РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2015Справа №910/4095/15-г

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "САРАТСЬКЕ АВТОТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО 15166"

до 1) публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК"

2) публічного акціонерного товариства "УКРСИББАНК"

про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 недійсним

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники :

Від позивача - Парапір М.П.(дов. від 10.12.2014)

Від відповідача-1 Денисенко К.Ю.(дов. від 03.03.2015)

Винник О.П. (дов. від 05.03.2015)

Від відповідача-2 Пащенко Т.С.(дов. від 23.12.2014)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач звернувся до господарського суду м. Києва з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 недійсним.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 27.02.2015 порушено провадження у справі №910/4095/15-г та призначено до розгляду на 12.03.2015.

В судове засідання 12.03.2015 прибули представники позивача та відповідачів, дали пояснення по справі.

Суд прийшов до висновку про витребування доказів.

Розгляд справи відкладено на 31.03.2015.

В судове засідання 31.03.2015 з'явилися, представники позивача та відповідачів, надали пояснення по суті справи.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представники відповідачів проти позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні.

Представник відповідача-1 зазначив, що позивачем не надано жодного доказу та аргументу, що свідчили б про невідповідність договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 діючому на час укладення законодавству України.

Представник відповідача-2 в свою чергу зазначив, що позивач шляхом пред'явлення позову свідомо затягує виконання своїх зобов'язань за кредитним договором № 0 від 22.02.2007 перед новим кредитором - ПАТ "ДЕЛЬТА БАНК".

Окрім цього, відповідач-2 заявив, що у позовній заяві позивач невірно вказав назву відповідача-2, а саме, правильною назвою відповідача-2 є публічне акціонерне товариство "УКРСИББАНК", а не АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ ІННОВАЦІЙНИЙ БАНК "УКРСІББАНК".

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.02.2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ УкрСиббанк»)(далі відповідач-2) та відкритим акціонерним товариством «Саратське автотранспортне підприємство 15166» (далі позичальник, позивач) був укладений кредитний договір № 0 згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти цільового призначення у розмірі 168 320 дол. США з розрахунку 12,3% річних на строк з 22 лютого 2007 по 22 лютого 2011 року.

При цьому в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ВАТ «Саратське АТП 15166» (Позичальник) передав в заставу транспортні засоби, а саме - чотири пасажирські автобуси марки БАЗ, модель А079.14, 2007 року випуску, про що було укладено договір застави транспортного засобу від 22.02.2007.

08.12.2011 між публічним акціонерним товариством «УкрСибанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі продажу прав вимог: за кредитами та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінив ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора (став новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а в наслідок передачі від ПAT «УкрСиббанк до ПAT «Дельта Банк» прав вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Позивач в своєму позові наголошує, що договір купівлі продажу прав вимоги за кредитами між ПAT «УкрСиббанк» та ПAT «Дельта Банк» від 08.12.2011 являється не дійсним, укладений з порушенням норм діючого законодавства України з наступних підстав:

Відповідно до ст. 514 ЦК України, «до нового кредитору переходять права первинного кредитора в зобов'язаннях в обсягу і на умовах, існуючих на момент переходу ці права, якщо інше не встановлено законом чи договором».

Але, на думку позивача, ПAT «УкрСиббанк» (Продавець) в порушення вище викладеної норми закону, не передав ПAT «Дельта Банк» (Покупцю) свої реальні існуючи права в виконання зобов'язаннях відносно ВАТ «Саратського АТП 15166» за кредитним договором від 22.02.2007.

На 08.12.2011, під час укладення Договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитами між ПAT «УкрСиббанк» та ПAT «Дельта Банк», на підставі рішення господарського суду Одеської області від 19.09.2011, заборгованість ВАТ «Саратського АТП 15166» за кредитним договором перед ПAT «УкрСиббанк» становила 999 777,29 грн. На цю суму заборгованості ПAT «Дельта Банк» викупив права вимоги за кредитним Договором з ВАТ «Саратського АТП 15166».

Крім того, ПAT «Дельта Банк» також викупив право вимоги за забезпечувальним Договором, тобто, правом вимоги за Договором застави.

Як зазначив позивач, в акті прийому - передачі Документації за Договором купівлі - продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 зазначено лише «боржник ВАТ «Саратське АТП 15166», але не зазначена конкретно сума боргу, на підставі якого документу і т. д..

