РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2015Справа №910/4478/15-г

Суддя Отрош І.М., розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»
доДочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»
простягнення 55758 грн. 93 коп.
Представники сторін:

від позивача: Черниш О.В. - представник за довіреністю б/н від 29.12.2014;

від відповідача: Куксенко П.Р. - представник за довіреністю № 28-У від 26.12.2014.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

25.02.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» з вимогами до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення 55758 грн. 93 коп., з яких 35785 грн. 02 коп. основного боргу, 6441 грн. 30 коп. пені, 2504 грн. 95 коп. штрафу, 3226 грн. 53 коп. 3% річних та 7801 грн. 13 коп. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору № 191/11-Д/Д-1111-9 купівлі-продажу від 18.11.2011 не здійснив оплату за поставлений позивачем товар, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 35785 грн. 02 коп. Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення пеню у розмірі 6441 грн. 30 коп. за період з 29.11.2011 по 26.05.2012, штраф у розмірі 2504 грн. 95 коп., 3% річних у розмірі 3226 грн. 53 коп. за період з 29.11.2011 по 29.11.2014 та інфляційні втрати у розмірі 7801 грн. 13 коп. за період з грудня 2011 року по листопад 2014 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2015 порушено провадження у справі № 910/4478/15-г, розгляд справи призначено на 20.03.2015.

У судовому засіданні 20.03.2015 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі зважаючи на те, що позовна давність, в межах якої позивач має право звернутись до суду для захисту свого порушеного права або інтересу, сплила 29.11.2014, а факт складення сторонами актів звірки станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013 не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки вказані акти зі сторони відповідача були підписані головним бухгалтером, який не є уповноваженою на це особою в силу закону.

Крім того, у судовому засіданні 20.03.2015 представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності, в якій просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз», застосувавши позовну давність до основного боргу, штрафних та інших нарахованих санкцій.

У судовому засіданні 20.03.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 27.03.2015.

У судовому засіданні 27.03.2015 представник позивача надав усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 27.03.2015 надав усні пояснення по суті спору; проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 27.03.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

18.11.2011 між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (продавець) та Дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (покупець) укладено Договір № 191/11-Д/Д-1111-9 купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець зобов'язується продати, а покупець прийняти та оплатити шини нові відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною цього Договору.

Відповідно до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 18.07.2012 № 530 «Про реорганізацію Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», припинено діяльність Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України та визначено Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» правонаступником Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України.

Згідно з п. 1.2 Статуту Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз», товариство є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України.

Назва, кількість та асортимент продукції зазначені у специфікації, яка є невід'ємною частиною до цього Договору (Додаток №1) (п. 2.1 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору, ціна продукції зазначена у специфікації, яка є невід'ємною частиною до цього Договору (Додаток № 1).

Згідно з п. 3.2 Договору, загальна сума цього Договору становить 35785 грн. 02 коп.

Відповідно до специфікації (Додаток № 1), продукцією є різновиди шин, загальною кількістю 33 шт., загальною вартістю 35785 грн. 02 коп.

Відповідно до п. 3.4 Договору, продавець після поставки продукції та підписання сторонами відповідної видаткової накладної, виписує рахунок-фактуру, у якому зазначається ціна та вартість поставленої продукції згідно з специфікацією до цього Договору.

Покупець здійснює 100% оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця, зазначеного у розділі 10 Договору (п. 3.5 Договору).

Відповідно до п. 4.2 Договору, факт поставки продукції підтверджується видатковою накладною, яка підписується повноваженими представниками сторін у день отримання продукції.

Датою поставки продукції визнається дата, вказана в накладній про прийняття продукції покупцем (п. 4.4 Договору).

Відповідно до п. 9.1 договору, він набирає чинності з моменту підписання і діє до 30.11.2011.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що 24.11.2011 позивач поставив відповідачу узгоджений між сторонами товар на суму 35785 грн. 02 коп., що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією накладної № 12 від 24.11.2011.

Покупець здійснює 100% оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця, зазначеного у розділі 10 Договору (п. 3.5 Договору).

Разом з тим, суд приходить до висновку, що вказана умова договору щодо виникнення у відповідача обов'язку оплатити поставлений позивачем товар після отримання рахунку, по суті не містить конкретно визначеного строку здійснення оплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно зі ст. 252 Цивільного кодексу України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, умова укладеного між сторонами договору щодо обов'язку відповідача здійснити оплату протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури не містить вказівку на подію, яка має неминуче настати, конкретну календарну дату, або чітко визначений період у часі.

Так само, отримання рахунку відповідачем не може розглядатись як подія, з якою пов'язано початок перебігу строку виникнення зобов'язання, оскільки подія є об'єктивним явищем, що не залежить від волі учасників правовідносин, тоді як виставлення чи отримання рахунку є саме дією, яка є вираженням суб'єктивної волі учасників правовідносин.

Крім того, умовами Договору на позивача не покладено обов'язку надсилати чи виставляти рахунок-фактуру.

