ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2015 р.Справа № 922/341/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м.Харків
до Управління освіти адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради, м.Харків 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Харківська міська рада, м.Харків
про стягнення 32387747,03 гривень
за участю представників:

позивача - Соляник О.Ю. (довіреність №38-565/19 від 23 лютого 2015 року)

Танчак Н.В. (довіреність №38-2072/470 від 10 травня 2012 року)

відповідача - Шльонських О.М. (довіреність б/н від 12 лютого 2015 року)

третьої особи - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

16 січня 2015 року позивач, Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Управління освіти адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради (відповідача) 32387747,03 гривень, з яких 24988315,94 гривень боргу за період з лютого 2013 року по листопад 2014 року, 44437253,58 гривень інфляційних витрат, 731984,82 гривень 3% річних, 2230192,69 гривень пені. Заявлену вимогу обґрунтував неналежним виконанням відповідачем умов договорів про постачання теплової енергії: №427 від 01 липня 2002 року, №427/13 від 22 січня 2013 року "Про закупівлю теплової енергії в гарячій воді за державні кошти", та договору №427/14 від 14 січня 2014 року "Про закупівлю теплової енергії в гарячій воді за державні кошти". Крім того, позивач просив суд покласти судові витрати на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19 січня 2015 року було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 12 лютого 2015 року.

В судовому засіданні 12 лютого 2015 року було оголошено перерву до 11 березня 2015 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 11 березня 2015 року було відкладено розгляд справи на 16 березня 2015 року. Також, відповідною ухвалою було залучено до участі у справі Харківську міську раду в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16 березня 2015 року було відкладено розгляд справи на 26 березня 2015 року. Також, відповідною ухвалою було продовжено строк розгляду спору на 15 календарних днів, в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 26 березня 2015 року було відкладено розгляд справи на 31 березня 2015 року.

31 березня 2015 року представник позивача надав через канцелярію суду супровідним листом (вх.№12609) витребувані судом документи на підтвердження заявлених позовних вимог. Судом було досліджено надані документи та долучено до матеріалів справи.

Відповідач, в свою чергу, 31 березня 2015 року надав через канцелярію суду відзив (вх.№12600) на позовну заяву, в якому викладена правова позиція останнього полягає у тому, що він дійсно укладав спірний договір з позивачем, але вважає його недійсним, та просить суд відмовити повністю у задоволенні позову. Крім того, просить суд застосувати строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за період з жовтня 2011 року по грудень 2011 року (на підставі угоди від 05 квітня 2011 року до договору №427 від 01 липня 2002 року), та за період з 01 січня 2011 року по грудень 2011 року за договором №427 від 01 липня 2002 року. У разі задоволення позову, просить суд зменшити розмірі пені, в порядку статті 83 Господарського процесуального кодексу України. Судом було досліджено наданий відзив та долучено до матеріалів справи.

До того ж, 31 березня 2015 року відповідач надав через канцелярію суду супровідним листом (вх.№12577) додаткові документи на підтвердження своєї правової позиції по даній справі, та заяву (вх.№12611) про зупинення провадження у справі, у зв'язку із знаходженням в провадженні господарського суду Харківської області іншої справи між тими ж сторонами, але із предметом позову про визнання спірних договорів недійсними. Судом було досліджено надану заяву та прийнято до розгляду.

Представники позивача у судовому засіданні проти заяви про зупинення провадження у справі заперечували.

Суд, розглянувши вищевказане клопотання відповідача, зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України, суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі.

Пунктом 3.16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що статтею 79 Господарського процесуального кодексу встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

В обґрунтування клопотання відповідач надав копію позовної заяви з відміткою канцелярії суду від 31 березня 2015 року про прийняття даної заяви. На час розгляду даного клопотання, провадження по позовній заяві не порушено, отже немає ніякої пов'язаної зі справою №922/341/15 іншої справи.

Таким чином, суд, розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі, вважає його необґрунтованим та безпідставним, а тому відмовляє в його задоволенні.

Представники позивача у судовому засіданні 31 березня 2015 року підтримали заявлені позовні вимоги та просили суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 31 березня 2015 року проти позовних вимог заперечував, з підстав, зазначених у відзиві.

Представник третьої особи у судове засідання 31 березня 2015 року не з'явився. Про причини неявки суд не повідомив. Про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до ст.64 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

01 липня 2002 року між комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" (позивачем) та Управлінням освіти адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради (відповідачем) було укладено договір №427 про постачання теплової енергії. Даний договір було підписано повноважними представниками з обох сторін та скріплено печатками.

Відповідно до умов даного договору, позивач (енергопостачальна організація) зобов'язався постачати відповідачеві (споживачу) теплову енергію в гарячій воді в потрібних останньому обсягах на потреби, перелік яких вказано в п.2.1. відповідного договору, а відповідач, в свою чергу, зобов'язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені договором, а саме розділом 6 даного договору.

Крім того, 22 січня 2013 року та 14 січня 2014 року між сторонами було укладено аналогічні за своїм змістом договори №427/13 та 427/14 відповідно.

Відповідно до п.п.6.3. договорів, відповідач зобов'язався за 3 дні до початку розрахункового періоду сплачувати позивачу вартість необхідного обсягу теплової енергії, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок розрахункового періоду. Розрахунковим періодом, відповідно до п.п.6.2. договорів, є календарний місяць.

Як вбачається з матеріалів справи, за період з лютого 2013 року по листопад 2014 року, позивач свої зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, здійснив відпуск теплової енергії відповідачу, та направив на його адресу рахунки на оплату спожитої теплової енергії.

