ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2015 р. Справа № 921/987/14-г/9

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Бойко С. М.

суддів Бонк Т. Б.

Якімець Г. Г.

При секретарі Н. Фіна

за участю представників:

від скаржника - з'явився,

від позивача - з'явився,

розглянув апеляційну скаргу Селянського фермерського господарства "Тюльпан"

на рішення господарського суду Тернопільської області від 12.11.2014 року

у справі за № 921/987/14-г/9

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія-Агро" вул. Ямська, 28А, м. Київ, 38, 03038

до відповідача Селянського фермерського господарства "Тюльпан", вул. Л. Українки, 36а, м. Теребовля, Теребовлянського району, Тернопільської області, 48100

про стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Тернопільської області від 12.11.2014 року в справі №921/987/14-г/9 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія-Агро" до Селянського фермерського господарства "Тюльпан" задоволено частково. Стягнено з відповідача: 8 241 грн. 86 коп. - сума 36% річних, 14 327 грн. 28 коп. - сума курсової різниці, 9 948 грн. 80 коп. - сума пені та судові витрати в розмірі 1441,50 грн., в решті позову відмовлено.

Підставою для стягнення з відповідача 36% річних, курсової різниці, пені суд вказав обставини встановлені рішенням 921/347/14-г/15 про наявність невиконаного зобов'язання. Щодо відмови в інфляційних втратах, то суд вказав, що вимоги ст. 625 ЦК України щодо інфляційних нарахувань можуть бути застосовані лише у випадку прострочення грошового зобов'язання у гривні.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення господарського суду Тернопільської області від 12.11.2014 року в справі №921/987/14-г/9 скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

В апеляційній скарзі скаржник вказує, що судом не було з'ясовано чи саме за договором поставки № ЗР-169/13 від 13 червня 2013 року проводилась поставка товару, вважає даний факт не встановленим попереднім рішенням. Окрім того, вказує на суперечливість рішення першої інстанції в частині того, що суд покликався на обставини, встановлені в рішенні суду в порядку ст.35 ГПК України, а з другого боку зазначав, що ці обставини встановлені рішенням суду при новому розгляді справи.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечує доводи апеляційної скарги, вказує що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог. Зокрема, позивач вказує, що предметом стягнення по даній справі є стягнення дооцінки, річних, пені за інший період ніж встановлено попереднім рішенням.

Відтак останній просить рішення господарського суду Тернопільської області від 12.11.2014 року в справі №921/987/14-г/9 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив рішення господарського суду Тернопільської області від 12.11.2014 року в справі №921/987/14-г/9 скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив доводи апеляційної скарги з мотивів викладених у відзиві, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційний суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, вважає, що рішення господарського суду Тернопільської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

27 червня 2014р. господарським судом Тернопільської області винесено рішення по справі №921/347/14-г/15, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Селянського фермерського господарства "Тюльпан" (48100, Тернопільська область, Теребовлянський район, м. Теребовля, вул. Л.Українки, буд. 36 А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія - Агро" (54000, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Велика Морська, буд. 143, ) - 130 248 грн. 00 коп. основного боргу, 48 191 грн. 76 коп. - дооцінки вартості неоплаченого товару, 19949 грн. 14 коп. - 36% річних, 7203 грн. 84 коп. - пені, 26 049 грн. 60 коп. - штрафу та 4 632 (чотири тисячі шістсот тридцять дві) грн. 84 коп. - судового збору. В решті частині позовних вимог - відмовлено.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Із змісту п.п.2.6. Постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Отже, рішенням господарського суду Тернопільської області від 27 червня 2014 р. по справі №921/347/14-г/15, яке набрало законної сили, встановлено преюдиційні факти щодо існування договірних відносин між сторонами за договором поставки № ЗР-169/13 від 13.06.2013 р. та додатків до договору № 1 від 13.06.2013 р., за умовами якого Постачальник зобов'язувався передати у власність Покупця продукцію виробничо-технічного призначення, а

Покупець зобов'язувався прийняти товар і сплатити за нього грошову суму, визначену договором. Цим ж рішенням встановлено, що загальна сума поставки товару - 156 855,00 грн. з ПДВ, вартість в доларах США з ПДВ - 19 128,66) та № 2 від 05.07.2013р. (загальна сума поставки товару - 13 393,00 грн. з ПДВ, вартість в доларах США з ПДВ - 1 633,29), позивач поставив відповідачеві товар на загальну суму 170248,00 грн.

Як встановлено рішенням господарського суду, що має преюдиційне значення відповідач свої договірні зобов'язання щодо оплати за отриманий товар виконав частково, здійснивши часткову оплату на загальну суму 40 000,00 грн., зокрема, 15.11.2013р. оплачено 20 000,00 грн., 04.12.2013р. - 10 000,00 грн. 30.12.2013р. - 10 000,00 грн., що підтверджується банківськими виписками (містяться в матеріалах справи). В зв'язку з чим основна заборгованість відповідача перед позивачем станом на час розгляду справи становить 130 248,00 грн.

