ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2015 р. Справа № 914/4236/14

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М.

Якімець Г.Г.

розглянувши апеляційні скарги Львівської міської ради, м. Львів та Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів

на рішення Господарського суду Львівської області від 12.02.15

у справі № 914/4236/14

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Львів

до відповідача Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Львівської міської ради, м. Львів

про визнання договору оренди частково недійсним

За участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_5 - представник;

від відповідача - Крикус В.В. - представник;

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Гриниха Х.А. представник;

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/4236/14 розподілено до розгляду судді - доповідачу Кордюк Г.Т.

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.15 введено до складу судової колегії суддів Гриців В.М. та Якімець Г.Г.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.15 апеляційну скаргу Львівської міської ради у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 19.03.15.

04.03.15 ухвалою Львівського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради прийнято до провадження, об'єднано в одне апеляційне провадження з апеляційною скаргою Львівської міської ради, призначено до розгляду на 19.03.15, відстрочено скаржнику сплату судового збору до закінчення апеляційного провадження у даній справі.

У судовому засіданні 19.03.15 за згодою представників сторін, оголошено перерву до 26.03.15.

04 березня 2015 року представником Львівської міської ради подано клопотання про долучення до матеріалів справи платіжного доручення № 151 від 27.02.15 про сплату судового збору за перегляд рішення господарського суду в апеляційному порядку.

19 березня 2015 року представником відповідача подано клопотання про долучення до матеріалів справи платіжного доручення № 3113 від 12.03.15 про сплату судового збору за перегляд рішення господарського суду в апеляційному порядку.

На виконання вимог ухвали суду 25.03.15 представником відповідача долучено до матеріалів справи копію ухвали Львівської міської ради від 05.03.09 № 2451.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.02.15 у справі № 914/4236/14 (суддя Крупник Р.В.) позов задоволено повністю, визнано недійсним положення пункту 7 Договору на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення об'єктів соціально-культурного, торговельного та іншого призначення № 230-13 від 17.10.13, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради в частині встановлення терміну дії договору з 01.04.13. Стягнуто з Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 1 218,00 грн. судового збору.

При цьому, місцевий господарський суд послався на те, що за загальним правилом договір є укладеним з моменту, коли сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, відтак оскільки оскаржуваний договір укладено лише 17.10.13 саме з цього моменту вважається, що сторони досягли згоди з усіх його умов, і саме з цього моменту починає свій перебіг строк дії договору.

Разом з цим, на думку господарського суду першої інстанції положення п. 7 договору в частині того, що термін його дій встановлено з 01.04.13 є таким, що суперечить вимогам ст. ст 631, 638 та 640 ЦК України.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Львівська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 12.02.15 у справі № 914/4236/14, постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради у повному обсязі, а судові витрати покласти на позивача.

При цьому, скаржник посилається на те, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору, відтак умова оскаржуваного договору оренди щодо терміну дії договору з 01.04.13 погоджена сторонами. Разом з тим, зазначає, що судом першої інстанції не зазначено в чому конкретно полягає неправомірність дій відповідача, а також, яким саме нормам законодавства не відповідає положення пункту 7 договору.

Скаржник зазначає і те, що з моменту укладення договору оренди від 17.10.13 на адресу міської ради чи її виконавчих органів від позивача не надходило звернень (пропозицій) стосовно внесення змін до оспорюваного договору в частині зміни строку його дії.

Також не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради подало апеляційну скаргу, в якій просить розглянути та задовольнити клопотання про відстрочення сплати судового збору, прийняти апеляційну скаргу до свого провадження, задоволити апеляційну скаргу, скасувати рішення господарського суду Львівської області від 12.02.15 у справі № 914/4236/14 та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

Представником позивача 18.03.15 подано відзив на апеляційні скарги, в якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, у зв'язку з чим, на думку позивача, його слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення. При цьому, як зазначено представником, орендар жодним чином не використовував об'єкт оренди до дати укладення договору, а саме до 17.10.13, таким чином умови договору оренди в частині терміну дії з 01.04.13 по 17.10.13 суперечать ч. 3 ст. 631 ЦК України. Зазначає і те, що в орендаря не може виникати обов'язку перед орендодавцем, зокрема, щодо сплати орендних платежів за період в якому орендар не здійснював використання об'єкту оренди.

Присутні представники сторін навели у судовому засіданні свої доводи, заперечення та міркування.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає, що підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення Господарського суду Львівської області від 12.02.15 у справі № 914/4236/14 - відсутні, зважаючи на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 17.10.13 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (орендарем) та Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (орендодавцем) укладено Договір № 230-13 на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення об'єктів соціально-культурного, торговельного та іншого призначення, предметом якого є надання орендодавцем орендареві права на тимчасове користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності для розміщення об'єктів соціально-культурного, торговельного та іншого призначення на умовах оренди на терміни відповідно до ухвали міської ради від 18.07.13 № 2546 "Про внесення змін до ухвали міської ради від 19.05.11 № 440".

