РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2015Справа №910/1976/15-г

за позовом Приватного акціонерного товариства Страхова компанія " ВУСО"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПРОВІДНА"

про стягнення 1 507,14 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники:

від позивача: Герасименко Р.І. (дов.№ГН-23-Ю від 02.01.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство Страхова компанія "ВУСО" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПРОВІДНА" стягнення 1 507,14 грн.

Позивач зазначає, що виконавши умови договору страхування майнових інтересів власника автомобіля і виплативши йому у зв'язку із пошкодженням автомобіля при дорожньо-транспортній пригоді суму страхового відшкодування, отримав право вимоги до осіб, відповідальних за завдані збитки, якими є відповідач, як особа, що застрахувала цивільну відповідальність винної у пригоді особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2015 порушено провадження у справі №910/1976/15-г та призначено її до розгляду на 05.03.2015 року.

18.02.2015 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла інформація, витребувана ухвалою суду від 05.02.2015 року.

04.03.2015 від відповідача через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позов.

За наслідками розгляду справи у судовому засіданні 05.03.2015 суд виніс ухвалу, якою відклав розгляд справи на 19.03.2015 року.

16.03.2015 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від позивача надійшли заперечення на відзив, заява про уточнення позовних вимог та додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

У судовому засіданні 19.03.2015 представник позивача надав усні пояснення по суті спору та просив задовольнити позов з урахуванням наданої 16.03.2015 заяви про уточнення позовних вимог.

У пункті 3.11. постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Відповідно до п.3.10. постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Суд, вивчивши надану позивачем заяву про уточнення позовних вимог встановив, що фактично позивачем заявлено зменшення розміру позовних вимог, а саме заявлено до стягнення суму розміром 1497,14 грн. Заслухавши пояснення представника позивача з приводу даної заяви, суд оголосив про її прийняття та зауважив, що подальший розгляд справи здійснюється із урахуванням заявлених зменшень.

Відповідач для участі у судових засіданнях 05.03.2015 та 19.03.2015 уповноваженого представника не направляв, про дату, час та місце проведення судових засідань повідомлений належним чином шляхом направлення на адресу місцезнаходження юридичної особи ухвал суду.

Приписи статті 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Нормами ст. 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихсь обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, незважаючи на те, що представник відповідача не з'явився до судового засідання, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

31.05.2013 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ВУСО" (страховик) та Коваленко Оксаною Вікторівною (страхувальник) укладено договір №-01 добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу, за яким предметом страхування є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом марки "Suzuki", державний номер СА4098ВН.

Відповідно до довідки №9268376 про дорожньо-транспортну пригоду, 18.09.2013 у дачному кооперативі Червоної Слободи Черкаської області, відбулась дорожньо-транспортна пригода (зіткнення) між транспортним засобом марки "Suzuki", державний номер СА4098ВН, під керуванням Коваленко О.В. та транспортним засобом марки «ВАЗ 2106», державний номер Е8953ЧК, під керуванням Скорик В.І.

Дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм Скорик В.І.. Правил дорожнього руху України, якого постановою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 18.10.2013 у справі №711/8520/13-п визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Як вбачається із матеріалів справи, 19.09.2014 страхувальник звернувся до позивача із заявою на виплату страхового відшкодування за договором №-01 від 31.05.2013, у якій зазначив, що суму страхового відшкодування просить виплатити на рахунок СТО.

Вартість матеріального збитку, спричиненого власнику ТЗ марки ""Suzuki", державний номер СА4098ВН, визначена позивачем на підставі Висновку №114/13 від 24.09.2013, складеного Судовим експертом автотоварознавцем Лопатиним Володимиром Михайловичем, у розмірі 10311,66 грн.

