ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року Справа № 10/Б-261
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Панової І.Ю.,
суддів:Білошкап О.В., Погребняка В.Я.,
розглянувши касаційну скаргуУправління Пенсійного фонду України в м. Тернополі
на ухвалугосподарського суду Тернопільської області від 04.11.2014 року
та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.12.2014 року
у справі№10/Б-261 господарського суду Тернопільської області
за заявоюТернопільської ОДПІ
до Державного підприємства "Тернопільський завод продтоварів"
про визнання банкрутом,
за участю представників сторін: не з'явились,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 04.11.2014 року у справі № 10/Б-261 (суддя - Сидорук А.М.) відмовлено Управлінню Пенсійного фонду України в м. Тернополі (далі - УПФУ в м. Тернополі) у визнанні поточних грошових вимог до боржника в розмірі 10 987, 59 грн.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.12.2014 року у справі № 10/Б-261 (головуючий суддя - Михалюк О.В., судді: Галушко Н.А., Мельник Г.І.) апеляційну скаргу УПФУ в м. Тернополі залишено без задоволення. Ухвалу господарського суду Тернопільської області від 04.11.2014 року у справі № 10/Б-261 залишено без змін.

Не погоджуючись з ухвалою господарського суду Тернопільської області від 04.11.2014 року та постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.12.2014 року у справі № 10/Б-261, УПФУ в м. Тернополі звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду Тернопільської області від 04.11.2014 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.12.2014 року у справі № 10/Б-261 скасувати. Прийняти нове рішення, яким задовольнити касаційну скаргу, УПФУ в м. Тернополі визнати поточним кредитором у справі № 10/Б-261 відносно Державного підприємства "Тернопільський завод продтоварів".

Касаційна скарга мотивована порушенням судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема ст. 23 Закону про банкрутство, ст. ст. 27, 28 Закону України "Про пенсійне забезпечення", п. 2 Прикінцевих Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Колегія суддів Вищого господарського суду України, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

Згідно з ч. 1 ст. 2 "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції до внесення змін Законом України від 22.12.2011 року № 4212-VI) (далі - Закон про банкрутство) визначено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, ГПК України, іншими законодавчими актами України.

Відповідно до ст. 1 Закону про банкрутство конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство; поточні кредитори - це кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, у процедурах банкрутства боржника.

Згідно зі ст. 23 Закону про банкрутство з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури строк виконання всіх грошових зобов'язань банкрута та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав, а вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства (розпорядження майном та санації), можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури. Також згідно положень зазначеної статті у банкрута припиняється підприємницька діяльність та припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, а також повноваження власника (власників) майна банкрута.

На думку заявника касаційної скарги, відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку пільгових пенсій колишнім працівникам підприємства здійснюється до внесення запису до ЄДРПОУ про державну реєстрацію припинення юридичної особи, оскільки підприємство не ліквідовано повністю, то воно не звільнено від покладених на нього обов'язків на відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку пільгових пенсій колишнім працівникам підприємства.

Проте, при здійсненні процедури банкрутства боржника застосовуються норми спеціального закону - Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", які є пріоритетними відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Постановою господарського суду Тернопільської області від 19.09.2012 року у справі № 10/Б-261 Державне підприємство "Тернопільський завод продтоварів" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру банкрута та призначено ліквідатора банкрута.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, заявлені УПФУ в м. Тернополі в якості поточних кредиторських вимог в розмірі 10 987, 59 грн., становлять заборгованість з відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за період з 01.03.2014 року по 01.09.2014 року, тобто нараховані після визнання Державного підприємства "Тернопільський завод продтоварів" банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, під час якої не виникає будь-яких нових зобов'язань, що можуть бути заявлені в порядку ч. 1 ст. 23 Закону про банкрутство.

Виходячи з викладеного, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про відмову в задоволенні заяви УПФУ в м. Тернополі про визнання поточних кредиторських грошових вимог.

Згідно зі ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення, залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що відповідно до вимог ст. 43 ГПК України ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ґрунтуються на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11113 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Тернопільської області від 04.11.2014 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.12.2014 року у справі № 10/Б-261 залишити без змін.

Головуючий: Панова І.Ю.
Судді: Білошкап О.В.
Погребняк В.Я.