РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"06" квітня 2015 р. Справа № 906/1321/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Гулова А.Г. ,

суддя Маціщук А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт"

на рішення господарського суду Житомирської області від 18.02.2015р.

у справі № 906/1321/14 (суддя Лозинська І.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт"

до відповідача Житомирського обласного територіального Відділення Антимонопольного комітету України

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

Бречка Петра Георгійовича

про визнання недійсним (скасування) рішення

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 18.02.2015 року у справі №906/1321/14 в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" до Житомирського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним (скасування) рішення відмовлено.

При винесенні вищевказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в рекламній статті позивача "Як вигідно позичити гроші" відсутня інформація про необхідність та обов'язковість укладення таких Договорів, навпаки, у рекламі зазначено про індивідуальну консультацію фахівців, що, ймовірно, мала би надаватися безкоштовно. Таким чином, надання консультацій та роз'яснень з приводу Договорів про участь у програмі за плату, як зазначає суд, суперечить нормі пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України "Про захист прав споживачів" якою передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент. З огляду на вказане суд першої інстанції вказав на те, що відсутність в рекламі інформації про отримання додаткових платних консультацій та послуг з приводу укладення Договорів про участь у програмі вводить споживачів в оману.

Також, в обгрунтування своїх висновків суд першої інстанції вказав на те, що ні у зазначених Договорах, ні в Умовах програми "Економкомфорт", що є додатками №2 до цих Договорів, не вказано про конкретні чи приблизні терміни отримання очікуваних коштів для придбання нерухомості.

При вирішенні спірних правовідносин, судом першої інстанції враховано відповідні положення Конституції України, Законів України "Про захист від недобросовісної конкуренції", " Про захист економічної конкуренції", Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (Правила розгляду справ), затверджених розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1994 №5, Положення про територіальне відділення Антимонопольного комітету України, затвердженого розпорядженням названого Комітету від 23.02.2001 № 32-р, а також правову позицію, наведену у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 15 "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства».

За наведених обставин, місцевий господарський суд дійшов висновку, що у розгляді справи №3.4-41/2014 відповідач правильно виходив з вимог ст. 15-1 Закону № 236/96 -ВР, згідно з якою поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб'єктом господарювання невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема, внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання послуг цього суб'єкта господарювання. А відтак, визначених законом підстав для задоволення позовних вимог суд першої інстанції не встановив.

Не погоджуючись із прийнятим рішення суду першої інстанції, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" звернувся з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Житомирської від 18 лютого 2015 року у справі №906/1321/14 скасувати та прийняти нове, яким позов задоволити.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує, зокрема, наступне:

- відповідно до відзиву третьої особи у справі є можливим встановити, що до укладання договорів йому надано повну інформацію спеціалістами позивача, а також він отримав сторонню юридичну допомогу, але свою участь в програмі не припинив та жодних претензій чи скарг на адресу позивача не надсилав;

- 07.04.2014р. між апелянтом та гр. Бречком П.Г. у м. Рівному було укладено Договори №№ 02512, 02513, 02514, згідно з якими позивач як виконавець зобов'язувався за плату для Бречка П.Г., як замовника за вказаними Договорами, забезпечити дбайливе оформлення Договору про участь у програмі для замовника з дотримання вимог чинного законодавства;

- третій особі було надано повну інформацію в консультаційному центрі апелянта і відповідно він уклав угоди не на підставі рекламного оголошення, а на підставі отриманої інформаційної послуги, про що складений первинний бухгалтерській документ, а саме акт приймання - передачі виконаних робіт;

- судом першої інстанції не встановлено, що саме або/чи яка інформація ввела в оману третю особу або інших осіб, окрім того, відповідачем під час розслідування також такі факти не встановлено;

- судом першої інстанції не прийнято до уваги, що для уникнення порушення вимог ст. 15-1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" апелянтом створені інформаційні центри, де надається повна, всебічна інформація про участь в програмі, що споживач бере участь в програмі лише після отримання повної інформації;

- судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги, що апелянт надає реальні послуги, які зазначені в рекламній статті більше 4-х років і відповідно надає можливість споживачам приймати участь в програмі та отримувати бажаний результат;

- з аналізу норм чинного законодавства вбачається, що сфера дії Закону за суб'єктним складом учасників є обмеженою і не поширюється на: по-перше, юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності;

- правові аспекти програми «ЕкономКомфорт» виступали предметом дослідження в межах судової справи №6-8118св14, яку розглядав Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Так, ухвалою суду від 18.06.2014 року зі змісту вказаних договорів встановлено, що програма ТОВ «Економ Комфорт» формується виключно на коштах його учасників, без залучення коштів товариства; оплата товарів здійснюється за кошти, внесені учасниками; учасник, який отримав товар, в подальшому сплачує внески, які фактично компенсують кошти іншим учасникам. Учасник сплачує адміністратору не за одержання коштів чи послуги, а фактично за можливість їх одержання за рахунок залучення інших споживачів і їх коштів.

З огляду на викладені вище аргументи на підтвердження своєї правової позиції, позивач вважає, що судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позову за відсутності на те визначених законом підстав, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції слід скасувати.

Від відповідача - Житомирського обласного територіального Відділення Антимонопольного комітету України надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, відповідно до якого просить оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги - відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, відповідач вказує наступне.

Товариство надає суми грошей у позику або здійснює оплату вартості товару за програмою адміністрування придбання товарів у групах (програма "Економкомфорт").

З урахуванням положень ст. 1046 ЦК України, процесуальний опонент скаржника зважає на те, що перш ніж фізична особа отримає позику, їй необхідно укласти з товариством дого вір щодо надання інформаційно-консультаційних послуг та про надання послуг за програмою адміністрування придбання у групах.

Фактично для отримання позики позичальник зобов'язаний сплачувати одноразові та щомісячні платежі (основний платіж, що складається з чистого платежу та адміністративних витрат - до 15 числа кожного місяця протягом терміну дії договору; товарний платіж - протя гом 5 календарних днів з моменту набуття права на отримання товару або відповідної суми у позику). Проте, право на отримання позики виникає в учасника групи після того, як фонд групи є достатнім, тобто, учаснику групи у момент укладання договору за програмою адміністрування товарів у групах невідомо, коли він отримає позику. Якщо фонд групи є достатнім для надання позики, між товариством та позичальником укладається договір позики.

При цьому, як зазначає відповідач, позика надається за умови укладання з позикодавцем договорів поруки, за стави (іпотеки) майна, страхування об'єкта гарантії у страховій компанії, погодженій з товари ством. Позичальник повинен надати товариству документальне підтвердження платоспромож ності поручителя.

У разі неукладання договору щодо надання інформаційно-консультаційних послуг неможливо стати учасником програми, тобто, за відсутності оплати вартості послуг щодо оформлення договору про участь у програмі (адміністрування) та інформаційних, консультаційних, роз'яснювальних та довідкових послуг з питань діяльності та подальшої участі у програмі - від 3,5 % до 9,9 % від суми позики - отримати позику неможливо.

При цьому, відповідач зауважує, що інформація про необхідність здійснення таких платежів у рекламі відсутня.

Інформація, яка стосується витрат фізичних осіб, є критично важливою, що впливає на наміри цих осіб щодо придбання послуг у товариства. Повідомлення суб'єктом гос подарювання безпосередньо або через іншу особу невизначеному колу осіб, у тому числі в рек ламі, неповних відомостей (критично важливої інформації), зокрема, внаслідок замовчування окремих фактів, що можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реа лізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб'єкта господарювання може ввести фізичних осіб в оману.

Відповідач зважає на те, що фактично товариство надає послуги по створенню груп для накопичення коштів учасників цих груп з ймовірністю в подальшому надання позики, яка є підставою для придбання товару, тоді як у рекламі зазначає лише про послуги щодо надання позики.

