ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року Справа № 910/14580/14

Вищий господарський суд України у складі колегії:

головуючого - судді Малетича М.М.,

суддів: Круглікової К.С.,

Мамонтової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Космо Плюс" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2014 року у справі № 910/14580/14 господарського суду міста Києва за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Космо Плюс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Т.Л. Авто" про стягнення 2705124,34 грн.,

за участю представників:

Позивача: Криворог І.О. дов. № 4376 від 05.11.2014 року

Відповідача 1: Резвова О.В. дов. б/н від 03.11.2014 року

Відповідача 2: не з'явився

В с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг" (далі - ТОВ "УніКредит Лізинг", Позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Космо Плюс" (далі - ТОВ "Космо Плюс", Відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Т.Л. Авто" (далі - ТОВ "Т.Л. Авто", Відповідач 2), з урахуванням уточнень до позовних вимог, про солідарне стягнення заборгованості у розмірі 2705124,34 грн., з яких: 2329705,61 грн. основного боргу, 191713,76 грн. пені, 32464,21 грн. 3% річних і 151240,76 грн. інфляційних втрат, за договором фінансового лізингу № 3355L11/00-LD від 21.12.2011 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.12.2014 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2014 року, позов ТОВ "УніКредит Лізинг" задоволено повністю.

У поданій касаційній скарзі, ТОВ "Космо Плюс", посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права і, зокрема ст. 617 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст.ст. 189, 198, 219 Господарського кодексу України (далі - ГК України), просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції у даній справі та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ТОВ "УніКредит Лізинг", відмовити.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як видно з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 21.12.2011 року між ТОВ "УніКредит Лізинг" (Лізингодавець) і ТОВ "Космо Плюс" (Лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 3355L11/00-LD (далі - Договір фінансового лізингу), за умовами якого (п.п. 1.1., 1.1.1.) Лізингодавець приймає на себе зобов'язання придбати у власність від Продавця, що обраний Лізингоодержувачем, предмет лізингу відповідно до встановлених Лізингоодержувачем умов придбання та технічних характеристик (специфікацій), та передати його у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, визначених цим договором. Лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу у користування та сплачувати Лізингодавцю лізингові платежі, інші комісії, які зазначені в додатку "Тарифи" до цього договору, який є його невід'ємною частиною, та виконувати інші обов'язки, передбачені цим договором та чинним законодавством. Визначення предмета лізингу, його технічних характеристик (специфікацій), вартість предмета лізингу, графік лізингових платежів, дата передачі предмета лізингу, а також інші умови, що мають безпосереднє відношення до цього договору, визначаються у додатку (ах) до цього договору. У випадку, коли згідно цього договору у лізинг передається декілька предметів лізингу, сторони укладають відповідну кількість додатків до цього договору, які є в рівній мірі невід'ємною частиною цього договору.

Згідно п. 2.3. Договору фінансового лізингу передача Лізингоодержувачу предмета лізингу та документів (їх копій) до нього оформлюється підписанням сторонами акту приймання-передачі предмета лізингу, впродовж 3-х робочих днів, починаючи з дати відповідного повідомлення Лізінгоодержувача Лізингодавцем.

Відповідно до п. 3.1. Договору фінансового лізингу з дати підписання Акту приймання-передачі Лізингоодержувач має право користуватися предметом лізингу відповідно до його призначення та умов використання.

Згідно п.п. 5.1., 5.2., 5.3.2., 5.6. Договору фінансового лізингу Лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингові платежі. Розмір лізингових платежів, їх складові частини та дати оплати визначаються у графіку, що міститься у відповідному додатку до спірного правочину. Розмір лізингових платежів та їх складових частин виражається в іноземній валюті (долар США, Євро або інша валюта) та підлягає сплаті у національній валюті України - гривні за курсом, що визначений договором. Періодичні лізингові платежі сплачуються після передачі предмету лізингу у користування Лізингоодержувачу за курсом продажу та включають в себе: відшкодування вартості предмету лізингу, що розраховується за курсом, встановленим у відповідному додатку, та комісію Лізингодавця, яка є такою, що змінюється та розраховується як різниця між розміром періодичного лізингового платежу, який зазначений у стовбці "лізинговий платіж" та перерахований в гривню, та розміром відшкодування вартості предмету лізингу, розрахованого згідно п. 5.3.2 цього договору та перерахованого в гривню, мінімальний розмір комісії Лізингодавця не може бути меншим ніж одна гривня.

