РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2015 р. Справа № 906/1190/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Гудак А.В.

суддів Сініцина Л.М.

при секретарі судового засідання Юрчук Ю.М.

розглянувши апеляційну скаргу Заступника прокурора Житомирської області на рішення господарського суду Житомирської області від 18.12.14 р.

у справі № 906/1190/14 (суддя Лозинська І.В. )

позивач Житомирський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції в Житомирській області

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "Рихальський завод сухого молока"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Головне управління державного казначейства в Житомирській області

про стягнення 100465,86 грн.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - Васильєва В.А., представника, довіреність в справі

третьої особи - не з'явився

прокурора - Білера І.В.

Судом роз'яснено представнику відповідача та прокурору права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 18 грудня 2014 року у справі №906/1190/14 (суддя Лозинська І.В.)відмовлено в позові Житомирського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції в Житомирській області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рихальський завод сухого молока", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Головне управління Державного казначейства в Житомирській області про стягнення 100465,86 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рихальський завод сухого молока" в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 2009,31 грн.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції прийшов до висновку, що в діях відповідача відсутній склад правопорушення , як " самовільне використання водних ресурсів без дозволу на спеціальне водокористування ", а наявні ознаки забору і використання води з порушенням умов водокористування,встановлених у дозволі на спеціальне водокористування ( понадлімітне користування водою).

Крім того, суд зауважив, що відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок самовільно використаних водних ресурсів регулюють положення ст.ст. 1,44,48,49,110,111 Водного кодексу України, ст.ст. 6,14,16,19,21,23,56,65 Кодексу України про надра, ст.ст. 38,39,41,43,68,69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", ст.ст. 11,166 Цивільного кодексу України, "Методика розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів", затверджених наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.07.2009р. № 389, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 14.08.2009 за № 767/16783 (із змінами).

При цьому , суд першої інстанції вказав, що чинним законодавством не передбачено порядку визначення розмірів відшкодування збитків, заподіяних понадлімітним використанням води ,тому застосування до вказаних правовідносин Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства по охорону та раціональне використання водних ресурсів є безпідставним.

Не погодившись із постановленим рішенням, заступник прокурора Житомирської області звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржуване рішення постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт вважає безпідставним покликання суду першої інстанції, що факт понадлімітного забору води відповідачем, на відміну від самовільного водокористування, виключає нарахування відповідачу збитків відповідно до положень "Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів", затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України № 389 від 20.07.2009р.

Вказує, що п. 6 дозволу на спеціальне водокористування ТОВ "Рихальський завод сухого молока" від 10.11.2008р. №46-Ж визначено, що водокористування дозволяється при дотриманні ліміту граничного розміру забору підземних вод у розмірі не більше 48,2 тис. м3 в рік та 167,4 м3 на добу.

Так, державою в особі Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Житомирській області санкціоновано видобування ТОВ "Рихальський завод сухого молока" підземних вод в розмірах, що не можуть бути більшими визначених в дозволі на спецводокористування, а тому використання водних ресурсів в частині, що перевищує встановлені лімітами обсяги є таким, що не охоплюється дією дозволу та є самовільним спеціальним користуванням природних ресурсів, у зв'язку з чим суперечить положенням природоохоронного законодавства та є протиправним.

На думку скаржника, ліміти використання та забору води є невід'ємними складовими дозволу на спецводокористування, яким вони встановлюються та існувати поза яким не можуть, а їх перевищення являється порушенням умов водокористування, визначених відповідним дозволом.

Скаржник наголошує, що відповідно до п. 9.2 "Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів" встановлено, що фактичний об'єм води, що використана самовільно без дозвільних документів, визначається на основі даних: первинної документації, статистичної звітності, ліміту забору та використання води, індивідуальних норм водоспоживання та водовідведення або довідки суб'єкта господарювання за підписом керівництва завіреною печаткою.

Вважає, що ліміти забору та використання води можуть існувати лише в якості додатків до дозволу на спецводокористування; їх наведення у вищезазначеній нормі в якості одного з джерел визначення об'єму самовільно використаної без дозвільних документів води вказують про необхідність застосування положень даної Методики і до випадків розрахунку розмірів відшкодування збитків, завданих порушенням встановлених умов водокористування.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції не прийняті до уваги пояснення державної екологічної інспекції України у Житомирській області, що на думку скаржника є порушенням принципу рівності учасників судового процесу.