Факт споживання відповідачем теплової енергії підтверджується наявними у матеріалах справи актами на включення та відключення опалення, які було підписано представниками з обох сторін.

Факт направлення рахунків на оплату спожитої теплової енергії на адресу відповідача підтверджується відповідними рахунками-фактурами, виставленими до сплати відповідачу, наявними у матеріалах справи.

Відповідно до п.п.3.2.2. договорів, відповідач зобов'язувався виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені договором.

Відповідач, в свою чергу, не виконав належним чином взяті на себе за договором зобов'язання, не сплатив у визначені договорами строки, порядку та розмірі вартість заявленої та отриманої теплової енергії, внаслідок чого, за період з лютого 2013 року по листопад 2014 року включно, утворилась заборгованість у розмірі 24988315,94 гривень, яка на теперішній час залишається непогашеною. Доказів на підтвердження оплати відповідної суми заборгованості за спірний період відповідач до суду не надав.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання- відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До того ж, частина 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлює те, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В розумінні статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи викладене, та те, що на момент прийняття рішення по справі, у матеріалах справи відсутні будь-які докази погашення відповідачем заборгованості в добровільному порядку, суд вважає заявлену вимогу позивача щодо стягнення з відповідача суми основної заборгованості у розмірі 24988315,94 гривень нормативно та документально обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності щодо стягнення заборгованості за період з жовтня 2011 року по грудень 2011 року (на підставі угоди від 05 квітня 2011 року до договору №427 від 01 липня 2002 року) та за період з 01 січня 2011 року по грудень 2011 року за договором №427 від 01 липня 2002 року, суд не вбачає правових підстав для його задоволення, виходячи з наступного.

Пунктами 4.6 договорів №427/13 та №427/14 сторони передбачили, що за наявності заборгованості у споживача, теплопостачальна організація має право зараховувати кошти, що надійшли від споживача, як заборгованість за теплову енергію, спожиту в минулі періоди в порядку черговості виникнення заборгованості незалежно від вказаного в платіжному дорученні призначення платежу.

Таким чином, сплачена відповідачем заборгованість за періоди, вказані у відповідному клопотанні, була зарахована позивачем за попередні періоди заборгованості. До того ж, предметом позову є стягнення 24988315,94 основної заборгованості, яка виникла за період з лютого 2013 року по листопад 2014 року, та не була погашена відповідачем на підставі угоди від 05 квітня 2011 року до договору №427 від 01 липня 2002 року.

З урахуванням викладеного, суд відмовляє відповідачу в задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Щодо заявленої вимоги позивача про стягнення з відповідача 44437253,58 гривень суми інфляційних втрат та 731984,82 гривень суми 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно роз'яснення, наведеного у п.3.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (із змінами і доповненнями, внесеними постановою пленуму Вищого господарського суду України №6 від 10.07.14), інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п.4.1 вказаної постанови ВГС України).

Таким чином, суд, перевіривши розрахунки позивача щодо кожної із нарахованих санкцій, перевіривши періоди нарахування останнім вказаних сум інфляційних втрат та 3% річних, дійшов висновку про те, що відповідні розрахунки є вірними, та відповідають нормам чинного законодавства, а тому нараховані суми підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

Щодо заявленої вимоги позивача про стягнення з відповідача 2230192,69 гривень пені та заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру пені, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п.п.7.2.3. спірних договорів, за несвоєчасне виконання розрахунків за спожиту теплову енергію, нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України належної до сплати суми за кожен день прострочення за період з дня наступу строку оплати до дня фактичної оплати.

Позивач нарахував суму пені, з урахуванням Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" №543/96-ВР від 22 листопада 1996 року, та в порядку ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.83 Господарського процесуального кодексу України, суд має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК) (1798-12), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (п.3.17.4. постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011 р.).

З урахуванням викладеного, суд, перевіривши розрахунок пені, нарахованої позивачем, перевіривши період нарахування останнім вказаної суми, дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок є вірним, та таким, що відповідає нормам чинного законодавства, однак враховуючи майновий стан підприємства відповідача, причини неналежного виконання зобов'язань за спірними договорами, суд вважає за необхідне задовольнити відповідне клопотання відповідача шляхом зменшення розміру пені на 90%, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача 223019,26 гривень пені, в іншій частині вимоги щодо стягнення пені слід відмовити.

Суд звертає увагу сторін, що у відповідності до ч.4 п.3.17.4. постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26 грудня 2011 року, судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, встановивши сторону, з вини якої справу було доведено до суду, суд керується ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких, судовий збір покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49, 79, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Управління освіти адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради (61091, м.Харків, вул.Танкопія, 15/2, код 02146340, р/р №1828 у ГУДКСУ у Харківській області, МФО 851011) на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м.Харків, вул.Доброхотова, 11, , р/р №2313 у ФХОУ ПАТ "Держаний ощадний банк України", МФО 3515,94 гривень основної заборгованості.

Стягнути з Управління освіти адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради (61091, м.Харків, вул.Танкопія, 15/2, код 02146340, р/р №1828 у ГУДКСУ у Харківській області, МФО 851011) на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м.Харків, вул.Доброхотова, 11, , р/р №13 у ФХОУ ПАТ "Держаний ощадний банк України", МФО 351823) 223019,26 гривень суми нарахованої пені, 731984,82 гривень суми 3% річних, 44437253,58 гривень суми інфляційних втрат та 73080,00 гривень судового збору.

Видати відповідні накази після набрання рішенням законної сили.

В частині позову до стягнення 2007173,43 гривень пені відмовити.

Повне рішення складено 06 квітня 2015 року.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/341/15