РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2015Справа №910/2034/15-г

За позовом Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

за участю Бориспільської міжрайонної прокуратури

про стягнення 170 697 523,00 грн.

Суддя Нечай О.В.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Нагорна А.В., за довіреністю

від відповідача: Мухін М.М., за довіреністю, Косик С.І., за довіреністю

від прокуратури: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі - позивач) до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - відповідач) про зобов'язання вчинити дії та стягнення 3 235 972,00 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.02.2015 р. було порушено провадження у справі № 910/2034/15-г, розгляд справи призначено на 25.02.2015 р.

18.02.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача були подані письмові пояснення, клопотання про долучення документів до матеріалів справи та заява про відсутність аналогічного спору.

24.02.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача була подана заява про збільшення позовних вимог.

25.02.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача була подана заява про ознайомлення з матеріалами справи.

У судове засідання 25.02.2015 р. представник позивача з'явився.

У судове засідання 25.02.2015 р. представник відповідача з'явився та подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглянувши у судовому засіданні 25.02.2015 р. клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, суд задовольнив вищезазначене клопотання.

У судовому засіданні 25.02.2015 р. судом було оголошено перерву до 18.03.2015 р.

16.03.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

18.03.2015 р. до господарського суду міста Києва надійшла заява Заступника Бориспільського міжрайонного прокурора про вступ Бориспільської міжрайонної прокуратури у справу № 910/2034/15-г.

18.03.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано клопотання про призначення судової експертизи та відзив на позовну заяву.

У судове засідання 18.03.2015 р. представник позивача з'явився.

У судове засідання 18.03.2015 р. представники відповідача з'явились та подали клопотання про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 18.03.2015 р. представник прокуратури не з'явився.

Дослідивши у судовому засіданні 18.03.2015 р. заяву представника позивача про збільшення розміру позовних вимог, суд встановив, що вищезазначена заява не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, а тому приймається судом до розгляду.

Розглянувши у судовому засіданні 18.03.2015 р. клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, суд задовольнив вищезазначене клопотання.

Розгляд клопотання представника відповідача про призначення судової експертизи комп'ютерної техніки і програмних продуктів відкладено судом до наступного судового засідання.

Враховуючи те, що представник прокуратури у судове засідання 18.03.2015 р. не з'явився, а також у зв'язку із необхідністю витребування нових доказів та задоволенням судом клопотання про відкладення розгляду справи, розгляд справи було відкладено на 25.03.2015 р.

23.03.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача були подані письмові пояснення на відзив.

25.03.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача була подана заява про зміну позовних вимог.

Представники позивача та відповідача у судове засідання 25.03.2015 р. з'явились, представник прокуратури не з'явився.

Враховуючи невиконання прокуратурою вимог ухвали господарського суду міста Києва від 18.03.2015 р., розгляд справи було відкладено на 01.04.2015 р.

31.03.2015 р. представником відповідача через відділ діловодства господарського суду міста Києва були подані письмові заперечення проти заяви про зміну позовних вимог.

01.04.2015 р. представником позивача через відділ діловодства господарського суду міста Києва були подані документи для долучення до матеріалів справи.

У судове засідання 01.04.2015 р. представник позивача з'явився, надав свої пояснення по суті спору, позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, підтримав в повному обсязі.

Представники відповідача у судове засідання 01.04.2015 р. з'явились, надали усні пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечували.

Розглянувши у судовому засіданні 01.04.2015 р. заяву позивача про зміну позовних вимог, суд дійшов до висновку про те, що вона підлягає прийняттю судом, з наступних підстав.

Згідно з ч. 4 ст. 22 ГПК України до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26 грудня 2011 року N 18 (далі - Постанова) ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як, зокрема, зміну предмета або підстав позову.

Згідно з п. 3.12 Постанови право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Відповідач заперечує проти прийняття судом зазначеної заяви, з тих підстав, що на його думку, заява позивача про зміну позовних вимог є заявою про одночасну зміну предмету та підстав позову, що заборонено приписами ГПК України.

Суд не погоджується з такою позицією відповідача, з огляду на наступне.

Єдиною підставою позову є невиконання, на думку позивача, відповідачем умов Договору на розрахунково-касове обслуговування № 038-14/АН.

Долучення позивачем до заяви про зміну позовних вимог заяви, адресованої відповідачу, про закриття рахунку, а також зазначення про неї у тексті вказаної заяви, не може розцінюватись судом як додатковий або новий доказ у даній справі, оскільки заява про зміну позовних вимог № 35-22/1-201 від 25.03.2015р. не містить вимоги про закриття рахунку.

Отже, подана позивачем заява про закриття рахунку не стосується предмету даного спору.

