УХВАЛА

27.03.2015Справа № 910/6490/14
За скаргою Державного підприємства «Вугілля України»

на дії Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України при виконанні наказу від 04.12.2014 у справі № 910/6490/14

за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк»

до Державного підприємства «Вугілля України»

про стягнення 45225058,68 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Атаманенко О.П. (представник за довіреністю);

від відповідача (скаржника) - Андрусенко Ю.С. (представник за довіреністю);

від державної виконавчої служби - Рубель І.В. (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.06.2014 у справі №910/6490/14 позов Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» (Позивач) до Державного підприємства «Вугілля України» (Відповідач) задоволено та стягнуто 42087945 грн. 21 коп. процентів, 3137113 грн. 47 коп. пені, а також 73080 грн. судового збору.

Одночасно судом було відстрочено виконання рішення на шість місяців до 16.12.2014.

Рішення оскаржувалась в апеляційному порядку та постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.11.2014 було залишено без змін. На виконання рішення, з урахуванням строку його відстрочки, судом було видано відповідний наказ.

Ухвалою від 15.01.2015 у задоволенні заяви Державного підприємства «Вугілля України» про відстрочку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2014 у справі №910/6490/14 строком на 3 роки було відмовлено.

Від Державного підприємства «Вугілля України» надійшла скарга на дії Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України при виконанні наказу від 04.12.2014 у справі № 910/6490/14, у якій скаржник просить суд:

- визнати дії Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України по винесенню постанови про арешт коштів боржника від 04.03.2015 у виконавчому провадженні № 45903010 недійсними та неправомірними;

- скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 04.03.2015 у виконавчому провадженні № 45903010 про арешт коштів боржника.

Указану скаргу судом було прийнято до розгляду та призначено на 27.03.2015.

Державним виконавцем були надані суду письмові пояснення на скаргу та копії матеріалів виконавчого провадження, а Позивачем було подано відзив на скаргу.

Розглянувши подану скаргу, заслухавши пояснення представників сторін та державної виконавчої служби, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності суд встановив наступне.

24.12.2014 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень ДВС України було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №45903010 по виконанню наказу від 04.12.2014 у справі № 910/6490/14, 04.03.2015 було винесено постанову про арешт коштів боржника та цією ж датою було винесено постанову про приєднання даного виконавчого провадження до виконавчого провадження № 39997777.

Подана скарга мотивована тим, що один з рахунків, на які державний виконавець наклав арешт, є рахунком зі спеціальним режимом використання - для зарахування страхових коштів на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, тому кошти, що на ньому знаходяться, не є коштами боржника, а є спеціальними коштами, щодо яких має бути забезпечене їх цільове використання (сплата на загальнообов'язкове державне соціальне страхування), тому ці кошти не можуть бути спрямовані на забезпечення задоволення вимог кредиторів, тобто і Позивача в межах виконавчого провадження.

Також, як на підставу для скасування оскаржуваної постанови скаржник посилається на те, що всупереч додатку № 36 до Інструкції про проведення виконавчих дій (наказ МЮУ від 15.12.1999 N 74/5) державним виконавцем не було зазначено у постанові «Постанова може бути оскаржена в ________________ суді в 10-денний строк з моменту її одержання.», та натомість було зазначено «Постанова може бути оскаржена в 10-денний строк з моменту її одержання у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», тому скаржник вважає постанова не відповідає формі, встановленій вказаною Інструкцією.

Скаржник також вважає, що зазначенням у постанові при накладенні арешту фрази про арешт коштів, окрім перелічених рахунків, також на кошти «на всіх інших відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, що належать боржнику» поширюється і на поточні рахунки зі спеціальним режимом, що є неправомірним.

Проте з такими доводами скаржника суд погоджується лише частково, з огляду на наступне.

За приписами ст.ст. 11 та 52 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, та у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно, а отже - і на грошові кошти боржника, і стягнення звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах.

З наведених норм вбачається, що накладення арешту на банківські рахунки боржника є складовим елементом процесу виконавчого провадження, який застосовується органами державної виконавчої служби для збереження та звернення стягнення на грошові кошти боржника за рішенням суду.

Згідно зі ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець звертає стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що перебувають у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки і вклади державний виконавець отримує в органах доходів і зборів, інших органах державної влади, підприємствах, установах та організаціях, які зобов'язані надати йому інформацію у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача.

