РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2015Справа №910/2812/14

За позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі

1) Київської міської ради

2) Комунального підприємства "Лісопаркове господарство "Конча-Заспа"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Форест Грін"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рудана Плюс"

про визнання права власності та витребування майна

Судді Пукшин Л.Г. - головуючий

Головатюк Л.Д.

Спичак О.М.

Представники:

від прокуратури: Жовтун Н.Б. - представник за посвідченням № 019901 від 21.08.13

від позивача-1: Уланов І.В. - представник за довіреністю №062/01/10-11392 від 23.12.14

від позивача-2: не з'явились

від відповідача: Кісельов Є.О. - директор

від третьої особи: не з'явились

В судовому засіданні 01.04.2015, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду м. Києва звернувся заступник прокурора міста Києва в інтересах держави особі Київської міської ради, Комунального підприємства "Лісопаркове господарство "Конча-Заспа" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Форест Грін" про визнання права комунальної власності на нежитлові приміщення, загальною площею 534,8 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, пров. Тихвінський, 1 корп. 1 літ. Б. та витребування даних приміщень від Товариства з обмеженою відповідальністю "Форест Грін".

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 25.02.2014 порушено провадження у справі № 910/2812/14 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 26.03.2014.

Даною ухвалою, на підставі ст. 27 ГПК України, суд залучив до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Рудана Плюс".

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.03.2014 розгляд справи було відкладено на 16.04.2014 у зв'язку з задоволенням клопотання позивача-1 та неявкою представника третьої особи.

У судовому засіданні 16.04.2014 представник відповідача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неявкою третьої особи та у зв'язку з можливим мирним врегулюванням спору.

Прокурор та представник позивача-1 проти заявленого клопотання не заперечували.

Представники відповідача та позивача-1 подали письмове клопотання про продовження строку вирішення спору.

Керуючись ст.ст. 69, 77 ГПК України, суд задовольнив клопотання сторін, продовжив строк розгляду спору та відклав розгляд справи на 30.04.14.

29.04.14 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, відповідно до якого відповідач просить зупинити провадження у справі № 910/2812/14 до вирішення пов'язаної з нею справи № 5011-32/13806-2012, яка ухвалою Вищого господарського суду України від 14.04.2014 року була допущена до провадження Верховного Суду України. В клопотання відповідача було відмовлено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.04.2014 вирішено здійснити розгляд справи № 910/2812/14 колегіально у складі трьох суддів.

Розпорядженням в.о. Голови господарського суду міста Києва від 30.04.2014 справу № 910/2812/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: Пукшин Л.Г. (головуючий), Грєхова О.А., Спичак О.М.

Ухвалою суду від 30.04.14 справу призначено до розгляду на 04.06.14.

Розпорядженням заступника голови господарського суду міста Києва від 04.06.2014 справу № 910/2812/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: Пукшин Л.Г. (головуючий), Ващенко Т.М., Спичак О.М. Ухвалою суду від 04.06.2014 справу призначено до розгляду 04.06.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.06.2014 розгляд справи було відкладено до 02.07.2014.

Розпорядженням заступника голови господарського суду міста Києва від 02.07.2014 справу № 910/2812/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: Пукшин Л.Г. (головуючий), Грєхова О. А., Спичак О.М. Ухвалою суду від 02.07.2014 справу призначено до розгляду на 02.07.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.07.14 було зупинено провадження у справі № 910/2812/14 до розгляду Вищим господарським судом України касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Форест Грін" у справі № 5011-32/13806-2012.

30.01.15 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Форест Грін" про поновлення провадження у справі № 910/2812/14, з огляду на наступне.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.07.2014 у справі № 5011-32/13806-2012 частково задоволено касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Форест Грін", скасовано рішення Господарського суду м. Києва від 05.12.2012 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2013 у справі № 5011-32/13806-2012 та передано справу на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 16.10.2014 у справі № 5011-32/13806-2012 у задоволенні позову Заступника прокурора м. Києва відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2015 у справі № 5011-32/13806-2012 апеляційна скарга Заступника прокурора м. Києва залишена без задоволення, рішенням Господарського суду м. Києва від 16.10.2014 - без змін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2015 поновлено провадження у справі № 910/2812/14 та призначено до розгляду в судовому засіданні 25.02.2015.

Розпорядженням заступника Голови Господарського суду міста Києва від 25.02.2015 справу № 910/2812/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: Пукшин Л.Г. (головуючий), Головатюк Л.Д., Спичак О.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2015 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду 25.02.2015.