У вересні 2014 року, ПАТ «Дельта Банк» звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до ВАТ «Саратського АТП 15166» про стягнення боргу за кредитним Договором від 22.02.2007 в розмірі 2 087 338,13 гривень.

Позивач наголосив, що договір купівлі продажу прав вимоги між ПAT «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 08.12.2011 дав можливість новому кредитору ПАТ «Дельта Банк» пред'явити позов боржнику ВАТ «Саратському АТП 15166», в розмірі, який в два врази перевищував дійсну заборгованість перед первинним кредитором - ПAT «УкрСиббанк».

Повідомлення про укладення Договору купівлі продажу прав вимог між ПAT «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» до ВАТ «Саратського АТП 15166» надійшло у лютому 2012 року. Самий Договір до теперішнього часу до боржника - ВАТ «Саратського АТП 15166» не надходив.

Про порушення своїх прав, з підстав, викладених в заперечу вальному договору, а також укладення його відповідачами з порушення норм діючого законодавства, ВАТ «Сараському АТП 15166» стало відомо в процесі розгляду позову ПАТ «Дельта Банк» до ВАТ «Саратського АТП15166» у вересні місяці 2014 року.

У зв'язку з наведеним позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 недійсним.

Проте суд не погоджується з твердженнями позивача та приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, у зв'язку з наступним:

Як вже зазначалося, 22.02.2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та відкритим акціонерним товариством «Саратське автотранспортне підприємство 15166» було укладено кредитний договір за № 0, відповідно якого, банком була надана грошова сума у розмірі 168320,00 доларів СІЛА з розрахунку 12,3% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк до 22.02.2011.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути змінено іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення прав вимоги).

Зазначена норма права дає можливість первісному кредитору передати у зобов'язанні свої права іншій особі на підставі правочину.

08.12.2011 ПАТ «УкрСиббанк» такою можливістю скористалася шляхом підписання з ПАТ «Дельта Банк» договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитами. Даний договір і посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., та пройшов реєстрацію, про що в реєстрі зазначено за № 29492950.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, що у зобов'язанні за кредитним договором № 0 відбулася заміна первісного кредитора з публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на публічне акціонерне товариство «Дельта Банк».

Укладений сторонами договір про купівлю-продаж прав вимоги за кредитами відповідає вищезазначеним положенням, а тому є таким правочином, який відповідає вимогам законодавства України і повинен бути виконаний сторонами належним чином.

Суд наголошує, що діюче законодавство України не містить в собі заборони щодо відступлення прав вимоги за кредитами (тобто зобов'язального права), в тому числі за якими є рішення суду про стягнення заборгованості, на користь інших осіб.

Проведення примусового стягнення за рішенням суду є правом кредитора, а не його обов'язком.

Позивач, помилково вважає, що у відповідності до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права лише які вказані у рішенні суду про стягнення заборгованості на користь колишнього кредитора.

У статті 514 ЦК України чітко визначені критерії прав, які переходять, а саме: «До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, ПАТ «УкрСиббанк» передав ПАТ «Дельта Банк» права не за рішенням суду, яке не є зобов'язанням а ні за законом, і ні за договором, а передав права вимоги за зобов'язанням яким є кредитний договір (ст.514 ЦК України).

Також суд зазначає, що 19.09.2011 рішенням господарського суду Одеської області по справі № 15/17-1816-2011 задоволено позов публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Саратське автотранспортне підприємство 15166» суму заборгованості за кредитним договором № 0 у розмірі 999777,29грн.

08.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитами, відповідно якого змінено первісного кредитора за кредитним договором № 0, боржником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Саратське автотранспортне підприємство 15166» на нового кредитора ПАТ «Дельта Банк», що відповідає ст. 512 ЦК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 ЦК України: «зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином».

Належним слід визнавати виконання, що прийняте кредитором.

Відповідно до довідки Відділу державної виконавчої служби Саратського РУЮ Одеської області від 26.09.2014 за № 4996/2 - 42/1 у виконавчій службі не перебували та не перебувають виконавчі документи на підставі яких могло проводитися стягнення з ТОВ «Саратське автотранспортне підприємство 15166» на користь ПАТ «УкрСиббанк» або ПАТ «Дельта Банк» по заборгованості за кредитним договором.

