КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2015 р. Справа№ 925/126/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Зеленіна В.О.

Синиці О.Ф.

За участю секретаря судового засідання Ворони В.В.

Представники сторін у судове засідання не з'явилися

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Черкаського обласного відділення Фонду соціального

захисту інвалідів

на рішення Господарського суду Черкаської області

від 09.02.2015 року

у справі № 925/126/15 (суддя Спаських Н.М.)

за позовом Черкаського обласного відділення Фонду соціального

захисту інвалідів

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кондитерська

фабрика «Меркурій»

про зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 09.02.2015 року по справі № 925/126/15 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Черкаське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Черкаської області від 09.02.2015 року по справі № 925/126/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.02.2015 року апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 25.03.2015 року.

16.03.2015 року через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Кондитерська фабрика «Меркурій» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для повного, всебічного та правильного вирішення справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення по суті спору.

16.03.2015 року через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Кондитерська фабрика «Меркурій» надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача.

Представник Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів у судове засідання не з'явився.

Ухвала Київського апеляційного господарського суду від 25.02.2015 року про прийняття апеляційної скарги до провадження була вручена позивачу 02.03.2015 року.

Колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників сторін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

26.10.2010 року між Черкаським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів (далі - Фонд, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кондитерська фабрика «Меркурій» (далі - ТОВ «Кондитерська фабрика «Меркурій», відповідач) було укладено договір № 1 про надання цільової позики на створення робочих місць для працевлаштування інвалідів (далі - Договір).

Згідно з умовами Договору позивач надає відповідачу грошові кошти на безпроцентній основі в розмірі 895 000,00 грн. зі строком повернення до трьох років, а відповідач зобов'язався використати кошти за цільовим призначенням та повернути позику в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до п. 1.1 Договору строк повернення позики: ІІ квартал - 200 000,00 грн., ІІІ квартал 2013 року - 600 000,00 грн., IV квартал 2013 року - 95 000,00 грн. Перебіг строку починається з моменту зарахування на рахунок відповідача грошових коштів.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що позика надається відповідачу з метою створення 12 (дванадцяти) робочих місць для працевлаштування інвалідів на умовах відповідно до вимог Закону України «Про охорону праці», постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року № 70 «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а також згідно техніко-економічного обґрунтування та кошторису витрат створення робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів (додаток № 1), що є невід'ємною частиною Договору.

Додатком № 1 до Договору встановлено кошторис витрат на створення робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів на виконання Договору у розмірі 895 000,00 грн.

Додатком № 2 до Договору, укладеним на вимогу п. 2.2 Договору, сторони визначили графік працевлаштування інвалідів. У відповідності до графіку, працевлаштування інвалідів проводиться відповідачем з березня по червень 2011 року.

Згідно з п. 5.2.7 Договору, відповідач зобов'язаний забезпечити збереження існуючих робочих місць для інвалідів протягом дії Договору. Забезпечити збереження нових робочих місць для інвалідів, протягом 3-х років після виконання умов Договору. Забезпечити виплату заробітної плати працюючим і новоприйнятим на підприємстві інвалідам у розмірі не менше законодавчо встановленого рівня.

Додатком № 4 до Договору передбачено повернення грошових коштів позики на виконання Договору у жовтні 2013 року.

Таким чином, протягом 3-х років після виконання Договору має забезпечуватись збереження робочих місць для інвалідів, тобто по жовтень 2016 року.

Відповідно до актів перевірки цільового використання коштів, наданих як цільова позика на створення робочих місць для працевлаштування інвалідів від 27.08.2012 року та від 23.04.2013 року, відповідач виконав умови Договору щодо створення робочих місць та працевлаштування інвалідів (а.с. 23-24).

У письмових поясненнях сторін зазначено, що відповідач відповідно до цільового призначення використовував кошти та повернув їх позивачу, жодних претензій в цій частині сторони одна до одної не мають, даний факт також встановлено судом першої інстанції.

Згідно з актом перевірки виконання умов Договору від 29.12.2014 року, перевіркою за період з 01.01.2014 року по 29.12.2014 року встановлено, що у відповідача в 2014 році фактично відпрацювало на зазначених робочих місцях лише 6 інвалідів, тоді як повинно бути 12 інвалідів.

16.01.2015 року, на підставі зазначеного вище акту, позивач направив відповідачу лист № 58/01-12 про усунення виявлених порушень Договору.

З огляду на невиконання відповідачем умов Договору, Фонд звернувся з позовом про зобов'язання відповідача працевлаштувати, на створених робочих місцях за кошти Фонду, інвалідів у кількості передбаченій п. 2.1 Договору.

Позивач стверджує, що відповідачем порушено умови в частині дотримання вимог п. 5.2.7 Договору про забезпечення збереження нових робочих місць для інвалідів, протягом 3-х років після виконання умов Договору, тобто по жовтень 2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, не забороненою законом. Право інвалідів на працю, їх працевлаштування реалізується шляхом створення спеціального робочого місця, адаптацією основного й додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Тобто цією нормою визначено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування здійснюється двома шляхами: безпосереднє звернення інваліда до підприємства або звернення інваліда до державної служби зайнятості (з подальшим його направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії).