Отримання споживачем позики можливе лише за умови укладення договору (договір адміністрування), за яким товариство зобов'язується вчиняти від імені і за рахунок учасника певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару (отримання відповідної суми позику), та наявності інших умов (сплата передбачених договором платежів, накопичення достатньої кількості коштів у фонді групи тощо), тобто за наявності обставин та чинників, які не залежать від волі споживача і не можуть бути йому відомі на момент укладення вищезгаданого договору.

Однак, умов, які є обов'язковими для отримання споживачем позики (оформлення коштів), у розміщеній товариством рекламі не зазначено.

У разі отримання права на отримання позики споживач протягом 5 календарних днів з дня отримання такого права, тобто ще до надання йому позики повинен сплатити товариству так званий товарний платіж у розмірі від 3,5 % до 9,9 % від суми позики. Проте, інформація про необхідність здійснення такого платежу у рекламі відсутня.

Крім того, щомісячні платежі, наведені у рекламі, стосуються лише двох із шести програм "Економ" та "Комфорт" Товариства. Серед інших схем є такі, що передбачають при однаковій сумі позики сплату щомісячного платежу у більшому розмірі, ніж вказано в рекламі.

За наведених підстав, відповідач наголошує на тому, що розміщена ТОВ "ЕкономКомфорт" рекламна інформація щодо надання позики є неповною, та може створити у споживачів уявлення про надання позики одразу, а не через деякий час та лише при настанні певних умов, без яких отримати позику неможливо. Так, в рекламі замовчувалась інформація про справжні умови, а саме - необхідність укладення договорів щодо надання інформаційно-консультаційних послуг та адміністрування, види та розміри обов'язкових платежів, необхідність їх сплати до отримання позики та після її отримання, накопичення коштів у фондах групи, надання позики в міру накопичення достатньої кількості коштів у фонді групи, формування фонду групи за рахунок внесків усіх учасників групи, одержання дозволу на укладення договору позики.

З урахуванням ст. 15 - 1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", відповідач стверджує, що зміст поширеної рекламної інформації є таким, що вводить в оману внаслідок замовчування окремих фактів, а, відтак, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

6 квітня 2015 року в судове засідання Рівненського апеляційного господарського суду представники учасників судового процесу не з'явилися.

Крім того, 06.04.2015 р. від позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи № 906/1321/14 на іншу дату у зв'язку із неможливістю забезпечити явку свого представника в судове засідання.

Судова колегія дійшла висновку, що подане позивачем клопотання задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики зхастосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права та можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника, згідно з частинами 1-5 ст. 28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні (абз. 2 п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року).

Підставою для відкладення розгляду справи, апелянт називає перебування свого представника в судовому засіданні іншого суду, при цьому не зазначає в чому саме полягає необхідність участі його представника в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду.

У відповідності до вимог ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язанні добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи викладене, а також своєчасне повідомлення всіх учасників судового процесу про проведення судового засідання, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (Т.2 а.с. 115-117), суд апеляційної інстанції вважає, що у позивача була можливість належним чином підготуватися до судового засідання та визначитись щодо особи, яка представлятиме його інтереси у судовому засіданні.

Окрім того, ухвалою суду апеляційної інстанції від 16.03.2015р. у справі № 906/1321/14 не було визнано явку представників сторін та третьої особи в судове засідання обов'язковою.

Таким чином, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що у відповідності зі ст. 75 ГПК України розгляд апеляційної скарги можливий за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як підтверджується матеріалами справи, 19.06.2014 до Житомирського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України надійшла заява гр. Бречка Петра Георгійовича (м. Нетішин Хмельницької області), про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції від 10.06.2014 (Т.1, а. с. 83-84), у якій, з поміж іншого, зазначив, що, прочитавши умови укладених ним із товариством Договорів, зрозумів, що їх зміст не відповідає змістові рекламної статті під назвою "Як вигідно позичити гроші", яка була надрукована в рекламно - інформаційній газеті "Нетішинські оголошення" у випуску №12 від 01.04.2004 (Т.1, а. с. 68) та яка, на його думку, є такою, що вводить в оману читача і є різновидом недобросовісної реклами.