Зокрема, з пункту 3.4 Договору № 191/11-Д/Д-1111-9 купівлі-продажу від 18.11.2011 вбачається, що позивач лише виписує рахунок-фактуру та умовами договору не передбачено, що позивач зобов'язаний вручити його позивачу.

Таким чином, отримання рахунку-фактури відповідачем (покупцем) залежить від волі сторони договору, а отже, містить суб'єктивний елемент можливості зловживання стороною договору її правами та сприяння ненастанню строку оплати, що також суперечить вимогам розумності, добросовісності та справедливості.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що сторони у Договорі № 191/11-Д/Д-1111-9 купівлі-продажу від 18.11.2011 не визначили строку виконання відповідачем свого обов'язку з оплати за поставлений товар, у зв'язку з чим підлягають застосуванню положення статті 692 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено судом, поставка узгодженого між сторонами товару на суму 35785 грн. 02 коп. відбулась 24.11.2011, що підтверджується накладною № 12 від 24.11.2011.

Таким чином, враховуючи положення статті 692 Цивільного кодексу України, відповідач повинен був сплатити за поставлений позивачем товар одразу після прийняття товаророзпорядчих документів (накладної № 12), тобто 24.11.2011.

Судом встановлено, що відповідач не виконав свій обов'язок з оплати за поставлений позивачем товар за Договором № 191/11-Д/Д-1111-9 купівлі-продажу від 18.11.2011 на суму 35785 грн. 02 коп., що не заперечувалось відповідачем.

Судом встановлено, що сторонами були складені, підписані та скріплені печатками акти звірки взаємних розрахунків між РВУ «Донецькавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» та ПАТ «Укртрансгаз» станом на 31.03.2013 та від 30.09.2013.

Відповідно до актів відображена загальна сума заборгованості відповідача за укладеними між сторонами договорами у загальному розмірі 1106612 грн. 92 коп., в тому числі і за Договором № 191/11-Д/Д-1111-9 купівлі-продажу від 18.11.2011 на суму 35785 грн. 02 коп.

Відповідно до довідки дебіторської заборгованості РВУ «Донецькавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», яка обліковується на балансі ПАТ «Укртрансгаз» станом на 02.03.2015 зазначено (розшифровано) окремо суму заборгованості за окремими договорами.

При цьому сторони у судовому засіданні пояснили, що заборгованість за всіма договорам, вказаними в актах від 31.03.2013 та 30.09.2013 та довідці від 02.03.2015, сплачена не була (в тому числі частково). Крім того, позивачем були надані копії всіх накладних за всіма зазначеними у актах та довідці договорами, які встановлюють суму заборгованості у загальному розмірі 11066012 грн. 92 коп.

Разом з тим, у судовому засіданні 20.03.2015 представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності, в якій просив суд відмовити у задоволенні позову зважаючи на пропущення позивачем строку, в межах якого він міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку, що свій обов'язок з оплати товару за Договором № 191/11-Д/Д-1111-9 купівлі-продажу від 18.11.2011 відповідач повинен був здійснити до 25.11.2011, перебіг позовної давності за вказаним договором розпочався з 25.11.2011.

Відповідно до частини 1 статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Позивач зазначив, що підписання та скріплення печатками уповноваженими представниками сторін актів звірки від 31.03.2013 та 30.09.2013 є саме тими діями, які свідчать про визнання боргу відповідачем, у зв'язку з чим перебіг позовної давності переривався.

Однак, відповідач зауважив, що вказані акти підписані головними бухгалтерами сторін, які не є уповноваженими особами, а тому, на думку відповідача, перебіг позовної давності не переривався.

Втім, суд не погоджується з такою позицією відповідача з огляду на те, що відповідно до п. 7 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства, зокрема, здійснює такі операції: забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; бере участь в оформленні матеріалів, пов'язаних з нестачею та відшкодуванням втрат від нестачі, крадіжки і псування активів підприємства; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Згідно з п. 4.1 Посадової інструкції головного бухгалтера регіонального виробничого управління «Донецькавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», головним завданням головного бухгалтера є організація та забезпечення ведення бухгалтерського обліку в Управлінні. Відповідно до поставленого завдання головний бухгалтер забезпечує ведення бухгалтерського обліку, дотримуючись єдиних методологічних засад, встановлених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», з урахуванням особливостей діяльності підприємства й технології оброблення облікових даних.

Відповідно до п. 5.2 Посадової інструкції головного бухгалтера регіонального виробничого управління «Донецькавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», головний бухгалтер має право в межах своєї компетенції підписувати та візувати документи.

Таким чином, відповідач уповноважив головного бухгалтера на ведення бухгалтерського обліку та, зокрема, на підписання актів звірки. А отже вчинення таких дій бухгалтером відповідача у господарських (цивільних) правовідносинах розцінюється як вчинення дій уповноваженим представником юридичної особи.

Тобто, суд приходить до висновку, що ведення бухгалтерського обліку підприємства покладається саме на головного бухгалтера, яким зі сторони відповідача, зокрема, були підписані акти звірки станом на 31.03.2013 та 30.09.2013, і який і є тією уповноваженою особою, дії якої свідчать про визнання відповідачем боргу та переривання перебігу позовної давності, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності переривався відповідно 31.03.2013 та 30.09.2013.

