ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року Справа № 910/15368/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоЄвсікова О.О.,
суддів:Кролевець О.А. (доповідач у справі), Попікової О.В.
розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва
на рішенняГосподарського суду міста Києва від 08.10.2014
та постановуКиївського апеляційного господарського суду від 23.12.2014
у справі№910/15368/14 Господарського суду міста Києва
за позовомпрокурора Дарницького району міста Києва в інтересах держави в особі Управління освіти Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Центр Політрейд"
провизнання недійсним договору оренди нерухомого приміщення та зобов'язання вчинити дії
за участю представників сторін
від позивача:Кошелева М.О.
від відповідача:не з'явився
від ГПУ:Атаєва Д.К.

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Дарницького району міста Києва звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Управління освіти Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр Політрейд" про визнання недійсним з моменту укладення договору №317 від 01.11.2006 оренди нерухомого майна, що є об'єктом комунальної власності територіальної громади Дарницького району м. Києві у СШ №316 на пр. Бажана, 32-А загальною площею 184,6 м2, зобов'язання відповідача звільнити (повернути) орендоване нежитлове приміщення згідно з актом прийнття-передачі.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.10.2014 (суддя Літвінова М.Є.), яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2014 (колегія суддів у складі: Тищенко А.І., Михальська Ю.Б., Отрюх Б.В.), у задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав їх недоведеності, стягнуто з позивача в доход Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1218 грн.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, заступник прокурора міста Києва звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати як такі, що прийняті з порушенням норм процесуального та матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Учасники судового процесу згідно з приписами ст. 1114 ГПК України були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак відповідач не скористався передбаченим законом правом на участь у розгляді справи касаційною інстанцією.

Заслухавши пояснення представників позивача та Генеральної прокуратури України, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши згідно з ч. 1 ст. 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 01.11.2006 між Управлінням освіти Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр Політрейд" (орендар) укладено договір №317 оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень), що є об'єктом комунальної власності територіальної громади Дарницького району міста Києва (далі - Договір).

У п. 1.1 Договору сторони передбачили, що орендодавець на підставі розпорядження №1299 від 22.11.2006 передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Бажана, 32А, с/ш №316, загальною площею 184,6 м2.

На виконання умов п. 2.1 Договору позивач передав, а відповідач прийняв у орендне користування об'єкт оренди за актом приймання-передачі від 01.11.2006.

Згідно з п. 11.1 Договору строк його дії погоджено сторонами з 01.11.2006 до 01.11.2007.

Розпорядженнями Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 15.11.2007 за №1199, від 23.10.2008 за №1331, від 16.11.2009 за №658 строк дії Договору продовжувався, відповідно, до 01.11.2008, 01.11.2009, 01.11.2010. У подальшому додатковою угодою до Договору термін його дії продовжено до 31.03.2012. Розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 20.08.2012 за №419 термін дії договору продовжено до 30.03.2015.

Однак розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 25.09.2012 за №474 "Про розгляд протесту прокурора від 18.09.12. № 52/8597 вих.12 на розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 20.08.12. № 419" скасовано розпорядження Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 20.08.2012 за №419 та зобов'язано Управління освіти Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації вжити відповідні заходи щодо припинення договірних відносин з орендарем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2013 у справі №910/17893/13 відмовлено у задоволенні позову Управління освіти Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр Політрейд" про розірвання Договору.

Звертаючись до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі Управління освіти Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації у даній справі, прокурор Дарницького району міста Києва заявив вимоги про визнання недійсним Договору у зв'язку з тим, що відповідне майно передано в оренду відповідачеві для використання під склад-магазин канцелярських товарів, тобто для діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом.

Відмовляючи в задоволенні цього позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що використання відповідних нежитлових приміщень під склад-магазин канцелярських товарів не є порушенням п. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту".

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України (в редакції на момент укладення Договору) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому на підставі ст. 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 759, ч. 3 ст. 760 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк; особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Зокрема, такі особливості встановлені Законом України "Про оренду державного та комунального майна", згідно з ч. 2 ст. 4 якого (в редакції на момент укладення Договору) не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна". Згідно з положеннями вказаної норми приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства; загальнодержавне значення мають, зокрема, об'єкти освіти, фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України "Про освіту" навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Водночас ст. 61 Закону України "Про освіту" у ч.ч. 1, 4 передбачає, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

За вимогами ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Крім того, постановою Головного державного санітарного лікаря України від 14.08.2001 за №63 затверджені Державні санітарні правила і норми влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, які поширюються на загальноосвітні навчальні заклади I, I - II, I - III ступенів, спеціалізовані школи I, II, III ступенів, гімназії, ліцеї, колегіуми, що проектуються, будуються, реконструюються та ті, що існують, незалежно від типу, форми власності і підпорядкування. Ці правила у п. 3.19 не дозволяють здачу в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям, іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом.

Навчально-виховний процес визначений у Положенні про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і навчальних закладах, затвердженому наказом Міністерства освіти і науки України від 01.08.2001 за №563, як система організації навчально-виховної, навчально-виробничої діяльності, визначеної навчальними, науковими, виховними планами (уроки, лекції, лабораторні заняття, час відпочинку між заняттями, навчальна практика, заняття з трудового, професійного навчання і професійної орієнтації, виробнича практика, робота у трудових об'єднаннях, науково-дослідні та дослідно-конструкторські роботи, походи, екскурсії, спортивні змагання, перевезення чи переходи до місця проведення заходів тощо).

З огляду на викладені положення суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що відповідні приміщення середньої загальноосвітньої школи №316, що є об'єктом оренди за Договором, можуть передаватись в оренду виключно для діяльності, пов'язаної з навчально-виховним процесом.

Проте, відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним Договору, суди виходили з того, що Договором передбачено використання орендованих приміщень під склад-магазин канцелярських товарів, і взявши в оренду ці приміщення, відповідач використовував їх саме під склад-магазин канцелярських товарів.

Тобто висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність порушення норм п. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" заснований на встановленні обставин використання відповідачем орендованого ним приміщення відповідно до призначення, передбаченого Договору.

Натомість, судами не досліджувались обставини щодо відповідності умов Договору вищевикладеним вимогам щодо використання приміщень навчальних закладів за відповідним призначенням. Зокрема, суди не з'ясували, яким чином використання орендованого приміщення під склад-магазин канцелярських товарів пов'язане з навчально-виховним процесом.

Тобто суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили обставини, з якими законодавець пов'язує дійсність правочину, - додержання сторонами в момент вчинення цього правочину вимог закону. Зважаючи на відсутність встановлення вказаних вище обставин, висновок судів про відсутність порушення при укладенні Договору вимог законодавства є передчасним.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору вимог ст.ст. 43, 47, 43, 84, 105 ГПК України, тобто рішення і постанова не відповідають нормам матеріального і процесуального права, тому підлягають скасуванню.

Оскільки касаційна інстанція не наділена правом оцінки доказів, наданих сторонами у справі, а право оцінки доказів належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій з додержанням принципу рівності сторін у процесі, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення на підставі відповідних доказів усіх суттєвих обставин.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2014 у справі №910/15368/14 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя О.Євсіков

Судді О.Кролевець

О.Попікова