ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"30" березня 2015 р.Справа № 916/577/15-г

За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

про стягнення 25600грн.

Суддя Погребна К.Ф.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2 - паспорт;

ОСОБА_4 - довіреність;

Від відповідача: ОСОБА_5 - довіреність;

В судовому засіданні 30.03.2015р. приймали участь представники:

Від позивача: ОСОБА_2 - паспорт;

ОСОБА_4 - довіреність;

Від відповідача: ОСОБА_5 - довіреність;

СУТЬ СПОРУ: Позивач, Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернувся до господарського суду Одеської області із позовною заявою до відповідача, Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 25600грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 12.02.2015р., було порушено провадження у справі № 916/577/15-г із призначенням справи до розгляду в судовому засіданні.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, надав відзив на позов відповідно якого позовні вимоги не визнає вважає їх безпідставними, необґрунтованим та просить суд в задоволені позову відмовити повністю.

В судових засіданнях в порядку ст. 77 ГПК України проголошувались перерви з 02.03.2015р. до 10.03.2015р, з 10.03.2015р. до 16.03.2015р.

У судовому засіданні 30.03.2014р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку статті 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив.

23.02.2011р. між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (виконавець) Анатолійовичем та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (замовник) був укладений на розробку та обслуговування веб-сайту №08/11 (далі - договір).

Пунктом 1.1 договору передбачено, що замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання виконати роботи по розробці, створенню та обслуговуванню веб-сайту, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконані роботи на умовах визначених договором.

Мета робіт, які виконуються по дійсному договору - здійснення прямої трансляції з приміщення замовника в мережі Інтернет (п.1.2 договору).

Перелік робіт як підлягають виконанню, вимог до них, а також строки виконання визначаються на підставі Технічного завдання, що є Додатком 1 до договору. Умови Технічного завдання узгоджуються сторонами до початку виконання робіт по дійсному договору. Технічне завдання підписується сторонами та є невід'ємною частиною договору (п.1.3 договору).

Відповідно п. 3.1 договору, загальна вартість робіт по дійсному договору становить 36680грн. В день узгодження Технічного завдання замовник виплачує виконавцю аванс в розмірі 16000грн. Після підписання акту виконаних робіт замовник виплачує виконавцю 20680грн.(п.3.2 договору).

Позивач вказує, не підписуючи Технічне завдання яким би погоджувався перелік робіт відповідач встановив необхідність для почату робіт проведення оплати.

Як встановлено судом, що на виконання умов вищезазначеного договору позивачем були сплачені кошти в загальному розмірі 25600грн., що підтверджується видатковими касовими ордерами від 12.03.2011р. на суму 15200грн, від 05.03.2013р.на суму 8000грн. та від 26.11.2013р. на суму 2400грн.

Посилаючись на вищенаведені обставини та вважаючи що кошти у сумі 25600грн. відповідач отримав безпідставно, Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернулась з відповідним позовом до суду за захистом свого порушеного права.

Так, проаналізувавши наявні в матеріалах справи документи, подані сторонами докази та викладену їх правову позицію, суд, не вбачає підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог з огляду на наступні положення законодавства.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Частини 1, 4 ст. 202 ЦК України визначають, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За приписами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 901 Цивільного кодексу України передбачено, що За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Частиною 1 ст. 903 Цивільного кодексу України визначено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов'язання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач у якості підстави для стягнення коштів зазначає, що борг який виник у відповідача є безпідставно отримані ним кошти, які позивач сплатив на виконання умов договору від 23.03.2011р.

Факт сплати коштів підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими касовими ордерами від 12.03.2011р. на суму 15200грн, від 05.03.2013р.на суму 8000грн. та від 26.11.2013р. на суму 2400грн.

З цього приводу суд вважає за доцільне зазначити наступне:

Стаття 1212 Цивільного кодексу України визначає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Стаття 1213 Цивільного кодексу України передбачає, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Оскільки між сторонами у справі, був укладений договір, а кошти які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім, як плату за послуги за договором, то такі кошти набуто за наявності правової підстави (договору), а тому не можуть бути стягнуті з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 відповідно до положень ст.1212 Цивільного Кодексу України як безпідставно набуті.

Аналогічну думку викладено в Постанові Верховного Суду України від 22.01.2013р. по справі №5006/18/13/2012.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.11128 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів, у зв'язку з чим суд відмовляє позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Посилання позивача, що договір є неукладеним оскільки технічне завдання не було підписано, суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються матеріалами справ, зокрема самими видатковими касовими ордерами де зазначено що підстава сплати є договір від 23.02.2011р. та листуванням між сторонами щодо виконання робіт по договору.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладені обставини справи, з урахуванням положень чинного законодавства, пояснення учасників судового процесу, суд прийшов до висновку, про відмову у задоволені позовних вимог Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 з огляду на їх необґрунтованість та невідповідність нормам чинного законодавства.

Відповідно до ст.44, 49 ГПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на позивача у справі.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 06 квітня 2015 р.

Суддя К.Ф. Погребна