Крім того, вказує, що як на підставу для відхилення позовних вимог місцевий господарський суд послався на те, що позивачем у акті перевірки не вказано розміру понадлімітного використання води відповідно та не зазначено на підставі яких даних було зроблено висновок про порушення відповідачем лімітів забору води та в якій кількості.

Проте, зазначає, що вказаний акт містить чітке посилання на відомості статистичної звітності форми 2-ТП (водгосп) за 2012 рік як на підставу встановлення фактичного обсягу забраних підземних вод (аркуш акту перевірки №8).

Просить рішення господарського суду Житомирської області від 18.12.14р. у справі №906/1190/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов прокурора задовольнити в повному обсязі.

Крім того, від заступника прокурора Житомирської області надійшли уточнення до прохальної частини апеляційної скарги, в якій вказують, що 30% суми боргу (30139,76 грн.) підлягають стягненню до спеціального фонду Державного бюджету України, 20 % (20093,17 грн.) - до спеціального фонду бюджету Житомирської обласної ради та 50% (50232,93 грн.) - до спеціального фонду бюджету Рихальської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області.

У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Рихальський завод сухого молока" наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Серед іншого зазначає, що законодавством розмежовано поняття відповідальності за самовільне використання водних ресурсів та перевищення лімітів використання води, а саме відповідно до "ж" та "з" ст. 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" від 25.06.1991р., відповідальність за порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища несуть особи, винні у: "ж" - перевищенні лімітів та порушенні інших вимог використання природних ресурсів; "з" - самовільному спеціальному використанні природних ресурсів. Тобто, недотримання лімітів використання ресурсів, вказаних у дозволі та використання ресурсів взагалі без дозволу є самостійними, окремими порушеннями, за вчинення яких настає передбачена законодавством відповідальність.

Зазначає, що позивачем неправомірно застосовано для визначення розміру збитків п. 9.1. Методики, оскільки вказаний пункт, так само як і методика в цілому, не розповсюджується на випадки перевищення ліміту дозволеного водокористування.

З посиланням на п.п. 1.2 та 1.7 Методики звертає увагу, що законодавством не передбачено застосування методики до випадків понадлімітного водокористування.

У своїх запереченнях відповідач приходить до висновку, що п. 9.1. Методики, на підставі якого позивач визначив розмір збитків, застосовується при використанні води без дозвільних документів.

На підтвердження своєї позиції вказує на постанови ВГСУ від 25.02.13р. № 5008/607/2012, від 27.05.13р. №12/5026/1685, рішення господарського суду Закарпатської області від 23.04.13р. № 5008/607/2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26.07.2014р. №826/1283/14..

Крім того, від Товариства з обмеженою відповідальністю "Рихальський завод сухого молока" надійшли пояснення, в яких, серед іншого, зазначає, що Методика №389 від 20.07.2009р. станом на 30.06.2011р. зазнала істотних змін. Було виключено положення, які встановлювали залежність її використання від факту забруднення оточуючої середи, а також з п.9.1 Методики виключено положення щодо розрахунку збитків до випадків порушенням умов водокористування, встановлених у дозволі на спеціальне водокористування.

Відповідач вказує, що законодавець виділяє в окрему групу порушення водного законодавства у формі 1) водокористування без отримання дозволу та 2) порушення умов користування визначених у дозволі.

Більш того, після того, як Методику було поширено на випадки порушення водного законодавства, які не пов'язанні із забрудненням середовища, законодавцем навмисно було виключено її застосування до випадків перевищення ліміту користування водою встановленого у дозволі.

Просить рішення господарського суду Житомирської області від 18.12.14р. залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Також відповідач надав пояснення, у яких вказує, що подання прокурором заяви про уточнення апеляційної скарги в частині розподілу збитків є фактичною зміною предмету позову. Відповідно до ст. 101 ГПК України в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Просить відмовити у задоволенні заяви про уточнення позовних вимог.

З приводу заявленого клопотання колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року N 7"Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" згідно з частиною першою статті 99 ГПК в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом XII ГПК.

