ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"23" березня 2015 р. Справа № 911/549/15

за позовом Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма «Вікос», смт. Глеваха, Васильківський район

до Публічного акціонерного товариства «Київобленерго», м. Вишневе

про стягнення 162 949,39 грн.,

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників сторін:

позивач - Мельник П.М. предст. дов. б/н від 12.03.2015;

відповідач - Гулевич В.І. предст. дов. №57 від 10.09.2014.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма «Вікос» (позивач) до Публічного акціонерного товариства «Київобленерго» (відповідач) про стягнення 142 949,39 грн. збитків та 20 000,00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо зберігання обладнання, встановленого у приміщенні, яке належить відповідачу, внаслідок чого зникло локальне устаткування збору та обробки інформації загальною вартістю 142 949,39 грн.

Ухвалою господарського суду Київської області від 16.02.2015 у справі №911/549/15 було порушено провадження та призначено до розгляду на 23.03.2015 року.

Представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі, з підстав викладених у відзиві.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, 23.03.2015 у судовому засіданні була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представника позивача та відповідача, суд,

встановив:

Приватне підприємство «Виробничо-комерційна фірма «Вікос» звернулось до постачальника електричної енергії Публічного акціонерного товариства «Київобленерго» з завою про укладення договору про постачання електричної енергії.

16.11.2007 року ПАТ «Київобленерго» були видані технічні умови № КОЕ-5874 на приєднання електроустановок ПП ВКФ «Вікос», якими обумовлено у тому числі: точка підключення: РУ-10 кВ, РП-3; джерело електропостачання: ПС 35/10 кВ «Западинка»; добудувати та установити в РП -3 дві комірки, які укомплектувати необхідним устаткуванням; встановити установку локального збору інформації з лічильників та передавання її в АСКОЕ ЗАТ «А.Е.С. Київобленерго».

За словами позивача, на виконання вказаних технічних умов ПП «Вікос» придбана система зчитування АСКОЕ, за ціною 274800,00 грн., яка 30.12.2009 року була введена в експлуатацію за балансовою вартістю 229000,00 грн. в складі основного засобу КТП, на підтвердження чого, позивач надав відповідну довідку.

17.02.2009 між Публічним акціонерним товариством «Київобленерго» та Приватним підприємством Виробничо-комерційна фірма «Вікос» був укладений договір про постачання електричної енергії № 220020200.

14.12.2009 року між Приватним підприємством Виробничо-комерційна фірма «Вікос» та Публічним акціонерним товариством «Київобленерго» складений акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін № 7/11.

Як зазначає позивач, 20.10.2014 року, під час чергового зняття показників лічильників в приміщенні РП-3 «Западинка» представниками ПП ВКФ «Вікос» (інженер Марченко С.Ю.), Васильківського РП ПАТ «Київобленерго» (інженер Коломієць В.В.) та ТОВ «Монтаженерго» (директор Позняк В.С.) виявлено відсутність системи локального збору інформації з лічильників АСКУЕ.

За вказаним фактом позивачем було складено акт обстеження РП-3 з метою встановлення факту наявності установки локального збору інформації лічильників обліку електроенергії ПП ВКФ «Вікос» та самих лічильників від 20.10.2014.

На думку позивача, відповідальність за зникнення установки локального збору інформації покладена на відповідача.

Дане твердження позивач обґрунтовує тим, що правовідносини, які склались між ПАТ «Київобленерго» та ПП ВКФ «Вікос» у зв'язку з придбанням, встановленням та використанням зниклого майна, виникли на підставі Технічних умов, виданих відповідачем, та Договору про постачання електричної енергії та за своєю суттю є правовідносинами зберігання обладнання.

З огляду на вказані обставини, позивач вважає, що відповідач, як власник РП-3 повинен був зберігати обладнання ПП ВКФ «Вікос», у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про відшкодування відповідачем 142 949,39 грн. вартості втраченого обладнання та стягнення з відповідача 20 000,00 грн. моральної шкоди.

Відповідач проти позову заперечує та зазначає, що між сторонами не існувало правовідносин зі зберігання, відповідальність за власне обладнання несе позивач, а видача відповідачем Технічних умов не є підставою для виникнення зобов'язань по подальшому зберіганню встановленого, на виконання цих Технічних умов, обладнання.

Оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

За загальним правилом, встановленим частиною 1 даної статті, договір зберігання вважається укладеним з моменту передання речі на зберігання, тобто належить до категорії реальних договорів.

Всупереч вищезазначеному, матеріали справи не містять доказів того, що втрачене обладнання передавалось відповідачу на відповідальне зберігання чи між сторонами укладався договір зберігання обладнання.

Стосовно тверджень позивача, що відповідач як власник РП-3 повинен був зберігати, встановлене на виконання Технічних умов, обладнання позивача, суд зазначає наступне.

Встановлення вищевказаного обладнання було обов'язковою умовою для виникнення між позивачем та відповідачем відносин з постачання електричної енергії та укладання Договору про постачання електричної енергії №220029200.

