РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2015Справа №910/11766/14

За позовом Міське комунальне підприємство "Херсонтеплоенерго"

до Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України

про стягнення 52 044,30 грн.

Суддя Домнічева І.О.

Представники сторін:

від позивача: Сініціна В.Ю. - за довіреністю;

від відповідача: Цукренко О.О. - за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до господарського суду м. Києва з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням умов договору про постачання теплової енергії № 468 від 15.10.2006 в розмірі 52 044,30 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.09.14р. позов Міського комунального підприємства "Херсонтеплоенерго" задоволено частково. Стягнуто з Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України на користь Міського комунального підприємства "Херсонтеплоенерго" основну заборгованість у розмірі 45 562 грн. 03 коп., 3% річних в сумі 595 грн. 42 коп., пеню в сумі 269 грн. 00 коп., штраф в розмірі 318 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 1827 грн. 00 коп. В іншій частині в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.10.2014 р. рішення господарського суду від 02.09.14р. залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду від 23.12.2014р., рішення господарського суду міста Києва від 02.09.2014 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.10.2014 р. у справі № 910/11766 скасувано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Автоматичною системою документообігу Господарського суду міста Києва справу № 910/11766/14 передано на новий розгляд судді Домнічевій І.О.

Ухвалою від 06.01.2015 р. справу призначено до розгляду на 03.02.2015 р.

03.02.15р. через відділ діловодства суду позивачем подано обґрунтування позовних вимог.

У судовому засіданні 03.02.2015 р. було оголошено перерву до 24.02.2015 р.

У судовому засіданні 24.02.2015 р. було оголошено перерву до 03.03.2015 р.

На підставі ст. 77 ГПК України, в судовому засіданні 03.03.15 р. оголошено перерву до 17.03.15р.

В судовому засіданні 17.03.15 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

15.10.2006 між Міським комунальним підприємством "Херсонтеплоенерго"(далі позивач) та Територіальним управлінням Державної інспекції з енергозбереження по Херсонській області, яка була структурним підрозділом Державної інспекції з енергозбереження, в особі начальника інспекції Самарського В.Ю., що діяв на підставі Положення та довіреності від 21.08.2006 року за № 12/168-2585, виданої Державною інспекцією з енергозбереження, було укладено договір № 468 про постачання теплової енергії, відповідно до якого МКП "Херсонтеплоенерго" приймає на себе зобов'язання виробити та поставити теплову енергію в обумовлених договором обсягах, а Територіальне управління Державної інспекції з енергозбереження по Херсонській області зобов'язується прийняти теплову енергію і оплачувати її за встановленими тарифами у строки передбачені Договором.

Відповідно до п. 6.6. договору, оплата за теплову енергію здійснюється споживачем протягом 5-ти банківських днів після одержання рахунку.

Пунктом 6.8. договору передбачено, що для отримання рахунку за фактично спожиту теплову енергію щомісяця, не пізніше 20 числа споживачеві необхідно прибути в МКП «Херсонтеплоенерго».

Відповідно до п. 11.2. договору, договір припиняє свою дію у випадку ліквідації однієї або обох сторін, як юридичних осіб.

Відповідно до п. 1 ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів Україи від 28.03.11р. № 346 «Про ліквідацію урядових органів» Державна інспекція з енергозбереження разом з територіальним управлінням ліквідована.

Відповідно до п. 5 ст. 59 ГК України, п. 2 ст. 108 ЦК України у разі припинення діяльності суб'єкта господарювання або перетворення юридичної особи, до нової юридичної особи переходить усе майно, усі права та обов'язки попередньої юридичної особи.

До внесення запису від 26.06.13р. № 6006376 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців про проведення припинення Державної інспекції з енергозбереження, наказом Державної інспекції з енергозбереження від 12.04.11р. № 64 утворено ліквідаційну комісію, яка проводила процедуру ліквідацію в установленому чинним законодавством порядку.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.00 № 1039 Державна інспекція з енергозбереження до ліквідації була юридичною особою, та мала самостійний баланс та печатку.

Відповідно до Указу Президента України від 29.12.10 № 1085 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», Указу Президента України від 13.04.11 № 462 «Про Державне агенство з енергоефективності те енергозбереження України», утворено Державне агенсто з енергоефективності та енергозбереження України.

Згідно з п.2 Указу Президента України від 13.04.11 №462 Державне агенство з енергоефективності та енергозбереження України є правонаступником Державної інспекції з енергозбереження, в частині здійснення Держенергоефективності функцій та повноважень які булинадані Інспекції Урядом, яка ліквідована відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.11 №346 «Про ліквідацію урядових органів».

