РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2015Справа № 910/2810/15-г

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Гриценко Ігор Миколайович

про стягнення 4 587, 10 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Діденко І.В. за довіреністю № Э.37.7.0.0/Д-841 від 08.11.2013 р.;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» (далі - відповідач) про стягнення 4 587, 10 грн. Також, позивач просив суд витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що 12.11.2012 р. між ним та ПАТ «КБ «Приватбанк» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №AC4RK щодо автомобіля марки «ВАЗ 217130», реєстраційний номер АА7693МК. 26.03.2013 р. в с. Тиниця Бахмацького району Чернігівської області по вулиці Бахмацька відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «ВАЗ 217130», реєстраційний номер АА7693МК, під керуванням водія Лебідь Є.О., та транспортного засобу «ВАЗ 2106», реєстраційний номер ВІ8241АТ, під керуванням водія Гриценка І.М. Водій автомобіля «ВАЗ 2106», реєстраційний номер ВІ8241АТ, Гриценко Ігор Миколайович постановою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 21.05.2013 р. у справі № 728/1281/13-п (провадження № 3/728/560/2013) був визнаний винним в порушенні ПДР України, в зв'язку з чим, позивач на виконання умов Договору добровільного страхування виплатив 4 587, 10 грн. страхового відшкодування на підставі платіжного доручення № 1312 від 22.04.2013 р. Враховуючи те, що цивільна відповідальність водія транспортного засобу «ВАЗ 2106», реєстраційний номер ВІ8241АТ, була застрахована відповідачем за полісом № АС/0211088, позивач вирішив звернутись до відповідача з даним позовом про виплату страхового відшкодування.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.02.2015 р. порушено провадження у справі № 910/2810/15-г, в порядку ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Гриценка Ігоря Миколайовича, розгляд справи призначено на 03.03.2015 р.

Також, в порядку підготовки справи до розгляду судом здійснено запит до Моторного (транспортного) страхового бюро України щодо надання інформації та належним чином завіреної копії полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС № 0211088.

20.02.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла Інформація з єдиної централізованої бази даних МТСБУ, відповідно до даних якої за полісом серії АС № 0211088 страховою компанією є ПрАТ «СК «Провідна», ліміт по життю та здоров'ю складає 100 000, 00 грн., по майну - 50 000, 00 грн., франшиза становить 0, 00 грн., строк дії поліса з 26.02.2013 р. по 25.03.2014 р.

23.02.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 03.03.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.03.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 24.03.2015 р.

16.03.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

23.03.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву № 03-17/3812 від 23.03.2015 р., за змістом якого відповідач проти позову заперечує, оскільки позивачем всупереч вимог ст. 33-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не було надано всіх необхідних документів для прийняття рішення по даній справі, що призвело до неможливості встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, обставини її настання та розмір заподіяної шкоди.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання 24.03.2015 р. не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 24.03.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.11.2012 р. між позивачем (страховик) та ПАТ «КБ «Приватбанк» (страхувальник та вигодонабувач) було укладено Договір № CNNNCPS-12AC4RK добровільного страхування наземного транспорту (далі - Договір).

Пунктом 5 Договору передбачено, що застрахованим транспортним засобом є автомобіль марки «ВАЗ 217130», реєстраційний номер АА7693МК, 2012 року випуску.

Згідно із п. 7.1.1. Договору, до страхових ризиків віднесено, зокрема, пошкодження застрахованого ТЗ внаслідок ДТП, безумовна франшиза за яким складає 0%.

В силу п. 9 Договору, цей Договір діє 12 місяців з 13.11.2012 р. по 12.11.2013 р. включно (але не більш ніж сплачуємий період). Цей Договір лонгується на такий же строк у разі сплати наступних страхових платежів, якщо жодний з учасників Договору не заявить про бажання його припинити.

12.11.2012 р. страхувальником на користь позивача було сплачено страхову премію у розмірі 3 882, 60 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи меморіальним ордером № СВСАХ00080.

Відповідно до п. 12 Договору територією його дії є Україна.

