ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2015 р.Справа № 916/4608/14
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: В.В. Лашина

Суддів: О.Л. Воронюка

М.А. Мирошниченка

При секретарі І.М. Станковій

За участю представників сторін:

Від Міністерства оборони України - Єрмаков А.В., довіреність № 220/877/д, від 17.11.14;

Від прокуратури - Богуцький О.А., посвідчення № 030042, від 05.11.14;

Представники Концерну "Військторгсервіс", Філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" та ФОП ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися. Про час, дату та місце його проведення повідомлені належним чином.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Концерну "Військторгсервіс"

на рішення Господарського суду Одеської області

від 02.02.2015 р.

по справі № 916/4608/14

за позовом Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до відповідачів:

Концерну "Військторгсервіс";

Філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс";

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про визнання недійсним договору та повернення нерухомого державного майна

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року військовий прокурор Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до концерну "Військторгсервіс", філії "Одеське управління військової торгівлі" концерну "Військторгсервіс" та до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4) про визнання недійсним договору зберігання № ВКС 101 від 15. 08.2014 р., укладеного між

концерном "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" концерну "Військторгсервіс" та ФОП ОСОБА_4, а також про зобов'язання останнього повернути за актом прийому-передачі державі в особі Міністерства оборони України приміщення будівлі під літ "А" площею 333 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що проведеною прокурорською перевіркою було встановлено те, що діяльність із надання послуг зберігання за оспорюваним договором не надавалася, тоді як ФОП ОСОБА_4 фактично використовувалося приміщення, в якому він здійснював господарську діяльність. Відтак, позивач зазначив про те, що спірний договір є удаваним правочином, укладений для приховання іншого правочину, який вчинений між сторонами, а саме - договору оренди нерухомого державного майна без дотримання визначених законодавством необхідних умов.

Рішенням господарського суду Одеської області від 02.02.2015 р. (суддя Гут С.Ф.) позов задоволений у повному обсязі. Визнаний недійсним договір зберігання № ВКС 101 від 15.08.2014 р., укладений між концерном "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" концерну "Військторгсервіс" та ФОП ОСОБА_4 Останнього зобов'язано повернути за актом прийому-передачі державі - Міністерству оборони України приміщення будівлі під літ "А" площею 333 квм, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. З концерну "Військторгсервіс" та ФОП ОСОБА_4 стягнуто на користь державного бюджету витрати по сплаті судового зору в сумі 609 грн. з кожного.

Не погоджуючись з цим рішенням, концерн "Військторгсервіс" в апеляційній скарзі просить його скасувати та постановити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, оскільки на момент розгляду справи правовідносини за оспорюваним договором не існували у зв'язку із закінченням 31.12.2014 р. строку його дії, наслідком чого є припинення провадження у справі на підставі п. 1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України. Скаржник зазначає про те, що прокурором не було підтверджено удаваності оспорюваного правочину та зроблено посилання на нормативно-правові акти, що втратили чинність або не могли бути застосовані до спірних правовідносин. Окрім цього концерн "Військторгсервіс" вказує на порушення судом норм процесуального права, так як позов був задоволений відносно відповідача - філії "Одеське управління військової торгівлі" концерну "Військторгсервіс", яка не є юридичною особою.

Відзивів на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного господарського суду не надходило.

Представники Концерну "Військторгсервіс", Філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" та ФОП ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, хоча були належні чином повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення з відміткою про вручення, про причини неявки суд не повідомили і таким чином не скористалися своїм правом на участь в судовому засіданні.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування господарським судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав і обов'язків є договори та інші правочини.

Згідно до ст. 6, ч. 1 ст. 627, ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною першою статті 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Статтею 204 ЦК України встановлено загально правило, за яким правомірність правочину презюмується.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Конституції та законам України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, а також моральним засадам суспільства. До того ж, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Як роз'яснено у п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 2905.2013 р № 13, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до правової позиції, викладеної у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 06.11.2009 р. № 9, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні приміщення відповідно до свідоцтва на право власності на нежитлові будівлі від 14.07.2006 р. серії НОМЕР_1 належать Державі та 02.11.2007 р. на підставі акту приймання-передачі передані концерну "Військторгсервіс".

15 серпня 2014 р. між концерном "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" концерну "Військторгсервіс" та ФОП ОСОБА_4 було укладено договір № ВКС-101, предметом якого є надання концерном "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" послуг по зберіганню, а також прийому, розвантаженню, обліку, відвантаженню товарно-матеріальних цінностей, що належать ФОП ОСОБА_4

Разом з тим, прокурорською перевіркою, яка проводилася на підставі постанови заступника Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у військовій сфері Південного регіону України від 21.02.2014 р., встановлено, що власне діяльність із надання послуг зберігання, що є предметом вказаного договору зберігання з боку філії "Одеське управління військової торгівлі" концерну "Військторгсервіс" не здійснювалась, в свою чергу ФОП ОСОБА_4 фактично користувався приміщенням, в якому зберігалось його майно, мав вільний доступ до нього, а також здійснював у приміщеннях господарську діяльність.

Зазначена постанова прокурора оскаржена та скасована у встановленому законом порядку не була.

У протоколі огляду місця події від 04.11.2014 р. зафіксований факт використання ФОП ОСОБА_4 приміщень площею 333 кв.м будівлі під літ. "А", розташованої за адресою: АДРЕСА_1, з метою здійснення господарської діяльності (виготовлення виробів із дерева (столи, стільці тощо), розміщення спеціального устаткування для обробки деревини, електричних станків), що підтверджується фото таблицею, яка є додатком до згаданого протоколу від 04.11.2014 р.

