ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2015 р.Справа № 916/625/15-г

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі Н.В. Комендатенко

за участю представників:

від позивача - Баландюк Р.Ф.,

від відповідача - Кір'язов В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства „Енергопостачальна компанія Одесаобленерго" до Комунального підприємства „Житлово-комунальний сервіс „Фонтанський" про стягнення 204882,24 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство „Енергопостачальна компанія Одесаобленерго" звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Комунального підприємства „Житлово-комунальний сервіс „Фонтанський" про стягнення заборгованості за договором про постачання електричної енергії № 9594Ц від 06.09.2007 р. в загальній сумі 404882,24 грн., у т.ч. 361824,45 грн. - заборгованості за спожиту електроенергію, 25326,04 грн. - пені, 2729,52 грн. - 3% річних, 15002,23 грн. - інфляційних нарахувань, посилаючись на наступне.

Між ПАТ „Одесаобленерго" Центральним РЕМ та КП „Житлово-комунальний сервіс „Фонтанський" було укладено договір про постачання електричної енергії за № 9594 Ц від 06.09.2007 р., відповідно до п. 9.4. якого останній набирає чинності з дня його підписання і укладається на термін до 31.12.2007 року і вважається щорічно продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну не буде заявлено жодною зі сторін про припинення його дії або перегляду умов.

Як зазначає позивач, ПАТ „Одесаобленерго" згідно п. 2 договору зобов'язується постачати електроенергію споживачу у відповідності до умов договору, а останній оплачує постачальнику електричної енергії її вартість згідно з умовами договору та додатками до нього, що є невід'ємними частинами.

Преамбулою договору передбачено, що при виконанні умов договору, а також вирішення всіх питань, не обумовлених договором, сторони зобов'язуються керуватися чинним законодавством України, діючими на момент виникнення боргу, а саме: ЗУ „Про електроенергетику" „Порядком постачання електричної енергії споживачам", затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.1999 р. № 441 та „Правилами користування електричною енергією", затвердженими постановою Національної комісії з регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 р. № 28, у редакції постанови НКРЕ № 910 від 17.10.2005 року зі змінами, внесеними Постановою НКРЕ від 25.12.08 р. № 1449 та зареєстрованими Мінюстом України 24.04.10 р. № 304/17599.

Згідно п.10.2 ПКЕЕ споживач електричної енергії зобов'язаний оплачувати обсяг спожитої електричної енергії, а також здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та рахунків, виставлених на підставі актів про порушення цих Правил та умов договору.

Однак, як зазначає позивач, відповідач відмовляється виконувати свої зобов'язання по договору про постачання електричної енергії в частині оплати спожитої електричної енергії.

Як вказує позивач, у листопаді 2014 року КП „ЖКС „Фонтанський" було спожито 298092 кВт/г на суму 129754,90 грн. (в т.ч. ПДВ 26625,82 грн.); в грудні 2014 року - 329 447 кВт/г на суму 141083,63 грн. (в т.ч. ПДВ 23513,94 грн.); в січні 2015 року - 334 015 кВт/г на суму 144308,35 грн. (в т.ч. ПДВ 24051, 39 грн.), всього на суму 415146,88 грн.

За ствердженнями позивача, даний факт підтверджується актами про обсяги спожитої електроенергії, які щомісячно здавалися споживачем до енергопостачальної організації до кінця розрахункового періоду, при цьому кожного місяця відповідач отримував рахунки-фактури для сплати спожитої електроенергії з терміном для оплати. Наразі позивач посилається на те, що оплату за спожиту електричну енергію за листопад 2014 року відповідач здійснив лише частково з прострочення термінів сплати в сумі 53322,43 грн., за грудень 2014 року та січень 2015 року оплату з спожиту електричну енергію не здійснив взагалі.

Також згідно п. 4.2.1 договору у разі несвоєчасної оплати платежів за використану активну електричну енергію споживачу проводиться нарахування пені у розмірі згідно чинного законодавства, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на той період, за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Відповідно до вказаного положення договору та ст. 549 ЦК України відповідачу за порушення термінів проведення оплат за спожиту активну електричну енергію в період з листопада 2014 року по січень 2015 р. позивачем нараховано пеню в розмірі 25326,04 грн.