Пунктом 15.5. Умов страхування, які є невід'ємною частиною Договору, передбачено, що розмір завданих збитків визначається після огляду ТЗ та на підставі експертної оцінки розміру збитку (кошторису вартості відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу, якщо інше не передбачено договором) з урахуванням документів, наданих страхувальником (вигодонабувачем), а також документів і відомостей, зібраних страховиком самостійно, а саме:

- переліком знищених, пошкоджених або таких, що зникли вузлів, агрегатів, деталей, приладдя та оздоблення ТЗ або самого ТЗ;

- документів, складених компетентними органами про час, обставини і можливі причини знищення, пошкодження або зникнення вузлів, агрегатів, деталей, приладдя та оздоблення ТЗ або самого ТЗ.

З матеріалів справи вбачається, що 26.03.2013 р. о 12 год. 00 хв. в с. Тиниця Бахмацького району Чернігівської області по вулиці Бахмацька відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ВАЗ 2106», реєстраційний номер ВІ8241АТ, під керуванням водія Гриценка І.М., через те, що останній не вибрав безпечної швидкості та при виникненні перешкоди не зміг зупинити транспортний засіб, внаслідок чого скоїв зіткнення із застрахованим автомобілем «ВАЗ 217130», реєстраційний номер АА7693МК.

Постановою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 21.05.2013 р. у справі № 728/1281/13-п (провадження № 3/728/560/2013) Гриценко Ігор Миколайович був визнаний винним в порушенні ПДР України та притягнутий до адміністративної відповідальності.

Суд враховує, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 р. «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до Полісу № АС/211088 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автомобіля «ВАЗ 2106», реєстраційний номер ВЫ8241АТ, була застрахована у ПрАТ «СК «Провідна» на строк з 26.03.2013 р. по 25.03.2014 р. з встановленим розміром франшизи - 0, 00 грн. та лімітом відповідальності страховика - 50 000, 00 грн. за шкоду заподіяну майну.

Відповідно до складеної Управлінням державтоінспекції УМВС України в Чернівецькій області Довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 9176631, автомобіль «ВАЗ 217130», реєстраційний номер АА7693МК, в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди отримав пошкодження задньої центральної частини.

27.03.2013 р. водій автомобіля «ВАЗ 217130», реєстраційний номер АА7693МК, Лебідь Є.О. звернувся до позивача з заявою вх. № 34 від 27.03.2013 р. про виплату страхового відшкодування.

04.04.2013 р. Суб'єктом оціночної діяльності ПП Бендерович І.В. (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності № 12230/11 від 21.07.2011 р.) було складено Звіт № 464-04-13Л, відповідно до змісту якого вартість відновлювального ремонту автомобіля «ВАЗ 217130» з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 4 587, 10 грн.

Суд звертає увагу на те, що в тексті означеного Звіту вказано реєстраційний номер автомобіля АА7669МК, тоді як позивачем за Договором № CNNNCPS-12AC4RK від 12.11.2012 р. застраховано автомобіль з реєстраційним номером АА7693МК.

Проте, як вбачається з листа Суб'єкта оціночної діяльності ПП Бендерович І.В. від 13.03.2015 р., у Звіті від 04.04.2013 р. № 464-04-13Л про оцінку шкоди, завданої володільцю транспортного засобу, допущена описка в реєстраційному номері транспортного засобу, у зв'язку з чим просить помилково вказаний реєстраційний номер АА7669МК читати як реєстраційний номер АА7693МК.

Листом № 4007467сз від 16.04.2013 р. страхувальник просив виплату страхового відшкодування здійснити на рахунок Лебідь Є.О. для погашення заборгованості за кредитним договором.

19.04.2013 р. позивачем було затверджено Страховий акт № И-1292, відповідно до якого сума страхового відшкодування склала 4 587, 10 грн.

На підставі платіжного доручення № 1312 від 22.04.2013 р. та меморіального ордеру № 1 від 23.04.2013 р. позивач сплатив 4 587, 10 грн. з призначенням платежу: «Выпл.страх.возм. ПАО КБ ПриватБанк, 14360570 (дог. CNNNCPS-12AC4RK от 13.11.2012, акт И-1292 от 19.04.2013) (карт. 6677133), без НДС».