Розмір страхового відшкодування визначений позивачем на підставі виставленого ТОВ «АО-Сервіс» рахунку№ДЦС001848 від 20.09.2013 (із нарядами-замовлення №АО-К-010446 від 21.11.2013) та зазначений у Звіті №45 від 01.10.2013 та страховому акті №4336-02 від 02.10.2013 у загальному розмірі 11808,80 грн.

Відповідно до п.16.11. Договору, якщо на момент виплати страхового відшкодування страховий платіж за договором сплачений страхувальником не повністю, страховик має право зменшити суму страхового відшкодування на несплачену частину платежу в рахунок погашення страхового платежу за договором.

Позивач, на виконання умов договору №-01 від 31.05.2013 та відповідно до заяви страхувальника, перерахував на рахунок СТО ТОВ «АО-Сервіс» визначену суму страхового відшкодування у розмірі 9070,80 грн., що підтверджується платіжним дорученням №11992 від 02.10.2013, а іншу частину страхового відшкодування розміром 2738,00 грн. зарахував 02.10.2013 страхувальнику у рахунок страхового платежу.

Статтею 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 27 Закону України "Про страхування" визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Цивільно-правова відповідальність водія Скорик В.І., який керував транспортним засобом марки «ВАЗ 2106», державний номер Е8953ЧК, на момент скоєння ДТП застрахована Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПРОВІДНА" (відповідач у справі), за полісом №АС/0597110, відповідно до наявної у матеріалах справи копії даного полісу.

Отже, до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, тому позивач звернувся 23.12.2013 до відповідача із регресною вимогою вих.№6283 про сплату страхового відшкодування у розмірі 11808,80 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач сплатив до порушення провадження у справі за вищевказаною вимогою суму страхового відшкодування у розмірі 9801,66 грн., що під час розгляду справи у суді сторонами не заперечувалось.

Натомість, заперечуючи проти задоволення позовних вимог та стягнення залишеної невідшкодованою частини страхового відшкодування у розмірі 1497,14 грн., відповідач посилається на визначену Звітом вартість матеріального збитку пошкодженого ТЗ, яка є меншою, ніж позивач просить стягнути.

Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Частинами другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Цивільним кодексом України встановлено, що цивільно-правова відповідальність виникає лише за наявності вини особи. Цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішенням суду (п. 5 ст. 11 ЦК України).

Наявною у матеріалах справи постановою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 18.10.2013 у справі №711/8520/13-п встановлено вину Скорик В.І. у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди під час керування транспортним засобом марки «ВАЗ 2106», державний номер Е8953ЧК.

На момент скоєння ДТП, цивільно-правова відповідальність Скорик В.І., який керував транспортним засобом марки «ВАЗ 2106», державний номер Е8953ЧК, застрахована Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПРОВІДНА" (відповідач у справі), за полісом №АС/0597110, відповідно до наявної у матеріалах справи копії даного полісу.

Пунктом 37.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" передбачено право страховика за договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Таким чином відповідач - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПРОВІДНА" є відповідальною особою за завдані збитки власнику транспортного засобу марки "Suzuki", державний номер СА4098ВН.

Відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, до позивача - Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" - як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором №-01 від 31.05.2013 добровільного страхування наземних транспортних засобів, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до Скорик В.І., як до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як визначено пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Статтею 25 Закону України "Про страхування" передбачено, що виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що визначається страховиком.

Положеннями статті 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страхова сума - це грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов"язаний провести виплату при настанні страхового випадку, а страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Наведеною статтею також визначено, що при страхуванні майна страхова сума встановлюється в межах вартості майна за цінами і тарифами, що діють на момент укладання договору, якщо інше не передбачено договором страхування.

При цьому, страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Також зазначена стаття визначає, що страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування.