23.06.2014 керівником відділення надіслано лист до Антимонопольного комітету України за вих. №1.20/4-1517 "Щодо отримання повноважень на проведення дослідження" (Т. 1, а.с. 85). Листом, який надійшов до відповідача 04.07.2014 за вх. №1.5/258 електронною поштою, в.о. Голови Антимонопольного комітету України Бараш М.Я. доручив Безсмертному В.О. (керівник відділення) розглянути заяву гр. Бречка П.Г. щодо наявності в діях позивача ознак порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та прийняти відповідні рішення (Т.1, а. с. 86).

Матеріалами справи стверджується, що 07.07.2014 відповідач надіслав позивачу вимогу (вих. №1.20/4-1648) "Про надання інформації" (Т.1, а.с. 87-88), а 05.08.2014 розпорядженням адміністративної колегії відділення №1.17/41р розпочато розгляд справи за ознаками порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції у діях позивача, передбаченого ст. 15-1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції".

Під час проведення перевірки відділенням встановлено, а також підтверджено матеріалами справи, що у районній щотижневій рекламно - інформаційній газеті "Нетішинські оголошення" у випуску №12 від 01.04.2004, №11 від 25.03.2014 та №21 від 03.06.2014 на 4 аркуші розміщено оголошення під назвою "Як вигідно позичити гроші" такого змісту: "Криза в державі призвела до того, що простому громадянину отримати кредит в банку неможливо, так як потрібно 20-40% першого внеску, довідку про високі доходи, позичальника та поручителів та віддати у заставу майно. Доки в країні буде існувати така система банківського кредитування, пересічний громадянин ніколи не зможе придбати необхідні для нього товари такі як: квартиру або будинок, автомобіль, сільськогосподарську техніку або просто взяти кошти у позику на особисті витрати. Враховуючи потреби населення була створена спеціальна програма, яка дозволяє придбати бажані товари, або отримати кошти у позику на будь - які соціальні потреби під мінімальні відсотки без довідки про доходи. Програма діє для будь - яких верств населення, тому що будь - який громадянин, який не має великих статків, зможе здійснити невеликий щомісячний платіж та сплачувати його строком до 15 років. Ще однією цікавою характеристикою цієї програми є те, що інфляція та зміна курсу валют не впливають на зміну щомісячного платежу, тобто на весь строк виплати позичальник отримує фіксований внесок. Натомість програма пропонує: 1. Вигідне дострокове погашення. 2. Фіксований щомісячний платіж у гривні. 3. Відсутність прихованих платежів, що дає Вам змогу бути завжди впевненим у стабільності завтрашнього дня та Вашого сімейного бюджету. 4. Професійні консультанти нададуть Вам індивідуальну консультацію та підберуть для Вас графік погашення позики.» (Т.1, а. с. 67, 68, 69).

До матеріалів справи долучено копії Договорів від 07.04.2014р. №№ 02512, 02513, 02514, укладених між позивачем та гр. Бречком П.Г. у м. Рівному, згідно з якими позивач як виконавець зобов'язувався за плату для Бречка П.Г., як замовника за вказаними Договорами забезпечити дбайливе оформлення Договору про участь у програмі для замовника з дотримання вимог чинного законодавства; надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності за вказаними договорами; Бречко П.Г. зобов'язувався прийняти та оплатити надані йому послуги у сумі 9900,00 по кожному договору; після укладення вказаних договорів сторони склали відповідні акти приймання - передачі виконаних робіт.

Поряд з тим, 07.04.2014 між тими ж сторонами були укладені Договори, №№02512/14, 02513/14, 02514/14, відповідно до яких позивач як адміністратор, зобов'язувався для Бречка П.Г. як учасника, за плату вчинити від його імені та за його рахунок певні юридичні дії, спрямовані на придбання нерухомості, в тому числі, здійснити оплату товару або надати учаснику відповідну суму у позику (Т.1, а. с. 31 - 64).

