу своїх вимог скаржниця зазначає, що державний виконавець вимагає звільнення даних приміщень загальною площею 24 кв. м та 9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, але це є перевищення повноважень або невірне тлумачення рішення суду та судових наказів по рішенню.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, дане право підтверджується відповідними правовстановлюючими документами.

Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 182, ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту його державної реєстрації.

Також відповідач-2 вважає, що формально набула право власності на дані приміщення в момент підписання договорів купівлі-продажу, що були предметом спору в суді, але право власності у неї так і не виникло на приміщення 9 кв. м. так як їй було відмовлено в державній реєстрації такого права, оскільки по даному приміщенню в реєстрі інший власник, а саме територіальна громада м. Житомира.

03.04.2014 року рішенням господарського суду Житомирської області по справі №906/79/14 позов прокурора задоволено, та визнано договори купівлі-продажу даних приміщень недійсними, тим самим прокурор своїми діями, а суд своїм рішенням повернув приміщення у комунальну власність територіальної громади м. Житомира, а відповідач-2 (заявник) автоматично позбулась права власності.

На думку заявниці скарги, рішення суду виконано в повному об'ємі і видавати судовий наказ в цій частині було не обов'язковим, а державним виконавцем відкривати виконавче провадження, так як вимоги виконані, а приміщення повернуто у власність територіальної громади.

Крім того, право власності у відповідача-2 (заявниці скарги) на приміщення в 9 кв. м. так і не виникло, а 24 кв. м. знаходиться у власності іншої особи.

Тож ФОП ОСОБА_1 стверджує, якби договори купівлі-продажу були б дійсними, вона не має змоги повернути дані приміщення у власність територіальної громади м. Житомира, так як на 9 кв. м. право власності у неї і не виникло, а приміщення площею 24 кв. м. перебуває у власності у іншої особи.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 29.01.15р. задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

1. Як зазначалося судом другої інстанції вище, накази господарського суду Житомирської області №906/79/14 від 28.08.2014р. на повернення приміщень видані були окремо на приміщення 24 кв.м. та 9 кв.м. - тобто у межах однієї справи та за однією датою два виконавчих документи.

Згідно ст. 8 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ, а боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

У відповідності зі ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим законом.

2. На адресу боржника 21.01.15р. надіслано вимогу за №26/3-30/454 про прибуття за адресою місцезнаходження приміщення площею 24кв.м. - АДРЕСА_1 для вчинення дій, пов'язаних із виконанням виконавчого документа - для повернення приміщення.

Згідно п.1.5 Інструкції з організації примусового виконання рішень під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України

Згідно п. 2 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

3. Оскаржуючи дії старшого державного виконавця Корольовського відділу ДВС Житомирського МУЮ Мирошник І. М., скаржниця ОСОБА_1 не надала доказів того, що має місце порушення її прав у виконавчому провадженні саме зі сторони державного виконавця Мирошник І.М.: що на її адресу була надіслана вимога органу ДВС саме за підписом цього державного виконавця.

У додатках до скарги наведено вимогу за №26/3-30/454 від 21.01.15р.

Адже додаючи до своєї скарги копію вимоги, скаржниця ОСОБА_1 неправомірні дії виконавця обґрунтовує саме надісланням на її адресу такої вимоги.

Суд апеляційної інстанції у даній постанові звертав увагу, що така вимога на адресу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 надсилалася старшим державним виконавцем Корольовського відділу ДВС Житомирського МУЮ Ратушною О.В. на виконання виконавчого листа по поверненню приміщення площею 24кв.м.

Відтак старший державний виконавець Корольовського відділу ДВС Житомирського МУЮ Мирошник І. М. до надіслання вимоги за №26/3-30/454 від 21.01.15р. не має жодного відношення (за тими доказами, що надала до скарги від 29.01.15р. ОСОБА_1).

Відтак в цій частині скарга є безпідставною та необґрунтованою, а фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в її задоволенні слід відмовити.

Господарський суд Житомирської області прийшов до такого ж висновку.

Апелюючи до суду апеляційної інстанції, апелянт наводить ті ж обставини, що були предметом розгляду у суді І інстанції, не звернувши увагу на зазначене судом апеляційної інстанції вище.

Таким чином доводи апеляційної скарги спростовуються наведеним вище у даній постанові обґрунтуванням.

Разом з тим у апеляційній скарзі апелянт наводить обставини та свою незгоду щодо прийняття судом першої інстанції повідомлення, яке надіслано прокурору Житомирської області в порядку статті 90 ГПК України, фактично оскаржуючи в апеляційному порядку ухвалу господарського суду Житомирської області від 10.02.15р. в цій частині та постановлене повідомлення.

За змістом частини 1 статті 106 ГПК України окремо від рішення місцевого господарського суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окрема ухвала місцевого господарського суду.

Окрема ухвала постановляється судом у разі виявлення при вирішенні господарського спору порушення законності або недоліки в діяльності підприємства, установи, організації, державного чи іншого органу (ч.1 ст.90 ГПК України) і може бути оскаржена в установленому порядку.

На відміну від окремої ухвали при виявленні господарським судом у діяльності працівників підприємств та організацій порушення законності, що містять ознаки кримінального правопорушення, господарський суд надсилає про цей факт повідомлення прокурору або органу досудового розслідування (ч.4 ст.90 ГПК України). У цьому випадку процесуальний закон не передбачає оскарження ні власне повідомлення, як окремого документу, ні ухвали (чи рішення, постанови), якою таке повідомлення застосоване.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені відповідачем 2 в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що ухвала господарського суду першої інстанції прийнята з врахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 - 106 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 18.03.15р. залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Житомирської області від 10 лютого 2015 року у справі №906/79/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Матеріали оскарження ухвали господарського суду Житомирської області від 10.02.2015р. повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Юрчук М.І.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Демянчук Ю.Г.