Отже, правила, які встановлено тільки для розгляду справ у першій інстанції, застосуванню апеляційним судом не підлягають. Зокрема, не повинні застосовуватись апеляційним судом правила про об'єднання позовних вимог (стаття 58 ГПК), про подання зустрічного позову (стаття 60 ГПК) та про видачу наказу (стаття 116 ГПК).

Так, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.03.15р. було зобов'язано прокурора подати заяву про уточнення апеляційної скарги в частині розподілу збитків, які останній просить стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Рихальський завод сухого молока", вказавши їх у відсотковому відношенні.

Відповідно до абзаців 4,5 підпункту 3.12 пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Відповідно до п. 5 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 14.08.2007 р. N 01-08/675 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2007 року" на запитання яким чином господарський суд повинен розцінювати заяву позивача "про уточнення позовних вимог", якщо в ній відсутнє посилання на статтю 22 ГПК та не зазначено, що заяву подано про зміну предмета або підстав позову, зазначено наступне.

Сама лише відсутність посилання у зазначеній заяві на приписи норми процесуального права не означає невідповідності заяви вимогам закону. У вирішенні наведеного питання господарський суд має виходити з ретельного дослідження змісту поданої заяви та співвідношення такого змісту з раніше заявленими позовними вимогами.

Отже з огляду на вищенаведене, колегія суддів зазначає, що подані прокурором уточнення не є зміною предмету позову, оскільки прокурором не було змінено розміру збитків, а лише вказано дану суму у відсотковому відношенні( як це вимагається ст. 11 Закону України « Про державний бюджет України на 2014 рік» ,положеннями ч.3 ст.29,ч.2 ст. 69 Бюджетного кодексу України( в редакції 2014 р.) ,ст.69-1( станом на 2015р.) Бюджетного кодексу України. За таких обставин заявлене клопотання не підлягає до задоволення.

В судове засідання позивач та третя особа не з'явилися, про час та місце апеляційного перегляду справи повідомлені належним чином та заздалегідь, про що свідчить повідомлення відділення поштового зв'язку про вручення ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 04 березня 2015 року про відкладення розгляду апеляційної скарги на 01 квітня 2015 року (т. 2, а.с.40,41).

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це їх право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки сторони належним чином повідомлялись про час та місце апеляційного перегляду справи, враховуючи обмеженість строків вирішення спору, явка сторін обов'язковою не визнавалась, судова колегія не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та визнала за можливе розглянути справу у відсутність представника позивача та третьої особи.

В судовому засіданні прокурор підтримала вимоги апеляційної скарги та уточнення до неї. Вказала, що у відповідача є дозвіл лише на користування 48,2 тис. кб.м. води на рік, проте відповідачем було здійснено порушення та забрано води на 2,489 тис. кб.м. більше. Розрахунок збитків було розраховано по Методиці, оскільки на забір води на 2,489 тис. куб. м. у відповідача дозволу не має. Зазначила, що відповідачу було направлено 2 претензії: одна на суму 30 181,75 грн., яка була сплачена та на суму 100 465,86 грн., яка не була сплачена і не визнана. Просила апеляційну скаргу задоволити.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві та поясненнях. Вказав, що визнають понадлімітне використання води, але вони повністю за неї розрахувалися ,сплативши 34 086,76 грн.; крім того, вказав, що було також сплачено 30 181,75 грн. збитків за понадлімітне використання згідно претензії, які були сплачені посадовими особами підприємства, які не є фахівцями у галузі права помилково; зауважив, що Методика № 389 в редакції станом на 30.06.2011р. не розповсюджується на випадки перевищення ліміту водокористування. Просив залишити рішення господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення представника відповідача та прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора Житомирської області не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 25.04.2013р. по 08.05.2013р. Державною екологічною інспекцією у Житомирській області (далі - позивач) проведено планову перевірку дотримання ТОВ "Рихальський завод сухого молока" (далі - відповідач) вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами, за результатами якої було встановлено, що ТОВ "Рихальський завод сухого молока" відповідно до статзвітності 2-ТП (водгосп) за 2012 рік встановлено факт понадлімітного використання підземної води, що є порушенням статті 44 Водного кодексу України.