Крім того, суд зазначає, що вказані акти від 31.03.2013 та 30.09.2013 підписані в межах трирічного строку позовної давності.

За таких обставин, враховуючи положення ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності для захисту позивачем своїх порушених прав розпочався заново з 01.10.2013 та спливає 01.10.2016.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду в межах позовної давності (з огляду на дату подання позовної заяви - 25.02.2015, відповідно до вхідного реєстраційного штампу Господарського суду міста Києва від 25.02.2015 за № 4478/15.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» за Договором № 191/11-Д/Д-1111-9 купівлі-продажу від 18.11.2011 у розмірі 35785 грн. 02 коп. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не спростовані, у зв'язку з чим позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в частині стягнення з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» суми основного боргу у розмірі 35785 грн. 02 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором № 191/11-Д/Д-1111-9 купівлі-продажу від 18.11.2011, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 6441 грн. 30 коп. пені за період з 29.11.2011 по 26.05.2012 та штраф у розмірі 2504 грн. 95 коп.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України); пенею є неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Судом встановлено, що положеннями укладеного між сторонами Договору № 191/11-Д/Д-1111-9 купівлі-продажу від 18.11.2011 не визначено розмір та базу нарахування ані пені, ані штрафу.

При цьому, здійснюючи розрахунок пені та штрафу, позивач посилається на положення статті 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у розмірі: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Таким чином, положення вказаної норми стосуються відповідальності саме за порушення негрошового зобов'язання.

Аналогічна позиція викладена у п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14, а саме, господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги, що сплата відповідачем заборгованості у розмірі 35785 грн. 02 коп. є грошовим зобов'язанням, оскільки є вираженим в грошових одиницях зобов'язанням сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, суд дійшов висновку, що нарахування позивачем пені та штрафу за невиконання грошового зобов'язання за Договором № 191/11-Д/Д-1111-9 купівлі-продажу від 18.11.2011 на підставі положень статті 231 Господарського кодексу України є безпідставним.

Таким чином, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в частині стягнення з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» пені у розмірі 6441 грн. 30 коп. та штрафу у розмірі 2504 грн. 95 коп.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3226 грн. 53 коп. за період з 29.11.2011 по 29.11.2014.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку в його обґрунтованості, однак, зважаючи на подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Беручи до уваги дату звернення позивача з даним позовом до суду (25.02.2015 - про що свідчить вхідний реєстраційний штамп Господарського суду міста Києва за № 4478), а також зважаючи на те, що доказів переривання позовної давності щодо нарахування 3% річних позивачем суду не надано, врахувавши межі заявленого позивачем періоду нарахування 3% річних - з 29.11.2011 по 29.11.2014, суд дійшов висновку, що обґрунтованим для нарахування 3% річних є період з 25.02.2012 по 29.11.2014 (в межах позовної давності).

Суд здійснив власний розрахунок:

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір %Сума пені за період прострочення, грн.
35785,0225.02.2012 - 31.12.2,22
35785,0201.01.2013 - 29.11.52,98
Всього:2965,20
Таким чином, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в частині стягнення з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 3% річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 2965 грн. 20 коп., а в іншій частині суд відмовляє у задоволенні у зв'язку з пропуском позовної давності.

Також, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 7801 грн. 13 коп. інфляційних втрат за період з грудня 2011 року по листопад 2014 року.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку в його обґрунтованості, однак, зважаючи на подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Беручи до уваги дату звернення позивача з даним позовом до суду (25.02.2015 - про що свідчить вхідний реєстраційний штамп Господарського суду міста Києва за № 4478), а також зважаючи на те, що доказів переривання позовної давності щодо нарахування інфляційних втрат позивачем суду не надано, врахувавши межі заявленого позивачем періоду нарахування інфляційних втрат - з грудня 2011 року по листопад 2014 року, суд дійшов висновку, що обґрунтованим для нарахування інфляційних втрат є період з березня 2012 року по листопад 2014 року.

Здійснивши власний розрахунок (35785,02 грн. * 1,211 (добуток показників інфляції з березня 2012 року по листопад 2014 року) - 35785,02 = 7550 грн. 64 коп.) суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в частині стягнення з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню у розмірі 7550 грн. 64 коп., а в іншій частині суд відмовляє у задоволенні у зв'язку з пропуском позовної

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (03134. м. Київ, вул. Григоровича-Барського, буд. 2; ідентифікаційний код: 36265925) на користь Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 9/1; ідентифікаційний код: 30019801) суму основного боргу у розмірі 35785 (тридцять п'ять тисяч сімсот вісімдесят п'ять) грн. 02 коп., 3% річних у розмірі 2965 (дві тисячі дев'ятсот шістдесят п'ять) грн. 20 коп., інфляційні втрати у розмірі 7550 (сім тисяч п'ятсот п'ятдесят) грн. 64 коп. та судовий збір у розмірі 1517 (одна тисяча п'ятсот сімнадцять) грн. 10 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 03.04.2015

Суддя І.М. Отрош