За поясненнями, наданими гр. ОСОБА_5, який працював разом із ФОП ОСОБА_4, на підставі договору зберігання ФОП ОСОБА_4 займає спірні приміщення площею 333 кв.м для виготовлення продукції із дерева.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд, застосовуючи положення ст. ст. 203, 215, 235 ЦК України, виходив з того, що при укладенні договору зберігання № ВКС 101 від 15.08.2014 р. реальне волевиявлення концерну "Військторгсервіс" були спрямовані на виникнення у ФОП ОСОБА_4 строкового оплатного права володіння та користування нежитловими приміщеннями будівлі під літ. "А" площею 333 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Аналізуючи матеріали справи та враховуючи невідповідність оспорюваного договору вимогам ст. ст. 5, 9, 10, 11, 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", судова колегія доходить до висновку про те, що судом першої інстанції, цілком вірно встановлені обставини справи в їх сукупності із наданням обставинам справи правильної юридичної оцінки та застосуванням до спірних правовідносин належних норм матеріального права.

Посилання концерну "Військторгсервіс" на необхідність припинення провадження у справі у зв'язку із закінченням дії оспорюваного договору на момент розгляду справи, колегія суддів вважає безпідставними.

Припинення дії договору - це втрата ним своєї юридичної сили за умов, визначених самим договором, або за рішенням сторін. Саме з моменту припинення такий правочин перестає породжувати права й обов'язки для його учасників. При цьому, сторонами можуть бути отримані певні результати під час виконання договору.

Між тим, правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину.

Відтак, суд може надати правову оцінку будь-якому договору, його законності та визначення його сторонами необхідних умов, навіть у разі, якщо він був припинений.

Не може погодитися колегія суддів й з твердженням скаржника щодо невстановлення обставин удаваності оспорюваного правочину у зв'язку з тим, що жодним актом не передбачається облік переданого на зберігання майна.

Так, кожна господарська операція, і передання майна на зберігання не є винятком, повинна підтверджуватися первинними документами.

Наказом Міністерства фінансів України був затверджений наказ від 30.11.1999 р. № 291, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 21 грудня 1999 р. за № 892/4185, про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку та Інструкції про його застосування.

Згаданою Інструкцією передбачено: призначення і порядок ведення рахунків бухгалтерського обліку для узагальнення методом подвійного запису інформації про наявність і рух активів, капіталу, зобов'язань та факти фінансово-господарської діяльності підприємств, організацій та інших юридичних осіб (крім банків, бюджетних установ та підприємств, які відповідно до законодавства складають фінансову звітність за міжнародними стандартами фінансової звітності) незалежно від форм власності, організаційно-правових форм і видів діяльності, а також виділених на окремий баланс філій, відділень та інших відособлених підрозділів юридичних осіб.

Згідно з Інструкцією № 291 від 30.11.1999 р. позабалансові рахунки призначені для узагальнення інформації про наявність і рух, зокрема, цінностей, що не належать підприємству, але тимчасово перебувають у його користуванні, розпорядженні або на зберіганні.

Так, рахунок 02 "Активи на відповідальному зберіганні" призначено для обліку цінностей, які тимчасово знаходяться на підприємстві та не є його власністю, прийняті на комісію, у переробку, до монтажу, в довірче управління. Облік цих цінностей ведеться за цінами, що передбачені в договорах, приймально-передавальних актах тощо. Усі товарно-матеріальні цінності, що обліковуються на цьому рахунку, інвентаризуються в порядку і строки, передбачені для власних цінностей. На позабалансовому субрахунку 023 "Матеріальні цінності на відповідальному зберіганні" ведеться облік аналітичний облік товарно-матеріальних цінностей по підприємствах-власниках, за видами, сортами та місцями зберігання. Цінності, що залишені на відповідальне зберігання, мають зберігатися окремо від власних.

Наявна в матеріалах справи оборотно-сальдова відомість по позабалансовому субрахунку 023 /а.с. 86/ не узгоджується ні з додатками 1, 2 до договору від 15.08.2014 р., ні з визначенням контрагента.

Доказів належного оформлення операції з відповідального зберігання за оспорюваним договором матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Докази подаються сторонами. При цьому, виходячи з приписів ч. 1 ст. 101 ГПК України, в апеляційному суді не приймаються докази, що мали бути, але не були надані суду першої інстанції.

Навпаки, у матеріалах справи є документи, що підтверджують факт використання ФОП ОСОБА_4 належного державі приміщення на умовах оренди у власній господарській діяльності для виготовлення виробів із дерева. Зокрема, про це свідчать протокол огляду від 04.11.2014 р., складеного за результатами прокурорської перевірки, фото таблиця до зазначеного протоколу, пояснення гр. ОСОБА_5

Помилковим вважає колегія суддів й посилання концерну "Військторгсервіс" про порушення судом норм процесуального права щодо участі у судовому процесі філії, оскільки стороною у справі є саме концерн "Військторгсервіс", від імені якого діяла філія "Одеське управління військової торгівлі" й рішення судом першої інстанції прийнято саме стосовно відповідача - концерну "Військторгсервіс", як юридичної особи.

За таких обставин, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення господарського суду Одеської області відповідає обставинам справи та вимогам закону, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу концерну "Військторгсервіс" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Одеської області від 02.02.2015 р. по справі № 916/4608/14 - без змін.

Повний текст складено 01.04.2015р.

Головуючий суддя В.В. Лашин

Суддя О.Л. Воронюк

Суддя М.А. Мирошниченко