За результатами розгляду справи №3.4-41/2014 за ознаками порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції у діях позивача, Адміністративною колегією Житомирського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України прийнято рішення від 22.09.2014 №1.16/-37 р (Т.1, а.с. 7-11).

Відповідно до вказаного рішення визнано дії позивача, які полягають у повідомленні невизначеному колу осіб в рекламі неповних відомостей, зокрема, внаслідок замовчування окремих фактів, що можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання товарів (придбання (замовлення) послуг з надання позик), порушенням законодавства про захист від недобросовісної конкуренції, передбаченим ст. 15-1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", у вигляді поширення інформації, що вводить в оману; за вчинення цього порушення на позивача накладено штраф у розмірі 68000 грн. згідно зі ст. 21 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції"; зобов'язано позивача у двомісячний строк з дня одержання рішення припинити порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції.

У вказаному рішенні, серед іншого, зазначено, що право на отримання позики виникає в учасника групи після того, як фонд групи є достатнім, тобто учаснику групи у момент укладання договору за програмою невідомо, коли він отримає позику; у оголошенні не зазначено, що термін від укладення договору за програмою до отримання позики може складати кілька місяців, а може не наступити взагалі; без укладення договору щодо надання інформаційно - консультаційних послуг і без його оплати від 3,5% до 9,9% від суми позики неможливо стати учасником програми та отримати позику; проте інформація про необхідність здійснення таких платежів у рекламі відсутня; зміст реклами, який передбачає спрощену форму отримання грошей, не відповідає фактичній процедурі отримання позик, не містить повної інформації щодо порядку та форми надання послуг; таким чином, зміст поширеної інформації є таким, що вводить в оману внаслідок замовчування окремих фактів.

Аналізуючи наведене вище рішення Адміністративної колегії Житомирського обласного територіального відділення від 22.09.2014 №1.16/-37 р у справі №3.4-41/2014 на предмет відповідності вимогам чинного законодавства, колегія суддів приймає до уваги наступне.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" основним завданням названого Комітету є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині, зокрема: здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб'єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції; сприяння розвитку добросовісної конкуренції.

Для реалізації завдань, покладених на Антимонопольний комітет України, в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі утворюються територіальні відділення Антимонопольного комітету України, повноваження яких визначаються названим Комітетом у межах його компетенції. Повноваження територіальних відділень Антимонопольного комітету України визначаються цим Законом, іншими актами законодавства (частини перша і друга статті 12 Закону України "Про Антимонопольний комітет України").

За приписами статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" до повноважень саме Антимонопольного комітету України та його територіальних органів належать, зокрема: розгляд заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проведення розслідувань за цими заявами і справами; прийняття передбачених законодавством про захист економічної конкуренції розпоряджень та рішень за заявами і справами, надання висновків щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції.

Відповідно до частини першої статті 60 Закону України "Про захист економічної конкуренції" заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду.

У п. 14 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 № 15 "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства» роз'яснено, що для кваліфікації дій суб'єктів господарювання як зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку, або як антиконкурентних узгоджених дій, або як недобросовісної конкуренції не є обов'язковим з'ясування настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків. Достатнім є встановлення самого факту вчинення дій, визначених законом як зловживання монопольним (домінуючим) становищем (частина друга статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції"), або як антиконкурентні узгоджені дії (частина друга статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції"), або як недобросовісна конкуренція (статті 5, 7, 9, 11, 13 - 15 і 19 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції"), або можливості настання зазначених наслідків у зв'язку з відповідними діями таких суб'єктів господарювання (частина перша статей 6 і 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", статті 4, 6, 8, 15 1, 16, 17 і 18 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції"). В останньому випадку господарським судам необхідно з'ясовувати та відображати в судових рішеннях, в чому конкретно полягають відповідні наслідки, що могли б настати в результаті дій суб'єктів господарювання, які мають ознаки зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку, або антиконкурентних узгоджених дій, або недобросовісної конкуренції.