З огляду на вищенаведене, хибною є думка відповідача щодо того, що позивачем було одночасно змінено як предмет, так і підстави позову, оскільки заява про зміну позовних вимог є заявою про зміну предмету позову. В свою чергу, підстави позову вказаною заявою не змінювались.

Розглянувши клопотання представника відповідача про призначення судової експертизи комп'ютерної техніки і програмних продуктів, суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання, у зв'язку з його необґрунтованістю.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

21.10.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - відповідач, банк) та Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі - позивач, клієнт) було укладено Договір на розрахунково-касове обслуговування (далі - Договір - 1), відповідно до умов якого банк відкриває клієнту поточний рахунок у національній валюті № 0101 та зобов'язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування рахунків в порядку і на умовах, визначених Договором.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 Договору - 1 банк здійснює розрахунково-касове обслуговування рахунків в операційний день банку у порядку і на умовах, визначених чинним законодавством України та банківськими правилами. Списання банком грошових коштів з рахунків здійснюється за дорученням клієнта або без його доручення у випадках, передбачених чинним законодавством України.

Згідно з п. 3.1.1 Договору - 1 банк має право використовувати грошові кошти на рахунках, гарантуючи при цьому право клієнта безперешкодно розпоряджатись цими коштами.

В подальшому, між сторонами було укладено Додаткові договори до Договору - 1, якими, зокрема, було змінено розмір процентів за користування вільними залишками коштів на поточному рахунку в гривні.

Також між сторонами було укладено Договір обслуговування банківського рахунку Системою FC BUSINESS (далі - Договір - 2), відповідно до умов якого банк підключив клієнта до Системи FC BUSINESS для здійснення останнім дистанційного обслуговування своїх рахунків, відкритих у банку, а також обміну технологічною та іншою інформацією між сторонами за допомогою усіх можливих засобів Системи FC BUSINESS, що впроваджені у банку.

Згідно з п. 1.2 Договору - 2 дистанційне обслуговування рахунків клієнта за цим договором здійснюється у відповідності до вимог законодавства, цього договору, Договору - 1, інших договорів, що діють між банком та клієнтом, або будуть укладені між ними в майбутньому, з метою виконання яких використовується Система FC BUSINESS, як засіб обміну технологічною та іншою інформацією тощо.

Пунктом 2.5 Договору - 2 передбачено, що дистанційне обслуговування рахунків за допомогою Системи FC BUSINESS передбачає направлення клієнтом до банку дистанційних розпоряджень щодо проведення операцій за рахунками клієнта, відкритими за Договором - 1, та їх обробку банком. Платіжні доручення, заяви клієнта, інші електронні документи, що визначені вимогами законодавства України та обов'язково мають містити ЕЦП уповноважених осіб клієнта згідно документів, наданих банком відповідно до Договору - 1.

Як зазначає позивач, 25.12.2014 р. ним було сформовано та направлено за Системою FC BUSINESS відповідачу для виконання платіжне доручення № 6 на суму 161 798 600,00 грн.

Також позивач звернувся до відповідача із заявою про негайне виконання платіжного доручення від 25.12.2014 р. № 6 на суму 161 798 600,00 грн. з метою подальшого перерахування зазначених коштів до Державного бюджету України.

Позивач зазначає суду про те, що зазначену вимогу було передано безпосередньо відповідачу, а саме платіжне доручення № 6, згідно з умовами Договору - 2, було розміщено у системі «Клієнт-банк» із використанням Системи FC BUSINESS, проте, станом на дату подання позовної заяви, відповідачем не було виконано платіжне доручення позивача, що спонукало останнього звернутись до суду з позовом про стягнення з банку зазначених коштів.

Відповідач проти позову заперечує з тих підстав, що строк виконання поданого позивачем вищезазначеного платіжного доручення сплив, при цьому, згідно з твердженням відповідача, платіжне доручення на виконанні банку не перебуває.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що між сторонами винили зобов'язання за Договором банківського рахунку.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Частинами 1 та 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Згідно з ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Відповідно до пунктів 8.1, 8.3 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. За порушення строків, встановлених пунктами 8.1 та 8.2 цієї статті, банк, що обслуговує платника, несе відповідальність, передбачену цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем 25.12.2014 р. було сформовано та направлено за Системою FC BUSINESS відповідачу для виконання платіжне доручення № 6 на суму 161 798 600,00 грн.

Проте відповідачем не виконано вищезазначене платіжне доручення позивача, що також підтверджується матеріалами справи, більш того, позивачем було доведено суду факт відхилення банком виконання платіжного доручення позивача.

Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджена постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 р. N 22 (далі - Інструкція) встановлює загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків.

Згідно з п. 1.3 Інструкції її вимоги поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів, та обов'язкові для виконання ними.