При цьому, у пунктах 7.1., 7.2. Договору фінансового лізингу встановлювалось, що оплата Лізингоодержувачем за цим договором вважається здійсненою в момент зарахування коштів на рахунок Лізингодавця. Сторони домовились, що тарифи за цим договором підлягають перегляду пропорційно збільшенню індексу інфляції за ініціативою Лізингодавця кожні дванадцять місяців, починаючи з дати укладення договору.

Також, пунктами 5.9., 6.1. Договору фінансового лізингу передбачалось, що перед підписанням договору Лізингоодержувач попереджений Лізингодавцем про наявність валютного ризику, тобто, ймовірність виникнення можливих збитків у Лізингоодержувача внаслідок несприятливих змін курсів іноземних валют до національної валюти України. Підписанням договору Лізингоодержувач підтверджує, що він усвідомлює можливе настання несприятливих для нього економічних умов, спричинених коливанням курсів іноземних валют, і гарантує виконання взятих зобов'язань своєчасно та в повному обсязі. Лізингоодержувач відшкодовує Лізингодавцю: всі документально підтверджені витрати, пов'язані з оформленням та виконанням цього договору, договору купівлі-продажу та страхування включаючи (але не виключно) реєстраційні (за виключенням платежів, що згідно умов цього договору несе Лізингодавець; судові витрати, державне мито, витрати, пов'язані із зверненням стягнення на предмет лізингу; податки, що стягуються з предмету лізингу; будь-який штраф, пов'язаний з предметом лізингу, який накладено з вини Лізингоодержувача; витрати Лізингодавця щодо відновлення втрачених або вкрадених документів на предмет лізингу під час користування Лізингоодержувачем предметом лізингу; інші витрати, понесені Лізингодавцем з вини контрагента.

Відповідно до п. 15.1. Договору фінансового лізингу останній є укладеним та набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення печатками, нотаріального посвідчення та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань по ньому.

Для забезпечення виконання зобов'язань за Договором фінансового лізингу, ТОВ "УніКредит Лізинг" (Лізингодавець), ТОВ "Космо Плюс" (Лізингоодержувач) і ТОВ "Т.Л. Авто" (Поручитель) було укладено договір поруки № 3355L11/00/SUR від 29.11.2012 року (далі - Договір поруки), за умовами якого (п. 1.1.) Поручитель зобов'язався як солідарний боржник безвідклично та безумовно сплатити Лізингодавцю за договором №3355L11/00-LD від 21.12.2011 року фінансового лізингу на першу вимогу всі необхідні платежі загальною сумою в гривневому еквіваленті до 2111997,08 доларів США, що на день укладання договору становило 17297256,09 грн. та оплатити всі інші платежі, що належать до сплати Лізингоодержувачем відповідно до умов договорів фінансового лізингу, в тій же самій сумі, валюті та в той же самий час (також у випадку дострокових платежів), як це визначено в договорі фінансового лізингу.

Як було також встановлено судами попередніх інстанцій, на виконання умов Договору фінансового лізингу Позивач передав, а Відповідач 1 прийняв предмет лізингу, про що було складено та підписано акт прийому-передачі від 22.12.2012 року, в якому зазначено загальну ціну предмета лізингу - 1445471,46 доларів США, що на момент підписання вказаного акту становило 11607135,82 грн. (з розрахунку 1 долар США = 8,03 грн.).