У відповідності до норми ст. 1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції", під недобросовісною конкуренцією розуміють будь-які дії у конкуренції, що суперечать торговим та іншим чесним звичаям у господарській діяльності. Недобросовісною конкуренцією є дії у конкуренції, зокрема визначені главами 2-4 цього Закону.

Так, у наведеному Законі до недобросовісної конкуренції, з поміж іншого, віднесено такі дії, які полягають у поширенні інформації, що вводить в оману.

За змістом ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції" поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб'єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб'єкта господарювання.

Інформацією, що вводить в оману, є, зокрема, відомості, які: містять неповні, неточні або неправдиві дані про походження товару, виробника, продавця, спосіб виготовлення, джерела та спосіб придбання, реалізації, кількість, споживчі властивості, якість, комплектність, придатність до застосування, стандарти, характеристики, особливості реалізації товарів, робіт, послуг, ціну і знижки на них, а також про істотні умови договору; містять неповні, неточні або неправдиві дані про фінансовий стан чи господарську діяльність суб'єкта господарювання; приписують повноваження та права, яких не мають, або відносини, в яких не перебувають; містять посилання на обсяги виробництва, придбання, продажу чи поставки товарів, виконання робіт, надання послуг, яких фактично не було на день поширення інформації.

За приписом частини першої статті 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Статтею 10 Паризької конвенції про охорону промислової власності передбачено, що актом недобросовісної конкуренції вважається будь-який акт конкуренції, що суперечить чесним звичаям у промислових і торговельних справах, зокрема, підлягають забороні вказівки чи ствердження, використання яких при здійсненні комерційної діяльності може ввести громадськість в оману щодо характеру, способу виготовлення, властивостей, придатності до застосування чи кількості товарів.

У розумінні ст. 1 Закону України «Про рекламу» недобросовісна реклама - це реклама, яка вводить або може ввести в оману споживачів реклами, завдати шкоди особам, державі чи суспільству внаслідок неточності, недостовірності, двозначності, перебільшення, замовчування, порушення вимог щодо часу, місця і способу розповсюдження.

Згідно з ч. 1 ст. 10 цього Закону недобросовісна реклама забороняється.

Статтею 2 Закону України "Про інформацію" серед основних принципів інформаційних відносин визначено й такий як достовірність і повнота інформації.

Як свідчать встановлені обставини у даній справі, дії позивача, які досліджувалися відповідачем на предмет дотримання конкурентного законодавства, полягають у розміщенні в рекламній статті інформації щодо отримання позики у спрощеній формі.

При цьому, як відзначив відповідач в оспореному рішенні, у такій статті не зазначено умов, які є обов'язковими для отримання споживачем позики. Зокрема, не містить інформації щодо адміністрування придбання у групах, надання позики в міру накопичення коштів у фондах групи, формування фонду групи за рахунок внесків усіх учасників групи. Також не зазначено, що термін від укладання договору за програмою придбання товарів у групах (договору, за яким Товариство зобов'язується вчиняти від імені і за рахунок учасника певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару) до отримання позики може складати кілька місяців, а може не наступити взагалі.

У разі отримання права на отримання позики (т.з. свідоцтва на товар - документу, який забезпечує оплату вартості товару та,або надання відповідної суми у позику) споживач протягом 5 календарних днів з дня отримання такого права, тобто ще до надання йому позики повинен сплатити товариству так званий товарний платіж у розмірі від 3,5 % до 9,9 % від суми позики. Проте, інформація про необхідність здійснення такого платежу у рекламі відсутня.

Також, матеріалами справи стверджується той факт, що між позивачем та гр.. Бречком П.Г. укладено Договори №02512, №02513, №02514, за умовами яких позивач, з поміж іншого, зобов'язаввся за плату 9990,00 грн. по кожному договору забезпечити дбайливе оформлення договору про участь у програмі для замовника з дотриманням вимог чинного законодавства. При цьому, такі Договори передують укладенню Договорам про участь у програмі, про що відсутня інформація у рекламі.

Відтак, наведені дії позивача в цій частині слід кваліфікувати як такі, що суперечать пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до якої споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент.

