ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2015 р. Справа №917/271/15

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта", вул. Свіштовська, б. 3, м. Кременчук, Полтавська область,39609

про стягнення грошових коштів в сумі 57 155,61 грн.

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 ордер №061306 від 10.03.2015р., свідоцтво №674 від 30.07.2009р.

від відповідача: відсутні

У судовому засіданні 31.03.2015 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення та повідомив дату складання повного тексту рішення згідно ст.85 ГПК України.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про стягнення грошових коштів в сумі 57 155,61 грн. за договором №1805/10/1100 від 13.08.2013 року, з яких: 43601,25 грн. - сума основного боргу, 5009,19 грн. - пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, 7538,50 грн. - інфляційні, 1006,67 грн. - 3% річних за користування грошовими коштами.

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив, хоча і був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання (повідомлення про вручення поштового відправлення в матеріалах справи), відзив на позовну заяву не подав, вимоги ухвали суду від 14.02.2015 року про порушення провадження у справі та ухвали суду від 10.03.2015 року не виконав.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів наявних в матеріалах справи достатньо, господарський суд повідомляв належним чином відповідача про дату, час і місце судового розгляду, а неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, жодних клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, то справа розглядається без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

13.08.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" (відповідач, замовник) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (позивач, виконавець) було укладено договір №1805/10/1100 з додатками (арк. с. 12-16). Згідно умов даного договору замовник доручив і зобов'язався прийняти та оплатити, а виконавець прийняв на себе зобов'язання по здійсненню обслуговування замовника, пов'язаного з перевезенням/пересуванням вантажів (працівників) замовника (далі - обслуговування) (п.1.1. договору).

Обслуговування замовника виконавцем здійснюється впродовж всього строку дії договору та включає в себе наступне:

- надання послуг з перевезення вантажів замовника;

- виконання завантажувально-розвантажувальних робіт;

- надання послуг будівельною технікою та спеціалізованими механізмами ( п.1.2. договору).

Відповідно до п.3.2. договору вартість обслуговування визначається на підставі цін, вказаних в додатку №2 до даного договору, який є невід'ємною частиною.

В пункті 3.1. договору сторони погодили, що оплата послуг здійснюється замовником щомісячно до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим, і проводиться на підставі рахунку виконавця оформленого акту приймання-здачі наданих послуг шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті на поточний рахунок виконавця.

За період з 18 по 31 березня 2014 року позивачем було надано відповідачу послуг на суму - 14 396,25 грн., що підтверджується актом виконаних робіт № 17 від 31.03.2014 року, підписаним представниками сторін скріплений їх печатками та рахунком №17 від 31.03.2014 року (арк. с. 17-18).

За період 01 по 30 квітня 2014 року позивачем було надано відповідачу послуг на суму - 29205,00 грн., що підтверджується актом виконаних робіт № 22 від 30.04.2014 року, підписаним представниками сторін скріплений їх печатками та рахунком №22 від 30.04.2014 року (арк. с. 19-20).

Всього позивачем за весь період було надано відповідачу послуг на загальну суму - 43 601, 25 грн.

Як зазначає позивач, відповідач свої зобов'язання щодо оплати наданих послуг не виконав і за ним на даний час рахується заборгованість в розмірі 43 601, 25 грн., що й стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.

Також позивачем на підставі п. 5.4. договору та ст. 625 ЦК України нараховано відповідачу до стягнення:

- пеню в сумі 5009,19 грн. за періоди: з 16.04.2014 року по 16.10.2014 року (за зобов'язаннями за березень 2014 року) та з 16.05.2014 року по 16.11.2014 року (за зобов'язаннями за квітень2014 року);

- 3% річних в сумі 1006,67 грн. за періоди: з 16.04.2014 року по 10.02.2015 року (за зобов'язаннями за березень 2014 року) та з 16.05.2014 року по 10.02.2015 року (за зобов'язаннями за квітень2014 року);

- інфляційні в сумі 7538,50 грн., за періоди: з квітня 2014 року по грудень 2014 року включно (за зобов'язаннями за березень 2014 року) та з травня 2014 року по грудень 2014 року включно (за зобов'язаннями за квітень2014 року), які позивач також просить суд стягнути з відповідача.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли правовідносини з договору про надання послуг.