При цьому, цією статтею визначені обов'язки підприємства, що використовує найману працю: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів; надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для працевлаштування інвалідів; звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

За умовами п.п. 1.3, 2.1 Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 року № 316, форма подається до територіального органу Державної служби зайнятості України за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії).

У матеріалах справи містяться листи відповідача від 07.03.2014 року № 207/1, від 28.05.2014 року № 414, від 19.01.2015 року № 923, а також докази їх відправлення та отримання, адресовані Фонду, службі зайнятості та місцевій державній адміністрації з інформацію про наявність вакантних робочих місць для працевлаштування інвалідів. З огляду на відсутність звернень до відповідача з питань працевлаштування, він просив Фонд та службу зайнятості направляти інвалідів для їх працевлаштування на підприємство відповідача. Крім того, відповідач повідомив про готовність провести навчання за вказаними ним професіями з наступним працевлаштуванням.

Також у матеріалах справи є звіти від 19.03.2014 року, від 25.04.2014 року, від 13.05.2014 року, від 02.06.2014 року, від 10.07.2014 року, від 05.08.2014 року, від 24.09.2014 року, від 14.10.2014 року, від 04.11.2014 року, від 15.12.2014 року, від 14.01.2015 року за формою № 3-ПН про наявність вакансій у відповідача (а.с. 31-40, 42).

Проте, позивач зазначає, що робоче місце інваліда вважається створеним, якщо на ньому працевлаштовано інваліда, з яким в установленому законодавством порядку укладено трудовий договір (п. 4.4.4 «Інструкції з надання фінансової допомоги на поворотній і безповоротній основі та цільової позики за рахунок сум адміністративно-господарських санкцій та пені, що надходять до державного бюджету за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів», затвердженої наказом Мінпраці від 06.09.2010 року, № 270).

Колегія суддів вказує, що сторони не заперечують, що робочі місця для інвалідів відповідачем створені належним чином і готові до їх зайняття інвалідами.

Відповідач посилається на те, що ним створено всі умови для робити інвалідів, інформацію про вакансії було направлено як місцевому центру зайнятості, так і Фонду та місцевим органам влади. За кошти позивача було створено належні умови праці для інвалідів, робота інваліда оплачується в залежності від виробітку, однак інваліди не виявляють бажання працевлаштовуватися, на що відповідач не має ніякого впливу.

Положеннями ст. 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Умовами Договору, зокрема п. 5.2.7, передбачено зобов'язання фактичного працевлаштування інваліда, а не просто існування у відповідача відповідного облаштованого робочого місця.

Як зазначено вище, забезпечення прав інвалідів на працевлаштування здійснюється двома шляхами: безпосереднє звернення інваліда до підприємства або звернення інваліда до державної служби зайнятості (з подальшим його направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії). При цьому, чинне законодавство України не передбачає примусового працевлаштування особи на роботу і у відповідача немає впливу на волевиявлення інваліда влаштуватися на роботу саме до ТОВ «Кондитерська фабрика «Меркурій», якщо інвалід не виявляє такого бажання.

Іншого механізму забезпечити працевлаштування інвалідів ніж через поширення інформації про існуючі вакансії у відповідача немає.

Позивач не вказав суду, які ще заходи повинен був чи міг зробити, але не зробив відповідач для працевлаштування інвалідів на новостворені місця, або на їх утримання на роботі.

Доказів примусово звільнення інвалідів із зайнятих ними робочих місць, створення для них неналежних умов праці чи порушення щодо них трудового законодавства суду надано не було.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність вини відповідача у тому, що в нього є незаповнені вакансії для інвалідів, оскільки у відповідача, як у роботодавця, немає важелів впливу на волевиявлення працівника, які могли б забезпечити його примусове працевлаштування на роботу.

Крім того, відповідач і в даний час вважає своє договірне зобов'язання по працевлаштуванню інвалідів чинним та готовий прийняти їх на роботу у випадку відповідного звернення.

Таким чином, позивач не довів підстав для покладення на відповідача примусового зобов'язання по виконанню умов договору, оскільки таке зобов'язання фактично виконується ним у даний час у добровільному порядку.

З огляду на вказане вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог за їх недоведеністю.

Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що обраний позивачем спосіб захисту права не може бути примусово виконаний, оскільки, як державна виконавча служба так і відповідач позбавлені механізмів впливу на інвалідів, у даному конкретному випадку, щодо їх примусового працевлаштування, а отже, від відповідача взагалі не залежить результат виконання судового рішення у виді зобов'язання вчинити певні дії в межах спору у даній справі.

При цьому, зобов'язання інвалідів працевлаштовуватись у відповідача примусово, порушувало б їх права на вільний вибір праці, передбачений ст. 43 Конституції України.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, викладені Черкаським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів в апеляційній скарзі, не знайшли підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Черкаської області від 09.02.2015 року по справі № 925/126/15 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області від 09.02.2015 року по справі № 925/126/15 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 925/126/15 повернути до Господарського суду Черкаської області.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді В.О. Зеленін

О.Ф. Синиця

Повний текст рішення складено 30.03.2015 року.