Проаналізувавши умови даного договору, зокрема, п 1.1., відповідно до якого, постачальник (ПАТ «Київобленерго») продає електричну енергію споживачу (ПП ВКФ «Вікос») для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) ним електричної енергії та здійснює інші платежі за умовами цього договору, суд прийшов до висновку, що даний договір регулює взаємовідносини сторін виключно в частині постачання електричної енергії та не встановлює обов'язку відповідача зберігати засоби обліку, які є власністю позивача.

Таким чином, думка позивача, що на підставі Договору про постачання електричної енергії №220029200 у відповідача виник обов'язок зі зберігання обладнання, є хибною.

Статтею 224 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Загальні підстави цивільно-правової відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст. 1166 ЦК України, згідно якої для настання відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.

Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом.

Отже, предметом доказування згаданої позовної вимоги є факти неправомірних дій (бездіяльності) відповідача, виникнення шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) відповідача і заподіяння ним шкоди.

У ч. 1 ст. 1166 ЦК України міститься пряма вказівка на протиправність поведінки заподіювача шкоди як обов'язкову підставу деліктної відповідальності. Протиправна поведінка в цивільних правовідносинах означає порушення особою вимог правової норми, що полягає в здійсненні заборонених дій або в утриманні від здійснення наказів правової норми діяти певним чином (бездіяльність). Протиправною бездіяльністю є нездійснення дії, яка вимагається законом. Для покладення відповідальності на особу, яка не здійснила певні дії, необхідна наявність двох умов: наявність у особи обов'язку здійснити певні позитивні дії, що може випливати із прямої вказівки закону, договору, службових відносин, а також з випадків, створених самою особою; можливість їх здійснити за цих умов.

Як вже зазначалось вище, в даному випадку ПАТ «Київобленерго» не порушувало господарське зобов'язання (з огляду на його відсутність), а також не порушувало установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, оскільки чинним законодавством України на енергопостачальну організацію не покладено обов'язку зберігання майна споживачів.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов до висновку про відсутність всіх елементів складу цивільного правопорушення як необхідної умови для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків, оскільки позивачем не доведено та не надано суду доказів, що збитки є втратою внаслідок викраденого обладнання, яке останній зазнав внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань.

До того ж, варто зазначити, що Пунктом 2.1 ПКЕЕ встановлено, що межі балансової належності та експлуатаційної відповідальності між споживачем і електропередавальною організацією за технічний стан і обслуговування суміжних електроустановок фіксуються в акті розмежування балансової належності електроустановок і експлуатаційної відповідальності сторін.

Межа балансової належності та експлуатаційної відповідальності визначена Сторонами двостороннім Актом №7/11 від 14.12.2009 року. Даним Актом встановлено, що межа балансової належності зафіксована на:

Точка №1 - на нижніх контактах вимикача ВВ/ТЕЬ ком. №11 РГІ-3

Точка №2 - на нижніх контактах вимикача ВВ/ТЕЬ ком. №16 РП-3.

Локальне устаткування збору та обробки даних, згідно Акту розмежування, знаходиться на балансі ПП ВКФ «Вікос» та належить останньому на праві власності, і, відповідно, відповідальність за зберігання несе балансоутримувач.

Згідно норм ЦК України власність зобов'язує.

Відповідно до ст. 323 ЦК України, ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що обов'язок зберігання обладнання покладається виключно на його власника - Приватне підприємство Виробничо - комерційну фірму «Вікос».

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 20 000 грн. моральної шкоди, однак така вимога позивача не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті.

Судова практика розділяє поняття «моральна шкода» та «немайнова шкода». Так, під моральною шкодою Пленум Верховного Суду України розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, розуміються втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Системний аналіз статей 23 та 1167 ЦК України, змісту постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.95 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» дають підстави зробити висновок, що відшкодування моральної шкоди, завданої у вигляді душевних страждань, яких гіпотетично позивач зазнав внаслідок дій відповідача, має здійснюватися за загальними правилами відшкодування шкоди тобто, у разі наявності шкоди від протиправної поведінки, вини певної особи та причинно-наслідкового зв'язку між означеними категоріями.

Втім, судом встановлено, що відповідач не був зобов'язаний зберігати обладнання позивача, його втрата жодним чином не пов'язана з діями чи бездіяльністю відповідача, а отже відсутній обов'язковий елемент для відшкодування шкоди - протиправна поведінка відповідача.

До того ж, суду не надано жодних доказів приниженням ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням відповідачем інших дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до діяльності позивача.

За наведених обставин, доводи позивача викладені в позовній заяві господарський суд вважає непереконливими, оскільки наявні в матеріалах справи докази та встановлені на їх підставі обставини не підтверджують позовні вимоги.

З урахуванням вищезазначених обставин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір при відмові в задоволенні позову покладається на позивача.

Враховуючи вищезазначене, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 32-34, 44, 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Дата підписання повного тексту рішення: 02.04.2015р.

Суддя О.В. Щоткін