07.02.2014 р. позивач звернувся до відповідача з претензією № 06-02/02-20 від 06.08.2014 р. про сплату страхового відшкодування в сумі 4 587, 10 грн., проте, оскільки вимоги позивача не були задоволені, він вирішив звернутись з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи Гриценка І.М. встановлена у судовому порядку, а його цивільно-правова відповідальність застрахована відповідачем.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092, відновлювальний ремонт - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Як зазначалось вище, 04.04.2013 р. на замовлення позивача Суб'єктом оціночної діяльності ПП Бендерович І.В. було складено Звіт № 464-04-13Л про оцінку шкоди, завданої володільцю транспортного засобу (з урахуванням листа про виправлення описки від 13.03.2015 р.), за змістом якого вартість відновлювального ремонту автомобіля «ВАЗ 217130», реєстраційний номер АА7693МК, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 4 587, 10 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем відповідно до страхового акту № И-1292 від 19.04.2013 р. було вирішено виплатити страхове відшкодування на користь страхувальника в сумі 4 587, 10 грн.

Так, позивач на підставі страхового акта та розрахунку страхового відшкодування, виконуючи свої зобов'язання за Договором, сплатив страхове відшкодування в сумі 4 587, 10 грн. що підтверджується платіжним дорученням № 1312 від 22.04.2013 р. та меморіальним ордером № 1 від 23.04.2013 р.

Як наголошує на тому Вищий господарський суд України у своїх постановах при розгляді справ даної категорії, (постанови від 23.08.2011 р. у справі № 42/92, від 07.08.2012 р. у справі № 2/22, від 01.03.2011 р. у справі № 47/372) звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Таким чином, на підставі встановлених судом обставин, слід дійти висновку, що до позивача дійсно перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

При цьому, Вищий господарський суд України у постанові від 28.02.2012 р. у справі № 7/088-11 наголосив, що чинним цивільним законодавством не визначений строк виконання одним страховиком зобов'язання по відшкодуванню іншому страховику шкоди, однак, цей строк пов'язаний з моментом пред'явлення відповідною особою (в даному випадку страховиком) зворотної вимоги до відповідача.

Зокрема, приписами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк з дня пред'явлення вимоги.

При цьому, слід також враховувати правову позицію Верховного Суду України в постанові від 04.11.2014 р. № 3-165гс14, за змістом якої позивач у справі отримав право вимоги після виплати потерпілій особі страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, а може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, відповідно до наведених вимог закону позивач після виплати страхового відшкодування отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

За таких обставин з моменту виконання позивачем свого зобов'язання по виплаті страхового відшкодування за договором добровільного страхування у нього виникло право подати даний позов до суду.

Вказана правова позиція наведена Верховним Судом України в постановах від 07.08.2012 р. № 3-31гс12 у справі № 12/207, від 25.02.2015 р. № 3-9гс15 у справі № 910/177/14, які прийняті за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, і відповідно до ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Також, правова позиція відносно того, що саме з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати позов до суду, викладена в постанові Верховного Суду України від 27.03.2012 р. № 3-20гс12 у справі № 58/168.

При цьому, необхідно враховувати, що відповідно до ст. 12.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу № АС/0211088, розмір франшизи становить 0, 00 грн., у зв'язку з чим відповідач мав відшкодувати позивачу 4 587, 10 грн.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності зобов'язання перед позивачем щодо сплати спірної суми боргу у розмірі 4 587, 10 грн.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи відповідача в частині того, що через ненадання позивачем необхідних документів він був позбавлений можливості встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, обставини її настання та розмір заподіяної шкоди, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, обставини дорожньо-транспортної пригоди, та вина Гриценко І.М. встановлена у судовому порядку постановою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 21.05.2013 р. у справі № 728/1281/13-п, у зв'язку з чим, вказані обставини не потребують додаткового доведення.

При цьому, позивачем на адресу відповідача було направлено претензію № 06-02/02-20 від 06.02.2014 р. про сплату страхового відшкодування в сумі 4 587, 10 грн., до якої були додані всі необхідні документи, зокрема Звіт від 04.04.2013 р. № 464-04-13Л з додатками (калькуляція, протокол огляду, фотографії пошкоджень, документи експерта), на підставі яких було визначено розмір страхового відшкодування.

Водночас, доказів направлення на адресу позивача листів № 10-11/0799 від 05.04.2014 р. та № 10-11/1131 від 12.05.2014 р. про надання документів відповідачем суду не надано.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено обґрунтованість позовних вимог, вони підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» (03049, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 25; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» (49094, місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 32; ) суму страхового відшкодування у розмірі 4 587 (чотири тисячі п'ятсот вісімдесят сім) грн. 10 коп. та 1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.03.2015 р.

Суддя В.С. Ломака