Приписи ч. 5 вказаної статті Закону передбачають випадки, у яких кошти не підлягають стягненню в порядку, встановленому даним Законом, але спірний в межах даної справи випадок до них не відноситься.

Натомість ст. 73 цього ж Закону передбачає, що стягнення не може бути звернено на виплати, зокрема: вихідну допомогу, що виплачується в разі звільнення працівника; допомогу у зв'язку з вагітністю та пологами; одноразову допомогу у зв'язку з народженням дитини; допомогу по догляду за дитиною; допомогу на лікування; допомогу на поховання та в інших випадках передбачених даною статтею.

Як убачається з доданої до скарги довідки ПАТ «Банк «Київська Русь», один з рахунків, на які державним виконавцем було накладено арешт (№ 5001) призначений для зарахування страхових коштів на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, тому банк відмовився виконати постанову державного виконавця про накладення на нього арешту.

Так, відповідно до ст. 34 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» у чинній на нас винесення оскаржуваної постанови редакції, страхувальник-роботодавець відкриває окремий поточний рахунок для зарахування страхових коштів у банках у порядку, встановленому Національним банком України. Страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок у банку або на окремий рахунок в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам. Страхові кошти, зараховані на окремий рахунок, не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів, на стягнення на підставі виконавчих та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до закону.

Тобто накладення арешту на кошти, що перебувають на відкритому у довідки ПАТ «Банк «Київська Русь» рахунку № 5001 було здійснено державним виконавцем протиправно, усупереч ст. 34 вказаного Закону, проте у таких діях відсутня вина державного виконавця, оскільки у наданих за його вимогою відомостях про відкриті боржником рахунки була відсутня інформація, що вищевказаний рахунок призначений для зарахування страхових коштів на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, отже на які згідно вказаної норми закону не може бути накладено арешт.

З огляду на наведене судом відхиляються доводи Позивача (стягувача) та державного виконавця щодо правовірності арешту, оскільки судом встановлено прямо протилежне виходячи з вимог ст. 34 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці». Так само судом відхиляється посилання Позивача (стягувача) на відсутність підстав для задоволення скарги, оскільки права скаржника не порушені - згідно наданої у довідки ПАТ «Банк «Київська Русь» кошти на рахунку № 5001 арештовані не були, та суд зазначає, що підставою для визнання вчинених дій та накладеного арешту протиправними є порушення цими діями норм закону в першу чергу, та в другу чергу прав скаржника як особи, якою цей рахунок був відкритий, та отже права якої на здійснення операції по ньому порушено накладенням арешту.

З огляду на наведене суд визнає обґрунтованими вимоги скарги частково - про скасування постанову Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 04.03.2015 у виконавчому провадженні № 45903010, в частині накладення арешту на страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок, відкритий у ПАТ «Банк «Київська Русь» рахунку № 5001, які за приписами ст. 34 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам.

При цьому підстави для скасування оскаржуваної постанови як в іншій частині, так і в цілому, у суду відсутні, оскільки даним арештом у відповідності до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» забезпечується реальне виконання рішення, тому також і фраза щодо арешту коштів «на всіх інших відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, що належать боржнику» є правомірною і доцільною, до доведення протилежного, тобто до доведення протиправності арешту коштів на певному конкретному рахунку (що зокрема скаржник довів у межах даної скарги). Так само допущення в оскаржуваній постанові неточності у формулюванні щодо органу, до якого дана постанова може бути оскаржена, по-перше, не передбачено Законом України «Про виконавче провадження» як підстава для визнання постанови недійсною в цілому, та по-друге, державним виконавцем наведено коректне формулювання, за яким скаржник може самостійно встановити законний орган для звернення зі скаргою на постанову («Постанова може бути оскаржена в 10-денний строк з моменту її одержання у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження»).

Керуючись ст. ст. 86, 121-2 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу Державного підприємства «Вугілля України» на дії Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України при виконанні наказу від 04.12.2014 у справі № 910/6490/14 задовольнити частково.

Скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 04.03.2015 у виконавчому провадженні № 45903010, в частині накладення арешту на страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок №5001, відкритий у ПАТ «Банк «Київська Русь», які за приписами ст. 34 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам.

У іншій частині в задоволенні скарги відмовити.

Дана ухвала набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в установленому законом порядку.

Суддя Сташків Р.Б.