Пунктом 1.7 Інструкції визначено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Відповідно до п. 1.15 Інструкції доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків і зарахування коштів на рахунки отримувачів банки здійснюють у термін, установлений законодавством України. За несвоєчасне списання/зарахування коштів з/на рахунків/и клієнтів банки несуть відповідальність згідно із законодавством України та укладеними договорами.

Згідно з доказами наявними у матеріалах справи, платіжні доручення клієнтів банку, які були подані йому на виконання пізніше, ніж платіжне доручення позивача, були виконані банком належним чином, при чому, судом встановлено, що банк безперешкодно виконував вимоги клієнтів за розрахунковими документами на суми менші, ніж було вказано позивачем у платіжному дорученні №6.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що відповідач безпідставно відхилив виконання платіжного доручення позивача № 6 від 25.12.2014 р., чим порушив умови Договорів 1 та 2, чинне законодавство України, яке регулює правовідносини, що склались між сторонами, та права позивача.

Твердження відповідача щодо закінчення строку для пред'явлення платіжного доручення № 6 до виконання спростовується приписами чинного законодавства України, зокрема, п. 3.5 Інструкції, яким передбачено, що банк платника приймає платіжне доручення до виконання протягом 30 календарних днів з дати його виписки. День оформлення платіжного доручення не враховується.

Судом встановлено, що позивач 25.12.2014 р. направив відповідачу платіжне доручення № 6 на перерахування коштів в сумі 161 798 600,00 грн., при цьому матеріалами справи підтверджується, що вже 25.12.2014 р. (тобто в цей же день) воно знаходилось у банку на виконанні.

Таким чином, суд не бере до уваги вищезазначене твердження відповідача щодо закінчення терміну пред'явлення платіжного доручення № 6 на виконання та посилання на цю обставину як на підставу для відмови у його виконанні.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з листами щодо виконання платіжного доручення № 6 та перерахування коштів, зокрема, зазначене підтверджується наявними у матеріалах справи копіями листів № 01-22-29 від 13.01.2015 р., № 01-22-407 від 06.02.2015 р. та № 01-22-1253 від 19.03.2015 р. Відповідач зазначені листи отримував, проте обґрунтованої відповіді щодо причин невиконання платіжного доручення № 6 позивачу не надав, перерахування коштів за вказаним платіжним дорученням, в порушення приписів чинного законодавства України, не здійснив.

З огляду на вищенаведене, позовна вимога про стягнення з рахунку, відкритого позивачем у відповідача на підставі Договору - 1, коштів в розмірі 161 798 600,00 грн. на рахунок позивача, відкритий у АТ «Укрексімбанк», є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки вказані рахунки співпадають з рахунками, зазначеними позивачем у платіжному дорученні № 6 від 25.12.2014 р.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь пеню в розмірі 8 898 923,00 грн.

Відповідач у своєму відзиві зазначає про безпідставність стягнення з нього пені.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Судом здійснено перерахунок пені та встановлено, що позивачем вірно розраховано розмір пені.

З огляду на вищезазначене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в розмірі 8 898 923,00 грн.

Крім того, до позовної заяви позивачем було долучено заяву про забезпечення позову.

Розглянувши зазначену заяву, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Мотивуючи свою заяву про забезпечення позову, позивач посилається на нестабільність банківської системи в умовах кризи, яка сталась в державі, а тому просить суд накласти арешт на грошові суми, що належать відповідачу, в розмірі 165 034 572,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 ГПК України позов забезпечується:

- накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу;

- забороною відповідачеві вчиняти певні дії;

- забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

- зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Згідно з п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011р. № 16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» (далі - Постанова) у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Позивач свою заяву про вжиття заходів до забезпечення позову не обґрунтував, належних доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду, в разі задоволення позову, суду не надав.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 170 697 523,00 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 4, 49, 67, 82 - 85 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні заяви Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про забезпечення позову відмовити.

2. Судовий збір за подання заяви про забезпечення позову покласти на позивача.

3. Позов задовольнити.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, м. Київ, вул. Артема, будинок 60; ідентифікаційний код: 09807856), з рахунку Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (08307, Київська обл., м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт «Бориспіль»; ідентифікаційний код: 20572069) № 0101, АТ «Банк «Фінанси та Кредит» у м. Києві, код банку 300131 кошти в розмірі 161 798 600 (сто шістдесят один мільйон сімсот дев'яносто вісім тисяч шістсот) грн. 00 коп.

5. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, м. Київ, вул. Артема, будинок 60; ідентифікаційний код: 09807856) на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (08307, Київська обл., м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт «Бориспіль»; ідентифікаційний код: 20572069) пеню в розмірі 8 898 923 (вісім мільйонів вісімсот дев'яносто вісім тисяч дев'ятсот двадцять три) грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. 00 коп.

Повне рішення складено 06.04.2015 р.

Суддя О.В. Нечай