Крім того, враховуючи те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання по оплаті вартості спожитої активної електроенергії, позивач вважає, що згідно зі ст. 625 ЦК України сума боргу за спожиту активну електричну енергію підлягає індексації і відповідач зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми. Так, за ствердженнями позивача, в результаті порушення термінів сплати заборгованості за спожиту активну електричну енергію в період з листопада 2014 р. по січень 2015 р. 3% річних склало у сумі 2729, 52 грн. та відповідач зобов'язаний сплатити ПАТ „Одесаобленерго" суму нарахувань із застосуванням індексу інфляції за порушення зобов'язання щодо сплати заборгованості за спожиту активну електричну енергію в період з листопада 2014 р. по грудень 2014 р., суму нарахувань із застосуванням індексу інфляції в загальному розмірі 15 002,23 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 16.02.2015 р. позовну заяву ПАТ „Енергопостачальна компанія Одесаобленерго" прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 916/625/15-г, при цьому розгляд справи призначено в засіданні суду.

Позивачем 30.03.2015 року до господарського суду Одеської області було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно якої позивач просить суд стягнути заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 161284,45 грн., 3% річних в сумі 2729,52 грн., пеню в сумі 25326,04 грн. та інфляційні нарахування в сумі 15002,23 грн. Так, в обґрунтування вказаної заяви позивач посилається на часткове погашення боргу в сумі 200000,00 грн., що підтверджується доданими до заяви про зменшення позовних вимог виписками банку.

Відповідач заперечує проти позову в частині вимог про стягнення пені в сумі 25326,04 грн., 3% річних в сумі 2729,52 грн., інфляційних нарахувань в сумі 15002,23 грн. та судового збору у розмірі 8097,64 грн., про що зазначено у запереченнях на позовну заяву (а.с. 111-112). При цьому відповідач посилається на вкрай важке фінансове становище у КП „Житлово-комунальний сервіс „Фонтанський" з огляду на те, що підприємство несе колосальні затрати по сплаті послуг, не закладених в тарифи по квартплаті, діючі з 01.10.2008 р., а також наявність у підприємства заборгованості. Зокрема, відповідач вказує, що станом на 01.03.2015 р. заборгованість КП „ЖКС „Фонтанський" перед ВАТ „Одесаобленерго" складає 986 тис. грн. Разом з тим відповідач вказує, що КП „ЖКС „Фонтанський" отримує на свою адресу рахунки-фактури за спожиту електричну енергію у 20 числах поточного місяця, тому підприємство не в змозі до 10 числа поточного місяця сплачувати нарахування у зв'язку з їх нею відсутністю. Відповідач просить суд відмовити в задоволенні стягнення пені в сумі 25 326, 04 грн.; 3% річних в сумі 2729,52 грн.. інфляційних нарахувань в сумі 15 002, 23 грн. та судового збору у розмірі 8097,64грн.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

Між Відкритим акціонерним товариством „Енергопостачальна компанія „Одесаобленерго" (постачальник) та Комунальним підприємством „Житлово-комунальний сервіс „Фонтанський" (Споживач) було укладено договір № 9594 Ц від 06.09.2007 року про постачання електричної енергії, відповідно до п. 1.1. якого постачальник електричної енергії продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю, величини якої по площадках вимірювання та точках продажу визначені додатком „Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії", а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

В п. 2.1 договору передбачено, що під час виконання умов цього договору з питань, що не обумовлені ним, сторони зобов'язуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією (ПККЕ).

Відповідно до п. 2.2. договору постачальник зобов'язується постачати споживачу електроенергію як різновид товару в обсягах, визначених відповідно до розділу 5 та з урахуванням умов розділу 6 цього договору (додаток „Обсяги постачання електричної енергії споживачу").

В свою чергу відповідач як споживач згідно з п. 2.3.3 - 2.3.4. договору зобов'язується оплачувати постачальнику вартість спожитої електричної енергії згідно з умовами додатків „Порядок розрахунків та „Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії", а також здійснювати оплату за перетікання реактивної електричної енергії між електромережою постачальника та електроустановками споживача згідно з додатком „Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії".

Згідно з п. 5.1. договору для визначення договірних величин споживання електричної енергії на наступний рік споживач не пізніше 01 листопада поточного року надає постачальнику електричної енергії відомості про розмір очікуваного споживання електричної енергії з помісячним розподілом (по формі додатку „Обсяги постачання електричної енергії споживачу"). У разі ненадання споживачем зазначених відомостей про розмір очікуваного обсягу електричної енергії на наступний рік до 01 листопада поточного року, а також неузгодження між сторонами обсягів електричної енергії на наступний рік по формі додатку „Обсяги постачання електричної енергії споживачу" діючий додаток 1 на поточний рік до договору вважається продовженим на наступний рік, тобто помісячні обсяги споживання електричної енергії зазначені у додатку 1 до договору є договірними величинами на наступний рік, до укладення сторонами нового додатку 1 до договору.