Суд констатував також, що у позивача виникло право на нарахування штрафних санкцій та 36% річних на суму боргу за період прострочення її сплати, а також право застосувати п. 3.3. Договору як дооцінку вартості неоплаченого товару. У свою чергу, у задоволенні до стягнення інфляційних втрат суд у позові відмовив.

Таким чином, суд згідно рішення від 27.06.2014р. № 921/347/14-г/15 позовні вимоги задовольнив частково.

Судами встановлено, що рішення господарського суду Тернопільської області від 27.06.2014р. № 921/347/14-г/15 відповідач СФГ "Тюльпан" виконало в повному обсязі, що підтверджується долученими доказами, а саме :платіжним дорученням від 18.08.2014р. на суму 20 000,00 грн., та платіжним дорученням від 18.08.2014р. на суму 216 275,18 грн.

Разом з тим, позивач звернувся до господарського суду Тернопільської області з позовною заявою (вих.№01/217 від 20.08.2014р.(вх.№1017 від 12.09.2014р.), в якій просить суд стягнути з відповідача донараховані : 18 241 грн. 86 коп. - 36% річних, 14 327 грн. 28 коп. - курсової різниці, 9 948 грн. 80 коп. - пені, 11 371 грн. 75 коп. індексу інфляції, мотивуючи тим, що при зверненні до суду з первісним позовом розрахунок штрафних санкцій проводився у строк до 28 березня 2014 року, нарахування 36% річних, пені та інфляційних витрат здійснюється за період з 29 березня 2014р. (дата, що не врахована при нарахуванні штрафних санкцій згідно позову в справі № 921/347/14-г/15) по 17 серпня 2014р. (з урахуванням, що 18.08.2014р. є днем повного погашення заборгованості відповідачем).

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Абзац 1 ч.1 ст.193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено зобов'язання боржника на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за умови, що боржник прострочив виконання грошового зобов'язання.

Із змісту п.п. 1.3,1.10., 7.1 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу. З огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Вищевикладений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України викладеною в постановах від 04.07.2011 р. в справі за №13/210/10; від 12.09.2011 р. в справі за №6/433-42/183; від 14.11.2011 р. в справі за № 3-116гс11.

Відповідно до п.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від прострочення суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Із змісту п. 4 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів. До вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).

Відповідно до рішення господарського суду Тернопільської області від 27 червня 2014 р. встановлено обов'язок відповідача (п. 7.7 Договору) в разі невиконання Покупцем зобов'язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов'язань передбачених розділом 3 цього договору Покупець, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, сплачує на користь Постачальника, крім суми заборгованості 36 % річних, якщо інший розмір річних не встановлено відповідним Додатком до Договору.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 27.06.2014р. у справі № 921/347/14-г/15 стягнуто з відповідача 36 % річних в розмірі 19 949,14 грн., за період з 31.10.2013р. по 28.03.2014р. в межах заявлених позовних вимог.

Предметом спору в даній справі є стягнення 36 % річних у розмірі 18 241,86 грн., нараховані за період з 29 березня 2014р. (дата, що не врахована при нарахуванні річних згідно позову у справі № 921/347/14-г/15) по 17 серпня 2014р. (з урахуванням, що 18.08.2014р. є днем повного погашення заборгованості відповідачем).

З огляду на вищезазначене, перевіривши поданий позивачем розрахунок, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що нарахування та заявлення до стягнення 36% річних в розмірі 18 241,86 грн. за вказаний період є правомірно заявленими позивачем та такими, що підлягають до задоволення, про що правильного висновку дійшов суд першої інстанції.

Щодо заявленої до стягнення донарахованої суми пені в розмірі 9 948,80 грн., суд зазначає наступне.

Згідно ст.ст.546,549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею), порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. При цьому, неустойкою (штрафом, пенею) визнається, визначена договором або актом цивільного законодавства, грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до рішення господарського суду Тернопільської області від 27 червня 2014 р. встановлено обов'язок відповідача ( 7.1.1.Договору поставки від 13.06.2013р.) за несвоєчасну оплату продукції покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний день прострочення, а також додатково сплачує штраф 20 % від суми несплаченого боргу.

Із змісту п. 2.5. Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

В п. 7.8. Договору сторони домовились про те, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за даним договором відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України, не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов'язання, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, у відповідності до ст. 259 ЦК України, продовжується до 3-х років. Отже, сторони між собою домовилися про більшу тривалість цього періоду.

Із змісту рішення від 27.06.2014 р. № 921/347/14-г/15 до стягнення з відповідача підлягала пеня в межах заявлених позивачем 7 203,84 грн., нарахована за період з 31.10.2013р. по 28.03.2014р.

Зважаючи на умови Договору та те, що як зазначено вище, при звернені до суду позовом у справі № 921/347/14-г/15 розрахунок штрафних санкцій проводився у строк по 28 березня 2014р., а також враховуючи, що відповідач основну суму боргу за отриманий по договору поставки № ЗР-169/13 від 13.06.2013р., сплатив лише 18.08.2014р., тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, заявлену позивачем до стягнення суму пені у розмірі 9948,80 грн. правомірно донарахованою, документально обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.