Крім того, судовий наказ по господарській справі за № 15/17-1816 -2011 від 19.09.2011 новий кредитор ПАТ «Дельта Банк» не мав можливості отримати у зв'язку з тим, що не є стороною процесу, а отже і звернутися до виконавчої служби для примусового стягнення.

Суд зазначає, що невиконання умов кредитного договору зумовило публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» як нового кредитору у зобов'язанні звернутися до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до п.п. 7.1. п. 7 Постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 за № 14 за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі і грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Враховуючи довідку, яка видана Відділом державної виконавчої служби Саратського РУЮ Одеської області, суд приходить до висновку, що стягнення за рішенням Господарського суду Одеської області від 19.09.2011 не проводилося, а отже звернення ПАТ «Дельта Банк» до суду та ухвалення рішення на користь банку не є повторним стягненням заборгованості за кредитним договором № 0.

Вищезазначені обставини, встановлені, досліджені та оцінені в рішенні Господарського суду Одеської області від 26.01.2015 по справі №916/3633/14 за позовом АТ «Дельта Банк» до ТОВ «Саратське АТП15166» про стягнення заборгованості 2 087338,13 гривень.

Разом з тим, реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушення права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодекс. іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним Договору про передачу активів, не будучи його стороною, зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним Договір про передачу активів порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до ст. 60 ЦПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Як роз'яснив Верховний суд України в п.26 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Таку ж позицію займає Верховний суд України.

Так в рішенні від 19.01.2011 ВСУ зазначає: «Згідно з п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. За таких обставин, оскільки Спілка художників не була стороною договору від 12 листопада 2008 року, укладеного ТОВ "Торговий дім. "Авто Груп" та ОСОБА 3, рішення апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині».

Таку ж позицію ВСУ зазначено і в ухвалах від 06.07.2011 та від 22.03.2011.

Статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом третім частини першої статті 3 Цивільного кодексу України однією з загальних засад цивільного законодавства визначено свободу договору.

Суд наголошує, що відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 181 Господарського кодексу України передбачає, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Таким чином, існування договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 у формі єдиного документу, відсутність будь-якого протоколу розбіжностей до даного договору, відсутність законодавчої заборони на укладення такого договору, свідчать про відсутність підстав для визнання договору недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 203 ЦК України, встановлює: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладене учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнане судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Згідно із ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У листі Верховного Суду України від 24.11.2008 „Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів. Якщо під час судового розгляду встановлено відсутність у позивача права на задоволення позову про визнання оспорюваного правочину недійсним, суд має відмовити в задоволенні позову.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з ч.1 ст.236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині 2 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства, в тому числі є:

- свобода договору;

- справедливість, добросовісність та розумність.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пункт 1 ст. 638 Цивільного кодексу України визначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасників спірних правочинів; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами.

Судом встановлено, що правові підстави для визнання договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 недійсним відсутні.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Відповідач-2 в судовому засіданні заявив, що у позовній заяві позивач невірно вказав назву відповідача-2, а саме, правильною назвою відповідача-2 є публічне акціонерне товариство "УКРСИББАНК", а не АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ ІННОВАЦІЙНИЙ БАНК "УКРСІББАНК". У зв"язку з наведеним відповідач-2 клопотав перед судом про зміну свого найменування на правильне.

Заміна сторони її правонаступником є процесуальною дією суду, що передбачена ст. 25 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення діяльності суб'єкта господарювання шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову заміни сторони чи третьої особи її правонаступником господарський суд виносить ухвалу.

Судом встановлено, що публічне акціонерне товариство "УКРСИББАНК" є правонаступником АКЦІОНЕРНОГО КОМЕРЦІЙНОГО ІННОВАЦІЙНОГО БАНКУ "УКРСІББАНК", а відтак суд задовольняє клопотання відповідача-2 про зміну свого найменування при зазначенні відповідача-2 по справі № 910/4095/15-г.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст. 4, 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України, господарський суд м. Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Замінити відповідача-2 по справі № 910/4095/15-г з АКЦІОНЕРНОГО КОМЕРЦІЙНОГО ІННОВАЦІЙНОГО БАНКУ "УКРСІББАНК" на публічне акціонерне товариство "УКРСИББАНК".

2. В задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "САРАТСЬКЕ АВТОТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО 15166" - відмовити.

3. Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

4. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя Головатюк Л.Д.

Дата підписання повного тексту рішення 07.04.2015