РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2015Справа №910/2686/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Т.М.М."

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг"

про стягнення 131 348,20 грн.

Суддя: Домнічева І.О.

Представники сторін:

від позивача: Пінчук - Ніколайчук Ю.В. - за дов.

від відповідача: не з'явився.

Від третьої особи: Галков І.О. - за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Мела Торг ЛТД" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Т.М.М." про стягнення 131 348,20 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу № 1287/04/2008 від 11.04.08 р.

Ухвалою від 10.02.2015 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 03.03.2015 р.

27.02.2015 р. від відповідача через відділ діловодства суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою від 03.03.15р. розгляд справи відкладено на 24.03.15р.

20.03.15р. через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечує.

20.03.15р. від відповідача через відділ діловодства суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

24.03.15р. через відділ діловодства суду позивачем подано додаткові матеріали по справі.

Враховуючи наявність у матеріалах справи доказів належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними в ній матеріалами у відповідності до вимог ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 24.03.15 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

11.04.2008 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" (надалі - Позивач) та "Фірма "Т.М.М."- Товариство з обмеженою відповідальністю (надалі - Відповідач) уклали Договір фінансового лізингу №1287/04/2008, згідно якого Позивач зобов'язувався передати без надання послуг по управлінню та технічній експлуатації, а відповідач прийняти в тимчасове володіння та користування за плату майно Шасі MAN TGA 41.400 8x4 ВВ (п'ять одиниць); (надалі - Предмет лізингу), а також Відповідач зобов'язувався здійснювати лізингові платежі (надалі - "Договір"). Крім того між Позивачем та Відповідачем було укладено додаткову угоду № 1287/04/2008-ДС/1 від 01.10.08 року до договору фінансового лізингу № 1287/04/2008 якою були внесені зміни до Графіку внесення платежів.

Позивач на виконання умов Договору передав Предмет лізингу Відповідачу 12 Травня 2008 р., що підтверджується Видатковою накладною №РН-0000140 від 12 Травня 2008 р. та Довіреністю серії НБП №399608 від 12 Травня 2008 р.

Проте, Відповідач порушив свої зобов'язання щодо належного виконання умов Договору, чим порушив права Позивача.

У зв'язку з неналежним виконанням указаного договору TOB «Ласка Лізинг» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення заборгованості з Відповідача.

10.06.13 року Господарським судом міста Києва було винесено Рішення у справі № 910/9558/13 за позовом TOB «Ласка Лізинг» до Фірма «Т.М.М.» - TOB про стягнення заборгованості по вище вказаному Договору, яким позовні вимоги задоволені та вирішено стягнути з Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» 432 149 грн. 37 коп., пеню в розмірі 19 873 грн. 62 коп., три проценти річних в розмірі 3 974 грн. 73 коп. індекс інфляції в розмірі 143 грн. 03 коп., 9 122 грн. 82 коп. - витрати по сплаті судового збору.

При цьому, розрахунок, що був застосований Судом при винесенні Рішення, був здійснений станом по 13.05.13р., що підтверджується матеріалами зазначеної справи, року господарським судом м. Києва була винесена Ухвала у справі № 910/9558/13 , якою Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТА ТОРГ ЛТД" про заміну стягувана як сторони виконавчого провадження на її правонаступника було задоволено.

Було вирішено допустити заміну стягувана Товариства з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕТА ТОРГ ЛТД».

16.0.1.15р. на рахунок TOB «МЕТА ТОРГ ЛТД» були зараховані кошти у рахунок сплати боргу згідно Наказу № 910/9558/13.

Таким чином, рішення господарського суду у справі № 910/9558/13 від 10.06.2013

було виконано лише 16.01.2015 року.

Відповідно до ч.2 статті 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

05 грудня 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» та Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕГА ТОРГ ЛТД» уклали договір уступки прав вимоги (заміни сторони в зобов'язанні) № 209/11-2013 відповідно до якого TOB «Ласка Лізинг» передало, а TOB «МЕГА ТОРГ ЛТД» прийняло на себе право вимоги виконання зобов'язань, які виникли на підставі договору фінансового лізингу № 1287/04/2008 від 11 04.2008 року, укладеного між TOB «Ласка Лізинг» і Фірмою «Т.М.М.» - ТОВ.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до положень ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи виписки по рахунку, грошові кошти в розмірі, сплачені на виконання наказу господарського суду м. Києва №910/9558/13 від 10.06.13р. фактично надійшли на рахунок позивача 16.01.2015 року.

Як вбачається з розрахунку наданого позивача, він просить стягнути з відповідача індекс інфляції за період з 14.05.2013 року до 31.12.2014 року в сумі 109 610,49 грн. та три проценти річних за період з 14.05.2013 року по 15.01.2015 року в розмірі 21 737,71 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до п.7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 28.03.2006 р. у справі № 2-4/1319-2004 - Інформаційним Листом від 24.10.2006 р. № 01-8/2358 Вищий господарський суд України довів цю постанову до відома всіх судів для використання в роботі) «Діюче законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження по його примусовому виконанню.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання».

Також Верховний Суд України констатував правомірність нарахування індексу інфляції та 3% річних на суму, визнану судовим рішенням до стягнення.

Як зазначив Вищий господарський суд України в постанові від 01.08.2006р. № 14/14 (ухвалою Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 28 вересня 2006 року відмовлено у її перегляді), У зв'язку з тим, що в країні відбулися інфляційні процеси, то позивач має право на збереження реальної величини грошей, присуджених до стягнення рішенням суду, але не виплачених у зв'язку з його невиконанням.

Таким чином, Вищим господарським судом України та Верховним Судом України неодноразово підтверджено правомірність застосування ст. 625 ЦК України в частині нарахування індексу інфляції та 3% річних після винесення судового рішення про стягнення заборгованості.

Відповідно до абз. 4 п.7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Тобто, вищезазначеним пунктом постанови визначено, що на суму стягнутої з боржника неустойки (штрафу, пені) з моменту набрання рішення суду можливе нарахування інфляційних і процентів річних.

З огляду на вищевикладене, суд погоджується з розрахунком за період з 14.05.2013 року до 31.12.2014 року в сумі 109 610,49 грн. та три проценти річних за період з 14.05.2013 року по 15.01.2015 року в розмірі 21 737,71 грн., наданим позивачем і вважає його обґрунтованим.

Аналогічні позиції викладені у постанові Вищого господарського суду України № 8/117-38 від 06.03.08р., №2-28/1418-2007 від 06.02.08р.

Суд не погоджується з твердження відповідача зазначеним у відзиві щодо того, що розрахунок стягнення сум інфляційних і процентів річних від простроченої суми необхідно нараховувати до 15.10.2014 року, оскільки в матеріалах справи наявна банківська виписка за період з 16.01.15р. по 17.01.15р., якою підтверджується що відповідачем здійснено погашення заборгованості за рішенням № 910/ 9558/13 від 10.06.132р. суду, саме 16.01.15р.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст.32, ч.1 ст. 33, ч.2 ст. 35, ст. 44, ч. 5 ст. 49 ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фірми "Т.М.М."- товариство з обмеженою відповідальністю (04116, м. Київ, вулиця Галі Тимофеєвої, будинок 3, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" (01042, м. Київ, вул. Академіка Філатова, 22/8, офіс 402, ) три проценти річних в розмірі 21 737 (двадцять одну тисячу сімсот тридцять сім) грн. 71 коп., індекс інфляції в розмірі 109 610 (сто дев'ять тисяч шістсот десять) грн. 49 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 626 (дві тисячі шістсот двадцять шість) грн. 96 коп.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 27.03.15р.

Суддя І.О. Домнічева