ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2015 р. Справа № 914/4400/14

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Михалюк О.В.

суддів Матущак О.І.

Новосад Д.Ф.

розглянув апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення господарського суду Львівської області від 27.01.2015р.

у справі № 914/4400/14

за позовом Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, м.Львів

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Львів

про зобов»язання здійснити демонтаж тимчасової споруди та стягнення судових витрат,

з участю представників :

від скаржника - не з»явився

від позивача - ОСОБА_3

В ході судового засідання позивачу права і обов"язки, передбачені ст.22 ГПК України роз"яснені, заперечень щодо складу суду не поступало.

Скаржник належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, однак повноважних представників в засідання не скерував, в зв"язку з чим колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за наявними у справі доказами.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Рішенням господарського суду Львівської області від 27.01.2015р. у справі № 914/4400/14 (суддя Козак І.Б.) задоволено позов Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, м.Львів, зобов»язано Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 здійснити демонтаж належних їй зблокованих павільйонів площею 56 м.кв. за адресою: АДРЕСА_1 та стягнуто з Фізичної особи-підприємця на користь Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради 1218,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 подав до Львівського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати згадане рішення, посилаючись, зокрема, на те, що воно є незаконне, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, в порушення статті 43 ГПК України господарський суд не вжив заходів, спрямованих на всебічне, повне і об»єктивне встановлення всіх обставин справи, оскільки в місячний строк до закінчення договору оренди землі орендодавцю було скеровано проект додаткової угоди про продовження строку дії договору, однак відповіді у передбачений законом строк отримано не було. Відтак, на думку скаржника, враховуючи відсутність заперечень з боку орендодавця щодо продовження строку дії договору, він є дійсним до 15.12.2015р. і підстав для знесення зблокованих павільйонів немає.

Наводить скаржник і інші доводи, що є на його думку підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

28.11.2011 року між Львівською міською радою (надалі - орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (надалі - відповідач, орендар) укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 0,0056 гектара земель житлової та громадської забудови, кадастровий НОМЕР_1 строком на три роки. Змінами від 30.12.2011р. до договору оренди земельної ділянки пункт 8 викладено у наступній редакції: «Договір укладено на два роки до 15 грудня 2013р.».

Актом від 06.08.2014 року б/н працівниками відділу соціально-економічного розвитку Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, комунального господарства Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради та інженером КП "Адміністративно-технічне управління" встановлено, що на АДРЕСА_1 розміщена та функціонує тимчасова споруда (належним чином завірена копія акту в матеріалах справи).

Розпорядженням Голови Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 12.08.2014 року №304 зобов'язано відповідача демонтувати тимчасову споруду, встановлену за адресою: АДРЕСА_1 до 12.09.2014 року. Вказане Розпорядження супровідним листом від 13.08.2014 року вих. №34-вих.-1420 надіслано на адресу відповідача та отримане ним 15.08.2014 року, про що свідчить відповідна відмітка уповноваженої особи на повідомленні про вручення поштового відправлення №79 0 (докази надсилання на адресу відповідача та отримання ним розпорядження в матеріалах справи).

Листом від 21.08.2014 року вих. №34-вих.-1394 Голова Сихівської районної адміністрації повідомив відповідача про необхідність демонтажу малої архітектурної форми - тимчасової споруди у зв'язку із тим, що вказана споруда не увійшла до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, затвердженої ухвалою Львівської міської ради від 20.03.2014 року №3190 "Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд та комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові". (належним чином завірена копія листа в матеріалах справи).

Окрім того, Актами від 11.11.2014 року б/н та від 05.12.2014 року працівниками соціально-економічного розвитку Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, комунального господарства Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради встановлено, що власником тимчасової споруди ФОП ОСОБА_2 не виконано розпорядження голови Сихівської районної адміністрації від 12.08.2014 року №304 "Про демонтаж тимчасової споруди, встановленої за адресою: АДРЕСА_1". Вказана тимчасова споруда не демонтована та функціонує (належним чином завірені копії актів в матеріалах справи).

З підстав наведеного позивач просив суд зобов'язати відповідача здійснити демонтаж належних їй зблокованих павільйонів площею 56 м. кв. на АДРЕСА_1.