Відповідно до п. 9.4. договору останній набрав чинності з дня його підписання і укладено на строк до 31 грудня 2007 року. Договір вважається щорічно продовженим, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Як з'ясовано судом, жодна із сторін не зверталась з відповідною заявою про відмову від договору № 9594 Ц від 06.09.2007 р. після закінчення строку його дії, у зв'язку з чим вказаний договір є діючим.

При цьому слід зазначити, що під час дії договору у відповідності з вимогами Закону України „Про акціонерні товариства" постачальником електроенергії - ВАТ „Енергопостачальна компанія Одесаобленерго" було змінено назву на Публічне акціонерне товариство „Енергопостачальна компанія Одесаобленерго".

За ствердженнями позивача, останній сумлінно виконував свої обов'язки за договором, тоді як відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі розрахувався за спожиту активну електричну енергію.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Частиною 6 ст. 276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

Згідно ч. 1 ст. 277 Господарського кодексу України абоненти користуються енергією з додержанням правил користування енергією відповідного виду, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Так, укладений між сторонами по справі договір, за яким позивач здійснює постачання електроенергії відповідачу, є підставою для виникнення у сторін господарських зобов'язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

В свою чергу згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як випливає зі змісту вищевказаного договору № 9594 Ц, позивач взяв на себе зобов'язання постачати споживачеві електроенергію в обсягах та з врахуванням визначених договором умов, натомість відповідач як споживач згідно з договором зобов'язався оплачувати постачальнику вартість спожитої електричної енергії згідно з умовами додатків до договору.

Відповідно до п. 7.1 договору облік електроенергії, спожитої споживачем та або субспоживачами, приєднаними до електричних мереж споживача, здійснюється згідно з вимогами ПУЕ та ПКЕЕ.

Згідно п. 7.5. договору на підставі показів засобів обліку електричної енергії та умов додатка „Графік зняття показів засобів електричної енергії" оформлюються такі документи:

- акт про використану електричну енергію;

- акт результатів замірів електричної енергії.

Так, відповідно до п. 1. додатку № 2 „Графік зняття показів засобі обліку електричної енергії" до договору, покази засобів обліку, відповідно до додатку „Перелік об'єктів споживача", фіксуються кожного місяця о 12 годині 17 числа. Споживач зобов'язаний самостійно здійснити зняття показів розрахункових засобів обліку, оформити „Акт про обсяги спожитої електричної енергії" у двох примірниках, по одному для кожної із сторін, і в перший день наступного розрахункового періоду надати нарочно постачальнику за адресою вул. Краснова, 2а (п. 2 додатку № 2).

Згідно з п. 4 додатку № 5 „Порядок розрахунків" до договору, обсяг фактично спожитої за розрахунковий період електричної енергії, з урахуванням розрахункової величини втрат на ділянці мережі від місця встановлення засобів обліку до межі балансової належності електромереж, визначається за „Актом про обсяги спожитої електроенергії" за показами розрахункових засобів обліку, знятих відповідно до графіка зняття показів. Розмір коштів, які має оплатити споживач за спожиту в розрахунковому періоді електричну енергію визначається на підставі поданого споживачем „Акта про обсяги спожитої електроенергії" як сума добутків рівнів тарифу відповідного класу, який діяв на кінець розрахункового періоду на обсяг спожитої в розрахунковому періоді електроенергії (п. 5 додатку № 5 „Порядок розрахунків" до договору).

Згідно п. 1 додатку № 5 „Порядок розрахунків", що є невід'ємною частиною договору, розрахунковим періодом для визначення обсягу спожитої електричної енергії приймається місяць з 17 числа попереднього місяця до такого ж числа розрахункового місяця. При цьому розрахунки за електричну енергію проводяться виключно грошовими коштами на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії. За дату оплати приймається дата зарахування коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електроенергії або дата внесення споживачем готівки в касу постачальника. Споживач здійснює повну оплату вартості обсягу спожитої електричної енергії за розрахунковий період один раз за фактичними показами засобів обліку електричної енергії згідно з виписаним рахунком. Оплата рахунків за активну електроенергію, за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, оплата нарахувань по протоколах порушень при користуванні електричною енергією, рахунків за надання послуг з компенсації перетікання реактивної енергії, пеня, індекс інфляції 3% річних та інші платежі, згідно з умовами цього договору здійснюються споживачем самостійно на протязі 10 операційних днів з дня отримання рахунку (п. 2 додатку № 5).

Пунктом 6.11 ПКЕЕ передбачено, що тривалість періоду здійснення споживачем розрахунків зазначається у договорі та/або на платіжному повідомленні, тобто має не перевищувати 5 операційних днів з дня отримання рахунка.