Разом з тим, ТОВ "Космо Плюс" належним чином не виконувало свої грошові зобов'язання перед ТОВ "УніКредит Лізинг", внаслідок чого у нього виникла заборгованість за Договором фінансового лізингу у розмірі 1725985,59 грн., у зв'язку з чим, ТОВ "УніКредит Лізинг" звернулось до ТОВ "Т.Л. Авто", як поручителя, з вимогою (№ 4503 від 19.06.2014 року) про погашення вказаної заборгованості. Проте, вимога Позивача була залишена без належного реагування.

Вимогами Позивача у даній справі, з урахуванням поданих уточнень, є стягнення з Відповідачів, солідарно, заборгованості у розмірі 2705124,34 грн., з яких: 2329705,61 грн. основного боргу, 191713,76 грн. пені, 32464,21 грн. 3% річних і 151240,76 грн. інфляційних втрат, з посиланням на ст.ст. 11, 509, 524, 530, 533, 553, 554, 543, 610, 611, 625 ЦК України, ст.ст. 173, 193 ГК України та неналежне виконання умов Договору фінансового лізингу.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, з посиланням на положення ст.ст. 6, 11, 204, 509, 551, 549, 525, 526, 612, 614, 627, 629, 806 ЦК України, ст. 216, 217, 231 232 ГК України, та встановлені обставини справи, дійшов висновку про те, що ТОВ "Космо Плюс" порушило умови договору фінансового лізингу №3355L11/00-LD від 21.12.2011 року, внаслідок чого утворився борг по оплаті лізингових платежів у розмірі 2329705,61 грн., а тому, з огляду на умови вказаного Договору фінансового лізингу та договору поруки № 3355L11/00/SUR від 29.11.2012 року, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог і їх задоволення.

Проте, з такими висновками судів попередніх інстанцій у повній мірі погодитись не можна, оскільки такі, в порушення вимог ст. 43 ГПК України, були прийняті при неповному встановлені обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, з огляду на таке.

Судове рішення вважається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати.

Однак, вказаним вимогам судові рішення у даній справі у повній мірі не відповідають, у зв'язку з наступним.

Згідно ст. 174 ГК України, однією з підстав виникнення господарського зобов'язання, є господарський договір.

Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Також, частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

При цьому, статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Водночас, згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

При цьому, згідно приписів ст.ст. 525, 526 ЦК України та ст.ст. 188, 193 ГК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поряд з цим, відповідно до положень ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Крім того, статтею 617 ЦК України передбачені підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, зокрема, - особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Щодо договорів, як однієї з підстав виникнення господарського зобов'язання і, зокрема, фінансового лізингу, то відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" (далі - ЗУ "Про фінансовий лізинг") відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона, лізингодавець, передає або зобов'язується передати другій стороні, лізингоодержувачеві, у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем ( прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця, постачальника, відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату, лізингові платежі. До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм, оренду, з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Крім того, відповідно до положень ст. 1 ЗУ "Про фінансовий лізинг", яка встановлює особливості окремої форми непрямого виду лізингу, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця, постачальника, відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату, лізингові платежі.

Згідно ст. 6 ЗУ "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору фінансового лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ст. 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Як зазначалось вище, вимогами ТОВ "УніКредит Лізинг" є стягнення з Відповідачів, солідарно, 2705124,34 грн., утому числі - 2329705,61 грн. основного боргу, 191713,76 грн. пені, 32464,21 грн. 3% річних і 151240,76 грн. інфляційних втрат, через неналежне виконання умов договору фінансового лізингу № 3355L11/00-LD від 21.12.2011 року.

Разом з тим, Відповідач 1, оскаржуючи судові рішення у даній справі вказує, зокрема, на те, що фактично не може користуватись предметом лізингу, оскільки майно, яке є предметом лізингу, знаходиться в районі проведення антитерористичної операції, що у свою чергу свідчить про настання обставин непереборної сили, що підтверджується також і відповідним висновком Київської торгово-промислової палати № 1703-4/430 від 15.07.2014 року.