Станом на час розгляду справи в судовому засіданні доказів добровільного демонтажу відповідачем вказаної малої архітектурної форми сторонами суду не заявлено та не подано.

Відповідно до приписів частини першої та пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є інші юридичні факти.

Згідно частини 1 статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради, прийняті в межах своїх повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

У відповідності до статті 1 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" благоустрій населених пунктів - це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращення мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Згідно пункту 5 частини другої статті 10 вказаного Закону до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об'єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об'єктів тощо.

Частинами 1 та 4 статті 20 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" передбачено, що організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом. Рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов'язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Стаття 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" визначає малу архітектурну форму як елемент декоративного чи іншого оснащення об'єкта благоустрою. До малих архітектурних форм належать альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством.

Відповідно до пункту 1.10 Правил благоустрою міста Львова, затверджених ухвалою Львівської міської ради від 21.04.2011 року №376 мала архітектурна форма для провадження підприємницької діяльності - невелика споруда для здійснення підприємницької діяльності торговельно-побутового призначення, що виконується з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без влаштування заглиблених у ґрунт фундаментів з розмірами, визначеними діючими нормативними документами.

Згідно пункту 1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 року №244 тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Пунктом 5 частини першої статті 16 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" заборонено самовільне встановлення об'єктів зовнішньої реклами, торговельних лотків, павільйонів, кіосків тощо.

Відповідно до пункту 1.6.6. Положення про порядок врегулювання самочинного будівництва, затвердженого Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.09.2011 року №835 влаштування малих архітектурних форм, тимчасових споруд торговельного, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності без дозволу виконавчого органу міської ради і належно затвердженої проектної документації або з істотним відхиленням від проекту належить від ознак самочинного будівництва.

Відповідно до пункту 6.1. Правил розміщення малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові та Порядку надання дозволів на розміщення (встановлення) малих архітектурних форм та розміщення об'єктів торгівлі, ресторанного господарства та сфери послуг (побутового обслуговування) у малих архітектурних формах, затверджених ухвалою Львівської міської ради від 21.05.2009 року №2685 "Про внесення змін до ухвал міської ради від 27.12.2007 року №1470, від 18.12.2008 року №2311 та від 09.04.2009 року №2606" демонтажу підлягають малі архітектурні форми, для яких закінчився договір оренди землі і суб'єкту господарювання відмовлено у його продовженні; самовільно встановлені малі архітектурні форми, а також малі архітектурні форми, зовнішній вигляд яких не відповідає затвердженому проекту прив'язки та суб'єкту господарювання мотивовано відмовлено у погодженні існуючого вигляду малої архітектурної форми.

Пунктом 7.1. ухвали Львівської міської ради від 20.03.2014 року №3190 "Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд та комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові" встановлено, що демонтажу підлягають тимчасові споруди зокрема: для встановлення яких закінчився договір оренди окремих конструктивних елементів благоустрою або термін дії договору оренди землі, а також самовільно встановлені малі архітектурні форми.

Пунктом 7.8. вказаної ухвали районним адміністраціям надано право звернення до суду із відповідним позовом про демонтаж тимчасових споруд.

Враховуючи те, що позивачем представлено достатньо об»єктивних, допустимих та переконливих доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, виконавши вимоги процесуального права, всебічно і повно перевіривши обставини справи в їх сукупності, дослідивши представлені докази у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги обгрунтовані та підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржник не надав належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду, викладених у рішенні господарського суду Львівської області від 27.01.2015р. у даній справі.

З огляду на все викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Львівської області від 27.01.2015 року у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення господарського суду Львівської області від 27.01.2015 року у даній справі в апеляційному порядку слід покласти на скаржника в порядку, передбаченому ст. 49 ГПК України.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст.33,34,43,49,91,99,101-105 ГПК України,-

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 27.01.2015р. у справі № 914/4400/14 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

5. Матеріали справи повернути господарському суду Львівської області.

6. Повний текст постанови складено « 31» березня 2015р.

Головуючий суддя Михалюк О.В.

суддя Матущак О.І.

суддя Новосад Д.Ф.