20.02.2015 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшло клопотання позивача-2, у якому останній просить залишити позовну заяву без розгляду та розглядати справу без їх участі.

У судове засідання, призначене на 25.02.2015, з'явився прокурор та представник відповідача.

Представник прокуратури підтримав подане через канцелярію суду клопотання про зупинення провадження у справі № 910/2812/14 до розгляду Вищим господарським судом України позовних вимог прокуратури про визнання недійсними рішення та договору купівлі-продажу у справі № 5011-32/13806-2012.

Представник відповідача проти зупинення провадження у справі заперечує та просить долучити до матеріалів справи подані через канцелярію суду письмові пояснення.

Заслухавши пояснення представників прокуратури та відповідача суд виріши відкласти розгул клопотання прокуратури до наступного судового засідання.

Ухвалою суду від 25.02.2015 розгляд справи було відкладено на 01.04.2015.

У судове засідання 01.04.2015 з'явилися представники прокуратури, позивача-1 та відповідача.

Відповідач заявив клопотання про долучення до матеріалів справи завірену копію постанови Вищого господарського суду України від 16.03.2015 у справі № 5011-32/13806-2012, якою залишено без змір рішення Господарського суду м. Києва від 16.10.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2015 у справі № 5011-32/13806-2012. клопотання судом задоволено.

Представник органу прокуратури повідомив, що Вищим господарським судом розглянута касаційна скарга прокуратури, а тому клопотання про зупинення просить залишити без розгляду, а позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі з підстав викладений у позові.

Представник позивача-1 підтримав позовні вимоги прокуратури.

Відповідача заперечував проти позову з підстав наведених у відзиві.

Третя особа у судові засідання не з'являлася, про причини неявки суд не повідомляла, хоча про час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином.

Зважаючи на те, що неявка представників позивача-2 та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, та враховуючи клопотання позивача-2, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників прокуратури, позивача-1 та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Рішенням Київської міської ради від 22.08.2007 р. № 151/1985 «Про внесення змін до рішення Київради від 08.02.2007 р. № 62/723 «Про Програму приватизації об'єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва на 2007-2010 роки» до Переліку об'єктів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва та підлягають приватизації, було включено нежилу будівлю площею 540,0 кв. м. за адресою: м. Київ, провулок Тихвінський, 1, корпус 1.

Рішеннями Київської міської ради від 20.12.2007 р. № 1462/4295 та від 28.08.2008 р. № 106/106 було змінено характеристики спірного майна і визначено, що об'єктом приватизації є нежила будівля площею 534,8 кв. м. за адресою: м. Київ, пров. Тихвінський, 1, корпус 1, літ. "Б", яка підлягає продажу на аукціоні.

За наслідками проведеного аукціону 06.03.2008 р. між Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) та ТОВ «Рудана Плюс», як переможцем аукціону, укладено договір купівлі-продажу спірного майна, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вепрейчук О.І. за реєстровим номером № 915.

06.05.2008 р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Рудана Плюс» та товариством з обмеженою відповідальністю «Форест Грін» було укладено договір купівлі-продажу будівлі контори, що 08.05.2008 р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвєєвим В.А. за реєстровим № 1988.

За доводами прокуратури вказані вище нежитлові приміщення становили собою складову частину майнового комплексу КП «Лісопаркове господарство «Конча-Заспа» та перебували на балансі цього підприємства, а тому в силу вимог Закону України «Про приватизацію державного майна» вони (нежитлові приміщення) не могли бути предметом приватизації. У зв'язку з чим рішенням господарського суду м. Києва від 05.12.2012 року у справі № 5011-32/13806-2012, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2013 та Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р., за позовом прокуратури м. Києва визнано недійсними рішення Київської міської ради від 22.08.2007 р. та договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 06.03.2008 р.