Виходячи з вимог ч.ч. 2, 3 ст. 22, ст.1166 та ч.2 ст.1192 ЦК України, розмір реальних збитків не може бути меншим реальної вартості робіт виконаних або таких, які особа, яка зазнала збитків, мусить виконати з метою відновлення пошкодженої речі, що відповідає загальному правилу відшкодування збитків в повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач, у відповідності до чинного законодавства, умов Договору №-01 від 31.05.2013 та заяви страхувальника, виплатив на рахунок СТО ТОВ «АО-Сервіс» частину суми страхового відшкодування у розмірі 9070,80 грн., що підтверджується платіжним дорученням №11992 від 02.10.2013, а іншу частину страхового відшкодування розміром 2738,00 грн. зарахував 02.10.2013 страхувальнику у рахунок страхового платежу.

Підтвердженням фактично здійснених витрат по виплаті страхового відшкодування страховиком є виставлені ТОВ «АО-Сервіс» рахунок та акт виконаних робіт по здійсненню ремонту пошкодженого ТЗ та платіжне доручення щодо перерахування грошових коштів (суми страхового відшкодування) на рахунок даної СТО.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого Господарського суду України від 12.11.2013 у справі №905/4194/13, у якій зауважено, що достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, є платіжні доручення та рахунки на сплату послуг з ремонту пошкодженого ТЗ, а звіт про оцінку ТЗ є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення ТЗ. Реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення.

Заперечення відповідача проти задоволення позовних вимог зводяться на зауваженні щодо розміру страхового відшкодування, заявленого до стягнення у порядку регресу, розрахованого позивачем на підставі рахунків СТО, та який є більшим, ніж встановлена Звітом вартість матеріального збитку пошкодженого ТЗ.

Проте, суд критично ставиться до обставин, на які посилається відповідач, оскільки, враховуючи приписи ст. 993 ЦК України та ст.27 Закону України "Про страхування", а також ч.ч. 2, 3 ст. 22, ст.1166 та ч.2 ст.1192 ЦК України, позивач має право на відшкодування фактично понесених ним витрат по виплаті страхового відшкодування, які є документально підтвердженими та обґрунтованими.

У постановах Верховного Суду України від 12.03.2012 у справі №3-12гс12 та від 07.11.2011 у справі № 3-118гс11 зазначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право регресу, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Рішення Верховного Суду України, відповідно до положень ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

До того ж, суд вважає за необхідне зауважити, що згідно п.п. 7.38., 7.39. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003р., визначення коефіцієнту фізичного зносу ЕЗ приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки. Винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

Оскільки, доказів на підтвердження необхідності виняткового застосування коефіцієнту фізичного зносу відповідачем не надано та матеріали справи не містять, а пошкоджений ТЗ марки "Suzuki", державний номер СА4098ВН 2013 року виробництва, то підстави для застосування іншого коефіцієнту зносу, ніж встановленого Звітом, відсутні.

Відповідно до приписів статті 9 Закону України "Про страхування" франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Статтею 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Полісом №АС/0597110, виданим відповідачем - Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПРОВІДНА" - визначено франшизу в розмірі 510,00 грн., яка вирахувана позивачем при звернені із даним позовом до суду.

Положеннями статті 509 ЦК України, визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статті 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У відповідності до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зазначені вище норми ЦК України кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України (далі ГК України).

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем - Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПРОВІДНА" не доведено відсутність у нього зобов'язання по виплаті страхового відшкодування у порядку регресу.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, щодо обґрунтованості позовних вимог, які підлягають задоволенню.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, то судові витрати - судовий збір - відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 32, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПРОВІДНА" про стягнення 1507,14 грн. - задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПРОВІДНА" (03049, місто Київ, проспект Повітрофлотський, 25; ідентифікаційний код 23510137) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" (03680, місто Київ, вулиця Казимира Малевича, 31; ідентифікаційний код 31650052) 1497 (одну тисячу чотириста дев'яносто сім) гривень 14 копійок сплаченого страхового відшкодування та 1827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) гривень 00 копійок витрат зі сплати судового збору.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини у судовому засіданні 19.03.2015 року.

Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 24.03.2015 року

Суддя К.В. Полякова