Також, зважаючи на зміст укладених між позивачем та гр. Бречком П.Г. договорів №02513/14, №02514/14 та №02512/14 від 07.04.2014, згідно з якими позивач як адміністратор зобов'язався за плату вчинити від свого імені та за свій рахунок Бречку П.Г. як учаснику, певні юридичні дії, спрямовані на придбання товарів, визначених у відповідних Додатках №1 до Договорів, а саме, по кожному Договору придбання нерухомості за 100 000 грн., колегія суддів констатує, що ні у зазначених Договорах, ні в Умовах програми "Економкомфорт", що є додатками №2 до цих Договорів (Т.1, а. с. 33 -37; 46 - 50; 59 - 63) не вказано про конкретні чи приблизні терміни отримання очікуваних коштів для придбання нерухомості.

Відтак, наведені обставини в сукупності свідчать про те, що дії позивача які полягають у розміщенні в засобах масової інформації оголошення "Як вигідно позичити гроші" слід кваліфікувати як такі, що поширюють інформацію, яка вводить в оману, є повідомлення суб'єктом господарювання невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема, внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання послуг цього суб'єкта господарювання.

В той же час, з'ясовуючи питання щодо дотримання позивачем порядку рекламування своєї діяльності, колегія суддів приймає до уваги положення ст. 8 Закону України «Про рекламу», згідно з якою розповсюджувачі реклами не можуть поширювати рекламу, якщо відповідно до законодавства види діяльності або товари, що рекламуються, підлягають обов'язковій сертифікації або їх виробництво чи реалізація вимагає наявності відповідних дозволу, ліцензії, а рекламодавець не надав розповсюджувачу реклами копії таких сертифіката, дозволу, ліцензії, засвідчених у встановленому порядку.

За приписами ч. 1 ст. 24 цього ж Закону реклама послуг (банківських, страхових, інвестиційних тощо), пов'язаних із залученням коштів населення, або осіб, які їх надають, дозволяється лише за наявності спеціального дозволу, ліцензії, що підтверджує право на здійснення такого виду діяльності. Така реклама повинна містити номер дозволу, ліцензії, дату їх видачі та найменування органу, який видав цей дозвіл, ліцензію.

При цьому, зі змісту наведених вище Договорів, колегія суддів констатує, що предметом наведених Договорів є надання позивачем (як адміністратором за договором) за згодою іншої сторони (учасника) послуг шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури. Тобто, за умовами вищевказаних Договорів №№ 02512/14, 02513/14, 02514/14 від 07.04.2014 передбачається залучення коштів фізичної особи.

З урахуванням положень статтей 1, 4, п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", п.1.2. Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у группах, затверджених розпорядженням Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 9 жовтня 2012 року N 1676 та, виходячи з предмета діяльності позивача, яку провадить останній за умовами укладених договорів, колегія суддів констатує, що така діяльність за своє природою є діяльністю з надання фінансових послуг, а тому підлягає обов'язковому ліцензуванню, чого, в даному випадку позивачем здійснено не було.

Відтак, з поміж іншого, позивачем порушено вимоги чинного законодавства в частині ненадання рекламодавцем ліцензії на підтвердження повноважень щодо провадження діяльності з надання фінансових послуг.

З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що суд першої інстанції вірно відзначив, що рішення від 22.09.2014 №1.16/-37 р у справі №3.4-41/2014 прийняте Адміністративною колегією Житомирського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України в межах повноважень, наданих їй ч. 6 ст. 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції", при повному з'ясуванні обставин, доведених з посиланням на докази, відповідності висновків обставинам справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає вимогам ст. 43 ГПК України.

В силу дії норм ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та суперечать положенням чинного законодавства, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Отже, рішення господарського суду Житомирської області від 18.02.2015 року у справі №906/1321/14 прийняте за повного з'ясуванням усіх обставин, що мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування в порядку статті 104 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Житомирської області від 18.02.2015 року у справі №906/1321/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" - без задоволення.

2. Справу №906/1321/14 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Маціщук А.В.