30.12.2011 за вих. № 15-21/70 - 1222 підприємством отримано лист від територіального управління по Херсонській області, щодо продовження терміну дії договору № 468 від 15.10.2006 про постачання до подальшого оформлення відповідного договору з правонаступником - Державним агентством з енергоефективності та енергозбереження України.

12.01.2012 за вих. № 67-01/15/4-12 МКП "Херсонтеплоенерго" отримало лист Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України, в якому вноситься пропозиція про переукладання договору про надання послуг з теплопостачання з 1 січня 2012 року з Державним агентством з енергоефективності та енергозбереження України в інтересах територіального управління Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження по Херсонській області.

Як вбачається з матеріалів справи, МКП "Херсонтеплоенерго" такий проект договору підготовило та неодноразово надавало до територіального управління по Херсонській області та Державному агентству з енергоефективності та енергозбереження України, що підтверджується супровідним листом, але Державне агентство ухилилось від переукладання договору. Також, неодноразово в листах до голови агентства, Позивач зазначав суму заборгованості за опалення приміщення та надсилав рахунки та накопичувальні акти виконаних робіт. Так, як раніше укладений договір про постачання теплової енергії № 468 від 15.10.2006 в установленому законодавством порядку не визнано не чинним, а новий договір не було укладено.

Беручи до уваги те, що Державне агентство з енергоефективності та енергозбереження України, відповідно до вимог прийнятих нормативних актів, є правонаступником прав та обов'язків Державної інспекції з енергозбереження, то і сума боргу за послуги з теплопостачання повинна бути стягнута з правонаступника.

Матеріали справи свідчать, що відповідно умов договору позивач виконав свої зобов'язання в повному обсязі, відповідач в свою чергу ухиляється від виконання пунктів 6.7 Договору № 468, зі змінами згідно додаткової угоди від 01.10.2011, а саме оплати за теплову енергію згідно умов договору не пізніше 25 числа місяця, що наступає за розрахунковим. У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань станом на 01.05.2014, за період з січня 2012 року по квітень 2013 року виникла заборгованість в сумі 45 562 грн. 03 коп., що підтверджується рахунками на оплату, копії яких наявні в матеріалах справи.

Отже, станом на день розгляду справи залишилася непогашеною відповідачем заборгованість за поставлену позивачем теплову енергію в сумі 45 562,03 грн.

Отже, судом встановлено факт наявності порушень відповідачем взятих на себе господарських зобов'язань.

Предметом даного господарського спору є матеріально-правова вимога про стягнення з відповідача заборгованості за договором на постачання теплової енергії, яка утворилась у відповідача внаслідок неналежного виконання зобов'язання з оплати поставленої позивачем теплової енергії.

Внаслідок укладення договору між сторонами згідно ст. 11 ЦК України, виникли цивільні права та обов'язки. Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення ГК України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є обов'язковим до виконання сторонами, а отже умови договору, укладеного між сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка закріплює свободу договору, сторони мають право як врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, так і відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається у випадках і на умовах, встановлених договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

В силу частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Спірні правовідносини, які виникли у зв'язку з неналежним виконанням договору поставки та поставкою продукції неналежної якості, до їх врегулювання застосовуються положення ст. 265, 268, 269 ГК України, ст. 678 - 681 ЦК України.

Відповідно до ст.688 ЦК України покупець зобов'язаний повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу щодо кількості, асортименту, якості, комплектності, тари та (або) упаковки товару у строк, встановлений договором або актами цивільного законодавства, а якщо такий строк не встановлений, - в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

Відповідно до п. 1. ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували заперечення проти позовних вимог про стягнення основного боргу.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості з оплати поставленої позивачем теплової енергії в сумі 45 562,03 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судом на підставі: договору, рахунків, актів здачі-прийняття робіт(отримання послуг) достеменно встановлено та відповідачем будь-якими доказами не спростовано, що залишок його заборгованості за поставлену позивачем теплову енергію становить 45 562,03 грн., що є у відповідності з умовами договору та ст. 692 Цивільного кодексу України безперечною підставою для задоволення вказаних позовних вимог у зв'язку з їх обґрунтованістю та доведеністю.

Відповідно до статей 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Договір, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 595,42 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Згідно розрахунку позивача, 3% річних становлять 595,42 грн. Суд вважає даний розрахунок обґрунтованим та задовольняє позовні вимоги в цій частині.