Частини перша статті 901 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що підписаними сторонами актами виконаних робіт №17 від 31.03.2014 року та №22 від 30.04.2014 року та виставленими позивачем рахунками №17 від 31.03.2014 року та №22 від 30.04.2014 року (арк. с. 17-20) підтверджується факт надання позивачем відповідачу послуг на загальну суму 43 601, 25 грн.

Отже, відповідач підписавши договір №1805/10/1100 від 13.08.2013 року, акти виконаних робіт взяв на себе зобов'язання з оплати наданих послуг.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

Згідно ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Відповідно до ст.2 цього закону, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З огляду на ч.6 ст.232 Господарського кодексу, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 5.4. договору, у випадку порушення строку оплати, передбаченого п. 3.1. даного договору, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійною облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої або несплаченої суми за кожен день прострочення платежу.

Позивачем нараховано відповідачу до стягнення пеню в сумі 5009,19 грн. за періоди: з 16.04.2014 року по 16.10.2014 року (за зобов'язаннями за березень 2014 року) та з 16.05.2014 року по 16.11.2014 року (за зобов'язаннями за квітень2014 року).

Перевіряючи розмір заявленої позивачем до стягнення пені, суд встановлено, що позивачем повністю не враховані приписи ст. 253-254 ЦК України та ч.6 ст.232 ГК України. З урахуванням вищевикладеного за перерахунком, здійсненим судом за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ІПС "Законодавство" до стягнення підлягає пеня в сумі 5006,83 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем також нараховано відповідачу до стягнення 3% річних в сумі 1006,67 грн. за періоди: з 16.04.2014 року по 10.02.2015 року (за зобов'язаннями за березень 2014 року) та з 16.05.2014 року по 10.02.2015 року (за зобов'язаннями за квітень2014 року) та інфляційні в сумі 7538,50 грн., за періоди: з квітня 2014 року по грудень 2014 року включно (за зобов'язаннями за березень 2014 року) та з травня 2014 року по грудень 2014 року включно (за зобов'язаннями за квітень2014 року).

Заявлені позивачем вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних, суд визнає правомірними та такими, що підлягають задоволенню в межах заявленої суми, оскільки при перевірці їх розміру судом не було виявлено їх завищення з боку позивача.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 43601,25грн. основного боргу, 5006,83 грн. пені, 1006,67 грн. 3% річних, 7538,50 грн. інфляційних обґрунтовані, підтверджуються наявними доказами ( в мат. справи) і підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до ч. 2 статті 49 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, позивач в позовній заяві просить суд покласти на відповідача судові витрати з правової допомоги у розмірі 2860,00 грн.

Статтею 44 ГПК України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката.

В підпункті 6.3 пункту 6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" зазначено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 N 6-рп/2013 у справі N 1-4/2013.

Як свідчать надані суду докази, а саме: договір про надання правової допомоги № б/н від 02.02.2015 року укладений між позивачем та адвокатом (ОСОБА_2В.), квитанція №1 10.02.2015 р. на суму 2860,00 грн., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, позивачем понесені витрати на оплату послуг адвоката в сумі 2860,00 грн.

Згідно п. 6.5 вищевказаної постанови, розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку витрати понесені позивачем на правову допомогу адвоката, покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 2859,88 грн.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 33,43,44,49,75,82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" (вул. Свіштовська, б. 3, м. Кременчук, Полтавська область,39609, р/р 1115 у ПАТ КБ «Приватбанк», м. Дніпропетровськ, МФО 305299, ідентифікаційний код 00152307) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 43601,25грн. основного боргу, 5006,83 грн. пені, 1006,67 грн. 3% річних, 7538,50 грн. інфляційних, 1826,92 грн. судового збору, 2859,88 грн. оплати послуг адвоката.

3. В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 01.04.2015 р.

Суддя Тимощенко О.М.