ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2015 р. Справа № 911/261/15

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір»

до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

про стягнення 7574,43 грн.

секретар судового засідання (пом. судді): Новікова І.С.

за участю представників:

від позивача: Омельченко О.М., довір. № 11 від 02.01.2015 р.

від відповідача: Нагорна А.В., довір. № 01-22/6-98 від 17.01.2015 р.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Український папір» (далі - ТОВ «Український папір», позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі - ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», відповідач) про стягнення 242407,23 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобов'язань щодо здійснення розрахунку з позивачем за поставку товару відповідно до договору про закупівлю товарів № 37.2.3-32-38 від 04.09.2014 р., у зв'язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача 234832,80 грн. основного боргу, 6841,32 грн. пені, 733,11 грн. 3% річних, а також судовий збір.

Розгляд справи відкладався.

17.02.2015 р. до господарського суду Київської області ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» було подано відзив № 35-22/1-106 від 16.02.2015 р., відповідно до якого відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних ТОВ «Український папір», з огляду на таке.

Сума основної заборгованості за договором відповідачем погашена у повному обсязі платіжним дорученням № 54 від 30.01.2015 р.

Як зазначив відповідач, ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» та ТОВ «Український папір» у п. 8.8 договору погодили, що підставою оплати пені/штрафу є виставлений рахунок-фактура. Проте, порушуючи пункт 8.8 договору, позивач не направив відповідачу рахунок-фактуру щодо оплати пені, а тому підстав та обов'язку у відповідача щодо оплати пені не виникло.

Також відповідач посилався на те, що договір набирає чинності з 04.09.2014 р. та діє до 31.12.2014 р., тобто 31.12.2014 р., на переконання відповідача, є днем припинення зобов'язань за договором. Отже, оскільки 31.12.2014 р. є днем припинення договору, то, відповідно, є і днем, коли припиняється нарахування штрафних санкцій за неналежне виконання зобов'язань за договором, у зв'язку з чим звернення позивача до суду з вимогою щодо стягнення штрафних санкцій є безпідставним.

20.02.2015 р. до господарського суду Київської області ТОВ «Український папір» було подано заяву № 28/юр/15 від 19.02.2015 р. про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 6841,32 грн. пені, 733,11 грн. 3% річних, а також судовий збір в сумі 1827,00 грн.

Подана заява прийнята судом до розгляду, оскільки право на зменшення розміру позовних вимог є процесуальним правом позивача, визначеним ст. 22 ГПК України, яке може бути ним реалізовано у будь-який час до прийняття рішення у справі.

20.02.2015 р. до господарського суду Київської області ТОВ «Український папір» було подано клопотання № 30/юр/15 від 20.02.2015 р., відповідно до якого позивач просить суд стягнути з відповідача 6841,32 грн. пені, 733,11 грн. 3% річних, а також судовий збір в сумі 4848,15 грн., оскільки саме внаслідок винних дій відповідача спір було передано на розгляд до господарського суду.

26.03.2015 р. до господарського суду Київської області ТОВ «Український папір» було подано заперечення № 16/юр/15 від 25.03.2015 р. на відзив, відповідно до яких позивач зазначив, що договір про закупівлю товарів № 37.2.3-32-38 від 04.09.2014 р. є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме - майново-господарських зобов'язань згідно ст.ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України та ст. 629 Цивільного кодексу України, і є обов'язковим для виконання сторонами. Також позивач зазначив, що фактично відповідач суму боргу за договором у розмірі 234832,80 грн. визнав в повному обсязі, що підтверджується сплатою заборгованості згідно платіжного доручення № 54 від 30.01.2015 р.

Також позивач зазначив, що звертаючись до суду із даною позовною заявою, позивач надав обґрунтований розрахунок пені, в якому чітко визначив розмір пені станом на 22.01.2015 р., у зв'язку з чим відповідач належним чином повідомлений про розмір і суму пені, яка підлягає сплаті за порушення умов договору (пп. 4.2.1 п. 4.2) та повідомлений про підставу нарахування пені (п. 8.3 договору). Водночас, позивач зазначив, що закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення, яке мало місце під час дії договору. Отже, на переконання позивача, нарахування пені здійснене з повним дотриманням норм чинного законодавства та згідно з умовами договору.

У судовому засіданні 26.03.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав; представник відповідача проти позову заперечував.

У судовому засіданні 26.03.2015 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

04.09.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український папір» (постачальник) та Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (покупець) було укладено договір про закупівлю товарів № 37.2.3-32-38, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується поставити замовникові товар, а замовник - здійснити приймання товару та оплатити такий товар.

Згідно з пп. 4.2.1 п. 4.2 договору, замовник протягом 90 календарних днів з моменту підписання сторонами видаткової накладної на фактично поставлений товар, перераховує на поточний рахунок постачальника 100% ціни фактично поставленого товару.

Пунктом 8.3 договору передбачено, що за прострочення оплати за договором замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості, за кожний день прострочення.

У разі застосування пені/штрафу сторона, що порушила виконання зобов'язань, зобов'язана сплатити суму пені/штрафу на підставі окремо виставленого, у кожному випадку, рахунку-фактури. Оплата рахунку-фактури проводиться протягом 5 банківських днів з дати його отримання стороною, яка допустила прострочення виконання зобов'язання за договором (п. 8.8 договору).