Незважаючи на це, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ТОВ "УніКредит Лізинг" у повному обсязі, в порушення вимог ст. 43 ГПК України, не проаналізував у повній мірі, як умов укладеного між сторонами Договору фінансового лізингу і, зокрема, стосовно предмету, умов лізингу, розрахунку, користування предметом лізингу та ін., так і не врахував належним чином відповідних положень ЦК України, ЗУ "Про фінансовий лізинг", та конкретних обставин справи.

Так, зокрема, встановивши наявність заборгованості за Договором фінансового лізингу та задовольняючи позов у даній справі, суд першої інстанції не врахував положень ст. 6 ЗУ "Про фінансовий лізинг" про істотні умови договору фінансового лізингу та їх дотримання сторонами, а також положень ст. 617 ЦК України про підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як і не надав у зв'язку з цим належної правової оцінки обставинам справи щодо можливості/неможливості користування об'єктом фінансового лізингу, у тому числі - через обставини непереборної сили, яке у свою чергу впливало на можливість розрахунку за борг, що виник через несплату лізингових платежів та відповідність умов договору, укладеного між сторонами, зокрема, викладених у його п. 13.1., вказаним вимогам закону.

Відхиляючи доводи Відповідача 1 про настання обставин непереборної сили, внаслідок яких він не зміг користуватись предметом лізингу, суд першої інстанції вказав на те, що такі обставини, згідно висновку Київської торгово-промислової палати № 1703-4/430 від 15.07.2014 року, мали місце з квітня 2014 року, в той час як борг Відповідача 1 перед Позивачем з лізингових платежів виник ще у листопаді 2013 року.

Однак, при цьому, суд першої інстанції не врахував того, що борг, який просив стягнути Позивач - у розмірі 2329705,61 грн., і який було стягнуто судом, стосується періоду з грудня 2013 року по серпень 2014 року.

Посилання ж суду у своєму рішенні на п. 13.1. Договору фінансового лізингу про чинність зобов'язань за цією угодою незважаючи на надзвичайні або форс-мажорні обставини, було зроблено без належного правового аналізу таких умов на їх відповідність вимогам закону, а правову оцінку п. 13.5. цього ж договору в частині зобов'язання сторін письмово повідомляти іншу сторону про надання інформації стосовно договору, у тому числі - про настання форс-мажорних обставин, наявність яких у місці знаходження предмету лізингу, крім вказаного висновку Київської торгово-промислової палати № 1703-4/430, є загальновідомими, що не потребують доказування, було зроблено без урахування положень ст. 35 ГПК України.

Водночас, суд апеляційної інстанції, який відповідно до положень ст.ст. 99, 101 ГПК України під час перегляду судових рішень в апеляційному порядку користується правами, наданими суду першої інстанції та здійснює за наявними у справі і додатково поданими доказами повторний розгляд справи, всупереч ч. 1 ст. 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи, не приділив у повній мірі та належним чином уваги вищезазначеним обставинам справи і правильному застосуванню до спірних відносин норм матеріального права, а пославшись тільки на наявність у Відповідача 1 боргу перед Позивачем та на обґрунтованість рішення суду першої інстанції про задоволення позову, дійшов передчасних та неправильних висновків про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Між тим, згідно ч. 1 ст. 11110 ГПК України, підставами для скасування чи зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За таких обставин, прийняті у справі судові рішення не можна визнати законними і обґрунтованими, а тому, постанова суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції підлягають скасуванню, а справа її направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду слід врахувати наведене, витребувати належні докази по справі, встановити фактичні обставини справи, з'ясувати дійсні права та обов'язки сторін і, в залежності від встановленого та вимог закону, прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Космо Плюс" задовольнити частково.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2014 року та рішення господарського суду міста Києва від 01.10.2014 року у справі № 910/14580/14 скасувати повністю, а справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Головуючий суддя Малетич М.М.

Судді Круглікова К.С.

Мамонтова О.М.