Як з'ясовано судом та не оспорюється відповідачем, у листопаді 2014 р. відповідачем було спожито 298092 кВт/г електричної енергії на суму 129754,90 грн. (в т.ч. ПДВ 26625,82 грн.), у грудні 2014 року - 329 447 кВт/г на суму 141083,63 грн. (в т.ч. ПДВ 23513,94 грн.), в січні 2015 року - 334015 кВт/г на суму 144308,35 грн. (в т.ч. ПДВ 24051, 39 грн.), всього на суму 415146,88 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами про обсяги спожитої електричної енергії, які щомісячно подавалися відповідачем позивачу. При цьому на оплату вказаної вартості спожитої електроенергії відповідачу кожного місяця виставлялись рахунки-фактури, які були отримані з боку відповідача, що не спростовується останнім.

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Отже, постачання позивачем відповідачу електроенергії та прийняття цієї електроенергії відповідачем є підставою виникнення у останнього зобов'язання оплатити таку електроенергією відповідно до умов договору та чинного законодавства згідно виставлених рахунків-фактур на оплату вартості спожитої електроенергії, копії яких поряд з вказаними актами наявні в матеріалах справи.

У відповідності до ст. 26 Закону України „Про електроенергетику" споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунків в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Пунктом 1.1. Правил користування електричною енергією, затверджених Постановою НКРЕ України № 28 від 31.07.1996 р. передбачає, що електрична енергія (активна) - енергоносій, який виступає на ринку як товар, що відрізняється від інших товарів особливими споживчими якостями та фізико-технічними характеристиками (одночасність виробництва та споживання, неможливість складування, повернення, переадресування), які визначають необхідність регулювання та регламентації використання цього товару.

Відповідно до п.п. 1 п. 8.1. Правил постачальник електричної енергії за регульованим тарифом має право на отримання від споживача своєчасної оплати за електричну енергію та інших платежів відповідно до умов договору та законодавства України.

Згідно із п. 10.2. Правил споживач зобов'язаний оплачувати обсяг спожитої електричної енергії відповідно до умов договору.

Як встановлено судом, відповідач здійснив лише часткову оплату за спожиту електричну енергію у листопаді 2014 року в сумі 53322,43 грн., а оплата за спожиту електричну енергію у грудні 2014 року та січні 2015 року на момент подачі позову не була здійснена взагалі, у зв'язку з чим заборгованість відповідача складала 361824,45 грн. (415146,88 грн. - 53322,43 грн.). Проте, після звернення позивача до суду із заявленим позовом відповідачем частково було сплачено заборгованість за спожиту електроенергію, зокрема, 17.02.2015 року в сумі 50000,00 грн., 24 лютого 2015 року - в сумі 50000,00 грн., 19 березня 2015 року - в сумі 50000,00 грн., 27 березня 2015 року - в сумі 50000,00 грн., всього 200000,00 грн., що підтверджується наданим позивачем до суду виписками банку. Таким чином, на момент розгляду справи сума боргу відповідача за спожиту електричну енергію складає 161824,45 грн. (361824,45 грн. - 200000,00 грн.), наявність якої відповідачем не оспорюється. Так, частиною другою статті 22 ГПК України передбачено, що сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання тощо; обґрунтовувати свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (ч. 2 ст. 43 ГПК України), якими в силу ст. 32 ГПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Наразі несплатою позивачу вищевказаної суми заборгованості за спожиту активну електроенергію за договором № 9594 Ц відповідач порушив умови вказаного договору, що є недопустимим згідно ст. 525 Цивільного кодексу України. Відтак, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача заявленої до стягнення суми заборгованості в розмірі 161824,45 грн.

Разом з тим згідно ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Поряд з вказаним в ч. 4 ст. 26 Закону України "Про електроенергетику" зазначено, що споживач енергії несе відповідальність, зокрема, за порушення умов договору з енергопостачальником та правил користування електричною і тепловою енергією.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

В силу положень частини 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За змістом статті 231 ГК України розмір штрафних санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання, незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Так, п. 4.2.1 договору передбачено, що за внесення платежів, передбачених пунктами 2.3.3 - 2.3.4. цього договору, з порушенням термінів, визначених додатком „Порядок розрахунків" споживач сплачує постачальнику електричної енергії пеню у розмірі 0,5%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на той період, за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Зі змісту п. 7 додатку № 5 „Порядок розрахунків" до договору вбачається, що у разі несвоєчасної оплати обумовлених даним Порядком платежів постачальник електричної енергії проводить споживачу нарахування пені.

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Згідно з частиною 2 статті 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано.