Ухвалою №2451 від 05.03.2009 року, яка подана відповідачем на вимогу суду апеляційної інстанції, затверджено положення про оренду окремих конструктивних елементів благоустрою комунальної власності для розміщення об'єктів соціально - культурного, торгівельного та іншого призначення. Згідно з п.1.5 Положення про оренду окремих конструктивних елементів благоустрою комунальної власності для розміщення об'єктів соціально - культурного, торгівельного та іншого призначення, орендодавцем окремих конструктивних елементів благоустрою комунальної власності для розміщення об'єктів соціально - культурного, торгівельного та іншого призначення є Управління комунальної власності.

Так, ухвалою Львівської міської ради від 19.05.11 №440 "Про встановлення атракціонів у м. Львові" надано дозвіл на встановлення атракціонів, на яких не поширюється дія Правил будови і безпечної експлуатації атракціонної техніки власникам атракціонів, зазначених у додатку до вказаної ухвали "Перелік місць встановлення атракціонів".

18.07.13 Львівською міською радою прийнято ухвалу № 2546 "Про внесення змін до ухвали міської ради від 19.05.11 № 440", якою внесено зміни до переліку місць встановлення атракціонів доповнивши його п. 19 - механізований атракціон на АДРЕСА_1, площа атракціону - 40 кв.м., власник - ОСОБА_4

Згідно пп. 2.1.1. п. 2.1. оскаржуваного Договору орендодавець зобов'язується надати у тимчасову оренду конструктивний елемент благоустрою комунальної власності для розміщення атракціону площею 40,0 кв.м. (тротуар, газон, тощо) за адресою: м. Львів, АДРЕСА_1.

За умовами договору орендар сплачує орендодавцеві плату за користування об'єктом площею 40 кв. м. щомісячно до 25 числа поточного місяця у розмірі 571,54 грн. за місяць, у тому числі ПДВ 95,26 грн. (п. 3.2. договору).

При цьому, відповідно до п. 3.1. договору обов'язок внесення орендної плати орендарем виникає з часу укладення договору оренди для розміщення об'єктів соціально-культурного, торгівельного та іншого призначення.

Пунктом 7 оскаржуваного Договору передбачено, що термін його дії встановлюється на 3 роки: з 01.04.13 до 01.11.13; з 01.04.14 до 01.11.14; з 01.04.15 до 01.11.15.

Підставою для звернення позивача до суду з вимогами визнати недійсним п. 7 Договору в частині терміну його дії з 01.04.13 по 17.10.13 було те, що відповідач здійснює нарахування орендної плати, починаючи з 01.04.13, що підтверджується позовною заявою відповідача про розірвання договору та стягнення заборгованості по орендній платі та ухвалою господарського суду Львівської області від 14.11.14 у справі № 914/4014/14, чим порушуються права позивача.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією із підстав виникнення зобов'язань є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ч. 1, 2 ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому, слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін.

Відповідно до п. 2.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.13 за № 11 за загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

Як встановлено судом, сторони в п. 7 оскаржуваного договору встановили, що термін дії договору встановлюється на 3 роки: з 01.04.13 до 01.11.13; з 01.04.14 до 01.11.14; з 01.04.15 до 01.11.15.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. При цьому, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними ж умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

Із врахуванням, зазначеного, саме з 17.10.13 (дата укладення оскаржуваного договору) сторони досягли згоди з усіх його істотних умов, зокрема, щодо визначення об'єкту оренди, розміру та порядку сплати орендних платежів, відповідальності сторін за невиконання чи неналежне виконання умов договору, а відтак положення п. 7 оскаржуваного договору не відповідають положенням ст. 631, 638 ЦК України, що є підставою для визнання їх недійсними.

Разом з тим вірними є висновки суду першої інстанції щодо того, що положення ч. 3 ст. 631 ЦК України передбачає право сторін встановлювати умови договору, які застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до моменту укладення договору, однак не встановлюють часу набуття договором чинності. Так, судом встановлено, а сторонами не спростовано відсутності існування фактичних відносин між орендарем та орендодавцем, а також використання позивачем об'єкту оренди до моменту укладення договору № 230-13 від 17.10.13, що в свою чергу спростовує доводи скаржників.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 6 "Про судове рішення", рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Твердження апелянтів про порушення і неправильне застосування місцевим господарським судом норм законодавства при прийнятті рішення не знайшли свого підтвердження, в зв'язку з чим підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення, колегія суддів не вбачає. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків викладених у рішенні місцевого господарського суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 12.02.15 у справі № 914/4236/14 залишити без змін, апеляційні скарги Львівської міської ради та Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України в порядку та строки, встановлені ст.ст. 109, 110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 30.03.15

Головуючий - суддя Кордюк Г.Т.

суддя Гриців В.М.

суддя Якімець Г.Г.