ТОВ «Український папір» на виконання умов договору про закупівлю товарів № 37.2.3-32-38 від 04.09.2014 р. було поставлено ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» товар за видатковими накладними, у тому числі - № К-03217 від 16.09.2014 р. на суму 232800,00 грн., № К-03236 від 18.09.2014 р. на суму 2032,80 грн., № К-03418 від 29.09.2014 р. на суму 10367,28 грн., копії яких долучено до матеріалів справи.

Оскільки відповідач не розрахувався з позивачем за договором № 37.2.3-32-38 від 04.09.2014 р. в сумі 234832,80 грн., останній і звернувся з даним позовом до суду.

В процесі розгляду справи, у зв'язку зі сплатою відповідачем суми основного боргу, позивач звернувся до суду із заявою № 28/юр/15 від 19.02.2015 р. про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просив суд стягнути з відповідача 6841,32 грн. пені, 733,11 грн. 3% річних, що і становить предмет позовних вимог у даній справі на час її розгляду.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Стаття 655 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.ст. 691, 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Поряд з цим, приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Як слідує з матеріалів справи, зобов'язання щодо оплати отриманого від позивача за договором про закупівлю товарів № 37.2.3-32-38 від 04.09.2014 р. товару відповідач виконував неналежним чином, допустивши прострочення в оплаті, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 6841,32 грн. пені.

Як зазначалося вище, відповідно до п. 8.3 договору за прострочення оплати за договором замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості, за кожний день прострочення.

Визначений позивачем розмір пені становить 6841,32 грн., у тому числі - за період з 16.12.2014 р. до 22.01.2015 р. на суму 232800,00 грн. в сумі 6785,19 грн., з 18.12.2014 р. до 22.01.2015 р. на суму 2032,80 грн. в сумі 56,13 грн., є обґрунтованим та арифметично вірним.

Відповідач, заперечуючи щодо позовних вимог в частині пені посилався на те, що позивачем було порушено п. 8.8 договору, оскільки останнім не було направлено відповідачу рахунок-фактуру щодо оплати пені, у зв'язку з чим у ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» підстав та обов'язку щодо сплати пені не виникло.

Між тим, приписами ч. 3 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Поряд з цим, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій (ст. 216 Господарського кодексу України ).

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Таким чином, пеня є різновидом відповідальності суб'єкта господарювання за порушення грошового зобов'язання, застосування якої випливає безпосередньо з приписів чинного законодавства та з самого факту порушення зобов'язання.

При цьому чинне законодавство не ставить застосування такого виду відповідальності в залежність від виставлення постачальником рахунків на сплату пені, пред'явлення вимоги тощо.

З огляду на викладене, наведене вище посилання відповідача на недотримання позивачем п. 8.8 укладеного між сторонами договору та відсутності у відповідача обов'язку щодо сплати пені залишаються судом поза увагою.

Посилання ж відповідача на те, що 31.12.2014 р. є днем припинення договору, і, відповідно, днем, коли припиняються нараховуватись штрафні санкції за неналежне виконання своїх зобов'язань за договором, є безпідставним, оскільки закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення, яке мало місце під час дії договору .

Окрім того, позовна заява містить вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З долученого до матеріалів справи розрахунку 3% річних вбачається, що позивачем було визначено розмір 3% річних у сумі 733,11 грн., у тому числі - за період з 16.12.2014 р. до 22.01.2015 р. на суму 232800,00 грн. в сумі 727,10 грн., з 18.12.2014 р. до 22.01.2015 р. на суму 2032,80 грн. в сумі 6,01 грн., який є арифметично вірним та обґрунтованим, у зв'язку з чим 3% річних підлягають стягненню з відповідача в заявленому позивачем розмірі.

За таких обставин суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір» у повному обсязі.

Решта посилань сторін та наданих до матеріалів справи доказів і пояснень наведених вище висновків суду не спростовують.

Стосовно розподілу судових витрат у даній справі слід зазначити наступне.

Приписами ч. 2 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною 1 ст. 49 ГПК України передбачено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Поряд з цим, пунктом 4.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України № 7 від 21.02.2013 р. передбачено, що частиною другою статті 49 ГПК встановлено, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною.

У такому застосуванні суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом. Так, якщо зменшення позивачем розміру позовних вимог пов'язане з частковим визнанням та задоволенням позову відповідачем після подання позову, то судовий збір у відповідній частині покладається на відповідача.

Поряд з цим, пунктом 4.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 р. (із змінами та доповненнями) передбачено, що зменшення розміру позовних вимог згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» є підставою для повернення відповідної суми судового збору. Якщо ж таке зменшення пов'язане з частковим визнанням та задоволенням позову відповідачем після подання позову, то судові витрати у відповідній частині з урахуванням припису частини другої статті 49 ГПК покладаються на відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

З урахуванням викладеного, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у даній справі покладаються судом на відповідача у повному обсязі, оскільки внаслідок сплати відповідачем під час розгляду справи основного боргу в розмірі 234832,80 грн. позивачем було зменшено розмір позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (08307, Київська обл., м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт «Бориспіль», код 20572069) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір» (04073, м. Київ, Оболонський р-н, вул. Куренівська, 2-Б, код 25394112) - 6841 (шість тисяч вісімсот сорок одну) грн. 32 коп. пені, 733 (сімсот тридцять три) грн. 11 коп. 3% річних, 4848 (чотири тисячі вісімсот сорок вісім) грн. 14 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення підписане 31.03.2015 р.

Суддя В.М. Бабкіна