Оскільки, нежитлові приміщення були відчужені ТОВ «Рудана плюс» на користь ТОВ «Форест Грін», на підставі договору купівлі-продажу від 08.05.2008 р., заступник прокурора м. Києва з посиланням на положення ч.1 ст. 216, ч. 1 ст. 338, ст.. 392 ЦК України просить суд визнати право комунальної власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради на нежитлові приміщення за адресою: м. Київ, пров. Тихвінський, 1, корпус 1, літ. «б», загальною площею 534,8 кв.м. та витребувати у комунальну власність територіальної громади м. Києва в особі київської міської ради від ТОВ «Форест Грін» нежитлові приміщення загальною площею 534,8 кв.м. по пров. Тихвінський, 1, корпус 1, літ. «б» у м. Києві.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги заступника прокурора міста Києва не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Як слідує з матеріалів справи рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2012 р. у справі № 5011-32/13806-2012, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2013 та Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р., задоволено позовні вимоги Заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації, Головного управління комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), комунального підприємства "Лісопаркове господарство "Конча-Заспа" та визнано недійсним рішення Київської міської ради від 22.08.2007 р. № 151/1985 "Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 08.02.2007 р. № 62/723 "Про Програму приватизації об'єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва на 2007-2010 роки" в частині включення нежилих приміщень за адресою: м. Київ, пров. Тихвінський, 1, корпус 1, літ. "Б", загальною площею 534,8 кв. м., до переліку об'єктів, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні; та визнано недійсним договір купівлі-продажу будівлі контори, укладеного 06.03.2008 р. між Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та ТОВ "Рудана Плюс".

В подальшому Постановою Верховного Суду України від 27.05.2014 р. постанову Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду касаційної інстанції. При цьому, Верховний Суд України визнав помилковими висновки судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій про поновлення позовної давності та задоволення позовних вимог без застосування приписів статті 261 Цивільного кодексу України, без визначення часу початку перебігу позовної давності. Окрім цього, Верховний Суд України зазначив, що у постанові Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р., в порушення вимог статті 111-11 Господарського процесуального кодексу України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу до неї, не наведено мотивів вирішення доводів та аргументів представників сторін щодо суті позовних вимог та доводів, викладених у касаційній скарзі.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.07.2014 р. касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Форест Грін" було задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2012 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2013 р. у справі № 5011-32/13806-2012 скасовано, справу № 5011-32/13806-2012 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 16.10.2014 у справі № 5011-32/13806-2012 у задоволенні позову Заступника прокурора м. Києва відмовлено повністю. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 26.03.2015 у справі № 5011-32/13806-2012 рішення Господарського суду м. Києва від 16.10.2014 залишено без змін.

Частиною 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 р. № 8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії», п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

З урахуванням викладеного у суду відсутні підстави для повторного доказування наведеної обставини (факту відсутності правових підстав для визнання недійсності рішення Київської міської ради від 22.08.2007 р., та договору купілі-продажу), адже існування даної обставини підтверджують судові рішення/постанови у спорі, що виник між тими ж сторонами (справа № 5011-32/18806-2012).

Судом встановлено, що заступником прокурора м. Києва обґрунтування позовних вимог побудовані на положеннях ч.1 ст. 216, ч. 1 ст. 338, ст. 392 ЦК України та висновків рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2012 р. у справі № 5011-32/13806-2012, постанови Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2013 та постанови Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р., які станом на момент вирішення спору у даній справі скасовані.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст.ст. 22, 23 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" право власності на державне майно підтверджується договором купівлі-продажу, який укладається між покупцем та уповноваженим представником відповідного органу приватизації, а також актом приймання-передачі зазначеного майна.

Право власності відповідача на спірне майно підтверджується договором купівлі-продажу будівлі контори від 08.05.2008 р. посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованим в реєстрі за № 1988.

Згідно з ч. 4 ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право приватної власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відтак, приписами статті 388 ЦК України встановлено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, коли майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею.

Однак, як встановлено судом, заступником прокурора м Києва не надано доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, оскільки рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2012 р. у справі № 5011-32/13806-2012, постанова Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2013 та постанова Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р., на момент вирішення спору у даній справі скасовані постановою Верховного суду України від 28.07.2014 р. При вирішення спору у справі № 5011-32/13806-2012 на новому розгляді в позові заступника прокурора було відмовлено повністю. А відтак, обставини, відображені в судових рішеннях, є преюдиціальними в розумінні частини третьої статті 35 ГПК.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В порядку передбаченому ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що заступник прокурора м. Києва не надав суду доказів, які б підтверджували факт порушення відповідачем прав і охоронюваних законом інтересів позивачів, а відтак в задоволенні позовних вимог, з викладених у позові правових підстав, необхідно відмовити.

Що стосується заявлених клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст..256 Цивільного кодексу України). Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 Цивільного кодексу України).

Пунктами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивачів щодо спірного майна, про захист яких прокурор просить суд у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачам у позові по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Комунального підприємства "Лісопаркове господарство "Конча-Заспа" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.04.2015 р.

Судді Л.Г. Пукшин - головуючий

Л.Д. Головатюк

О.М. Спичак