Оскільки факт невиконання та прострочення грошового зобов'язання відповідачем є доведеним, у позивача є всі правові підстави вимагати стягнення з відповідача передбаченої договором пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки платежу та штраф за прострочення понад 30 днів у розмірі 7% від простроченого платежу.

Відповідно до умов п.7.3.3 вищевказаного договору за несвоєчасну оплату за спожиту теплову енергію у встановлений договором термін, на підставі ст. 231 Господарського Кодексу України від 16.01.2003 нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7 (сім) відсотків вказаної вартості.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно із ст. 599 Цивільного Кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.4 ст. 549 ЦК України).

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного Банку, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Оскільки відповідач не погасив заборгованість, яка у нього утворилась перед позивачем, останній нарахував відповідачеві пеню на підставі пункту 7.3.3. договору, яка складає 2 697,51 грн. та штраф на підставі пункту 7.3.3. договору, який складає 3 189,34 грн.

Проте, суд враховує, що стягнення пені та штрафу у зазначених розмірах призведе до погіршення й так важкого фінансово-економічного стану відповідача, і як наслідок до зростання заборгованості по виплаті заробітної плати працівникам, зростанню заборгованості по сплаті обов'язкових платежів до бюджету, тощо, в зв'язку з чим суд зменшує розмір пені до 269,00 грн. та зменшує штраф до 318,00 грн.

Господарський суд, вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, який порушив зобов'язання, об'єктивно оцінив всі надані сторонами докази неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань, причини неналежного виконання зобов'язання, фінансово-економічний стан підприємства, враховуючи відсутність вини відповідача у порушенні зобов'язання, прийшов до висновку про обґрунтованість зменшення розміру пені та штрафу у зв'язку з наступним:

Оскільки, всі сторони є суб'єктами господарювання, при вирішенні питання про стягнення пені, суд керувався положеннями Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 231 ГК України, у разі якщо порушення строків виконання зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором , у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Матеріалами справи доведено, що відповідач неналежним чином виконав умови договору.

Позивачем правомірно заявлена вимога про стягнення пені та штрафу за неналежне виконання умов договору.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 551 Цивільного кодексу України та п. 3 статті 83 чинного Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, що приймає рішення, має право у певних випадках (якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора) зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання; це ж питання врегульовано і в роз'ясненні Вищого арбітражного суду України від 29.04.1994 № 02-5/293 "Про деякі питання практики застосування майнової відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань".

Враховуючи ступінь виконання зобов'язань, причини неналежного виконання зобов'язання, об'єктивно оцінив всі надані сторонами докази неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань, господарський суд вважає за можливе зменшити розмір пені та штрафу, які підлягають стягненню з відповідача, який порушив зобов'язання по договору, до 269,00 грн. - пеня та до 318,00 грн. - штраф. В решті частини стягнення пені та штрафу суд відмовляє з підстав вищезазначених.

Щодо доводів відповідача що протягом 2011-2012 років він знаходився у стані ліквідації та не мав права в цей період брати зобов"язання без відповідних бюджетних асигнувань, а отже бюджетні зобов"язання не виникли.

Суд зазначає, що відповідно до оглядового листа Вищого Господарського суду України № 01-06/374/2013 від 18.02.2013 "Про практику вирішення спорів, пов'язаних із виконанням договорів підряду" відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 15.05.2012 у справі № 11/446 та в Постанові Вищого господарського суду України від 23.08.2012 № 15/5027/715/2011.

На думку суду, відповідач був вправі та мав фактичну можливість призупинити виконання умов договору з моменту виявлення відсутності коштів для оплати послуг з енергопостачання.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 33, 34, 49, 82-85, 116-118 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Міського комунального підприємства "Херсонтеплоенерго" задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України (01601, м. Київ, провулок Музейний, буд. 12, ) на користь Міського комунального підприємства "Херсонтеплоенерго" (73003, м. Херсон, Острівське шосе, буд. 1, ) основну заборгованість у розмірі 45 562(сорок п'ять тисяч п'ятсот шістдесят дві) грн. 03 коп., 3% річних в сумі 595(п'ятсот дев'яносто п'ять) грн. 42 коп., пеню в сумі 269(двісті шістдесят дев'ять) грн. 00 коп., штраф в розмірі 318(триста вісімнадцять) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 1827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп.

3. В іншій частині позову - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.03.15р.

Суддя І.О. Домнічева