Враховуючи те, що відповідачем не були своєчасно виконані зобов'язання за договором № 9594Ц щодо здійснення оплати вартості спожитої активної електроенергії, а також те, що сторонами у договорі погоджено нарахування пені по день фактичної оплати, на думку суду, позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню за несвоєчасну оплату вартості спожитої активної електричної енергії за період з 01.11.2014 р. по 31.01.2015 р. на відповідну суму боргу у заявленому періоді, виходячи з облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідний період прострочення, що складає в сумі 25236,04 грн., розрахунок якої додано до позову (а.с. 24). Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення вказаної суми пені.

Наразі ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В свою чергу згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред'явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов'язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі.

В п. 7 додатку № 5 „Порядок розрахунків" до договору зазначено, що сума боргу повинна бути сплачена з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних.

З огляду на те, що в укладеному сторонами по справі договорі № 9594Ц не встановлено іншого відсотку річних, відповідно сплаті підлягають саме 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Враховуючи вищенаведене та порушення відповідачем термінів сплати вартості спожитої активної електроенергії, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано 3% річних за період з 01.11.2014 р. по 31.01.2015 р. на відповідну суму несплаченої вартості спожитої активної електричної енергії у вказаному періоді, що складають 2729,52 грн., розрахунок яких додано до позову (а.с. 25).

Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов'язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Згідно листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (Постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 р. N 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.97р. N 62-97р).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Постанова Вищого господарського суду України від 01.02.2012 р. N 52/30).

У п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 р. зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Враховуючи викладене та з урахуванням Рекомендацій Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених в листі від 03.04.1997 р. N 62-97р., судом було перевірено здійснений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань з листопада 2014 року по грудень 2014 року на загальну суму 15002,23 грн. та встановлено правильність вказаного розрахунку. Так, суд вважає обґрунтованим здійснення позивачем нарахування інфляційних втрат в сумі 15002,23 грн. за порушення відповідачем зобов'язання щодо сплати вартості спожитої активної електроенергії.

При цьому суд вважає необґрунтованими заперечення відповідача щодо нарахування пені, 3% річних та інфляційних з огляду на важке фінансове становище підприємства. Так, в обґрунтування своїх заперечень на позов відповідач не надав жодного доказу на підтвердження викладених ним у запереченнях обставин. До того ж застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України не передбачає наявність вини боржника, оскільки згідно частини 1 цієї ж статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Оцінюючи надані сторонами докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ „Енергопостачальна компанія Одесаобленерго" обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, тому підлягають задоволенню.

Таким чином, загальна сума боргу, що підлягає стягненню з відповідача, складає 204882,24 грн., у т.ч. 161284,45 грн. - заборгованість за спожиту електричну енергію, 25326,04 грн. пені, 2729,52 грн. 3% річних , 15002,23 грн. інфляційних нарахувань.

У зв'язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, та рішення відбулось на користь позивача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, слід віднести за рахунок відповідача, виходячи із заявленої позивачем до стягнення суми боргу без урахування погашеної відповідачем суми боргу. Як зазначено в п. 4.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", у застосуванні вказаних положень ст. 49 ГПК суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом. Так, якщо зменшення позивачем розміру позовних вимог пов'язане з частковим визнанням та задоволенням позову відповідачем після подання позову, то судовий збір у відповідній частині покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов Публічного акціонерного товариства „Енергопостачальна компанія Одесаобленерго" до Комунального підприємства „Житлово-комунальний сервіс „Фонтанський" про стягнення 204882,24 грн. задовольнити.

2. СТЯГНУТИ з Комунального підприємства „Житлово-комунальний сервіс „Фонтанський (65058, м. Одеса, Французький бульвар, 12а; ; р/р 6001 в ВАТ КБ „Надра" ОРУ, МФО 328975) на користь Публічного акціонерного товариства „Енергопостачальна компанія Одесаобленерго" (65031, м. Одеса, вул. Миколи Боровського, б. 28„Б"; ; р/р 777 в Одеському обласному управлінні ПАТ „Ощадбанк" м. Одеси, МФО 328845) заборгованість за спожиту електроенергію у розмірі 161824/сто шістдесят одна тисяча вісімсот двадцять чотири/грн. 45 коп., пеню у розмірі 25326/двадцять п'ять тисяч триста двадцять шість/грн. 04 коп., 3% річних у розмірі 2729/дві тисячі сімсот двадцять дев'ять/грн. 52 коп., інфляційні нарахування в сумі 15002/п'ятнадцять тисяч дві/грн. 23 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 8097/вісім тисяч дев'яносто сім/грн. 65 коп.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 06 квітня 2015 р.

Суддя В.С. Петров