Відповідно до рішення господарського суду Тернопільської області від 27 червня 2014 р. встановлено, вираження у договорі сторонами грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Позивачем за даним позовом заявлено до стягнення з відповідача курсову різницю в розмірі 14 327,28 грн. за період, що не охоплено рішенням господарського суду Тернопільської області від 27 червня 2014 р. Перевіривши правильність стягнення судом першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно з частинами першою, другою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена норма кореспондується з положеннями частини другої статті 198 ГК України.

Згідно наказу Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року №193 "Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 21 "Вплив змін валютних курсів" валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни.

Пунктом 4 цього Наказу встановлено, що курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.

Аналогічна позиція вбачається з оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013, № 01-06/767/2013 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" та Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Відповідно до ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Сторони погодили застосовувати при проведенні розрахунків за цим договором курс Долара США до гривні, що встановлений на міжбанківській валютній біржі на день підписання договору (п.3.2. договору), що теж встановлено рішенням господарського суду, що має преюдиційне значення для даного спору.

Всі платежі за цим договором здійснюються Покупцем з урахуванням п. 3.3. договору.

Відповідно до п. 3.3. договору, в тому випадку коли курс на міжбанківській валютній біржі, щодо продажу дол. США до гривні на день проведення розрахунків (перерахування коштів) є вищим за курс відповідної іноземної валюти на день укладення Додатку, Сторони для визначення суми належної до оплати використовують таку формулу: С = А1/А2 х В, де С - сума належна до оплати, В - ціна товару на момент підписання додатку, А1 - (курс на міжбанківській валютній біржі, щодо продажу дол. США до гривні) на день перерахування коштів, А2 - (курс на міжбанківській валютній біржі, щодо продажу дол. США до гривні) на день підписання відповідного додатку. При проведенні розрахунків, сума в гривнях, яку Покупець зобов'язаний сплатити Постачальнику, як належну оплату повної вартості товару, визначається з врахуванням умов ч. 1 цього пункту шляхом множення грошового еквівалента вартості неоплаченого товару в доларах США на курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу дол. США до гривні на день проведення оплати.

Враховуючи те, що станом на 18.08.2014 р. (день сплати відповідачем 130 248,00 грн. - основного боргу) міжбанківський курс гривні по відношенню до долара США (курс долара - продаж, мін.) - 13,1800, а станом на 27 червня 2014 року (день винесення господарським судом Тернопільської області рішення по справі № 921/347/14-г/15) міжбанківський курс гривні по відношенню до долара США (курс долара - продаж, мін.) - 11,8300, розмір курсової різниці становить 14 327 грн. 28 коп. (згідно розрахунку курсової різниці: 13,1800/11,8300 = 1.11 X 130248,00= 144575,28 - 130248,00 = 14 327,28).

З огляду на зазначене, вимоги позивача про стягнення 14 327 грн. 28 коп. курсової різниці є документально підтверджені, обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Щодо заявленої до стягнення донарахованої суми 11 371 грн. 75 коп. індексу інфляції, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно із ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення;

Статтею 625 ЦК України передбачено, що внаслідок знецінення лише грошова одиниця України - гривня - підлягає індексації, а іноземна валюта не підлягає.

Індекс інфляції - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, що купує населення для невиробничих цілей. Ціни в Україні встановлюються у національній валюті.

Вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу. При цьому роз'яснено, що офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти (п. 10 оглядового листа ВГС України №01-06/767/2013 від 29.04.2013р.).

Тому вимоги ст. 625 ЦК України щодо інфляційних нарахувань можуть бути застосовані лише у випадку прострочення грошового зобов'язання у гривні і не можуть бути застосовані до ціни у гривні, визначеної з урахуванням курсу іноземної валюти на час укладення угоди та на день оплати товару.

Відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають з огляду застосування ним п. 3.3. Договору та коригування суми боргу з урахуванням різниці у курсі іноземної валюти.

Щодо заперечень відповідача викладених в апеляційній скарзі, то вони зводяться до того, що відповідачем не визнаються поставки за договором № ЗР-169/13 від 13.06.2013р. Однак, предметом стягнення в даній справі є дооцінка, пеня, річні. А факти виконання договору № ЗР-169/13 від 13.06.2013р. встановленні рішенням господарського суду Тернопільської області у справі №921/347/14-г/15 від 27.06.2014р., яке станом на даний час, не оскаржено і вступило в законну силу. В силу правил закріплених у ст. 35 ГПК України беручи до уваги склад сторін у справах обставини встановлені рішенням від 27.06.2014р. у господарській справі № 921/347/14-г/15 мають преюдиціальне значення при розгляді даної справи № 921/987/14-г/9.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд, вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте, з урахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні апеляційної скарги Селянського фермерського господарства "Тюльпан" - відмовити.

2. Рішення господарського суду Тернопільської області від 12.11.2014 року в справі №921/987/14-г/9 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи направити на адресу місцевого господарського

суду.

Повний текст постанови виготовлений 30.03.2015 р.

Головуючий суддя Бойко С. М.

Суддя Бонк Т. Б.

Суддя Якімець Г. Г.