За наслідками перевірки позивачем складено відповідний акт перевірки в якому зазначено, що відповідно до статзвітності 2-ТП(водгосп) за 2012 рік встановлено факт понадлімітного використання підземної води (т. 1, а. с. 23 - 27), а також припис про усунення порушень природоохоронного законодавства, згідно з пунктом 13 якого було зобов'язано відповідача не допускати понадлімітного використання води постійно (т.1, а. с. 30, 31).

На підставі вищевикладеного, позивачем на підставі наданої відповідачем довідки від 11.05.2013р. № 264 (т. 1, а. с. 22), у якій зазначено, що у 2012 році ТОВ "Рихальський завод сухого молока" було понадлімітно використано з артсвердловини 575 куб. метрів води, було проведено розрахунок розміру збитків, заподіяних державі внаслідок понадлімітного використання водних ресурсів відповідачем та виставлено претензію від 14.06.2013р. №53-29/8 на суму 30 181,75 грн. (т. 1, а. с. 18, 19).

Разом з тим, з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що 01.11.2011р. відповідачу Житомирським обласним управлінням водних ресурсів був виданий дозвіл на спецводокористування № 08-1414 з терміном дії до 31.12.2014р.. За умовами дозволу, водоспоживання на виробничі та госппитні потреби ТОВ "Рихальський завод сухого молока", розташованого в с. Рихальське Ємільчинського району Житомирської області, здійснюється із двох артсвердловин, дозволяється загальний забір свіжої води із підземних джерел - 48,2 тис. куб. м/рік (т.1, а. с. 54).

Як вбачається з матеріалів справи, за понадлімітне використання води відповідач добровільно сплатив 30 181,75 грн. збитків згідно з претензією №53-29/8 від 14.06.2013р., про що свідчить платіжне доручення від 21.06.2013р. № 1060 (т. 1, а. с. 29).

Також, як вбачається з довідки № 551 від 07.08.2014р. (т.1,а. с. 21), за порушення вимог водного законодавства, старшому механіку відповідача Колеснику В.В. - відповідальній особі за дотримання вимог природоохоронного законодавства щодо спецкористування, була винесена догана за встановленими порушеннями (т. 1, а. с. 21).

Як було встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, відповідач 21.01.2013р. подав до Ємільчинського відділення Новоград - Волинської ОДПІ Звіт про використання води за IV квартал 2012 р. (статистична форма 2-ТП (водгосп)) (т. 1, а. с. 28), в якому зазначив, що за результатами водогосподарської діяльності за 2012 р. відповідачем було фактично забрано та використано води з підземного горизонту у кількості 50,689 тис. куб. м, що на 2,489 тис. куб. м більше встановленого ліміту використання, який передбачений у дозволі на спеціальне водокористування, а саме 48,2 тис. куб. м (т. 1, а. с. 54).

Із копій платіжних доручень (т. 1, а. с. 85 - 94) вбачається, що відповідачем збір за спеціальне використання води повністю сплачено, навіть у збільшеному розмірі (сума переплати складає 4989,29 грн. = 34086,76 грн. (сума платежів) - 29097,47 грн. (сума збору, що підлягала до сплати за спеціальне водокористування згідно зі статтями 325, 327 Податкового кодексу України, в редакції змін від 22.12.2011р.).

Крім того, позивачем на підставі вищезазначеного Звіту було проведено перерахунок розміру збитків та донараховано відповідачу до сплати за самовільне використання водних ресурсів у кількості 1914 куб. м (2489 - 575) 100465,86 грн., про що направлено претензію №40-12/7 від 01.07.2014 р. (т. 1, а. с. 15 - 17).

Судом встановлено, що відповідно до розрахунків, здійснених працівниками Державної екологічної інспекції у Житомирській області, які знаходяться у претензіях від 14.06.2013 р. №53-29/8 та від 01.07.2014р. № 40-12/7, розмір збитків, обумовлених самовільним використанням водних ресурсів без дозволу на спеціальне водокористування та порушенням умов водокористування, встановлених у дозволі на спеціальне водокористування за IV квартал 2012 року, розрахований за формулою (23) Зсам = 100 * W * Тар "Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів", затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.07.2009р. № 389, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.08.2009р. за № 767/16783 (з наступними змінами).

Претензія Державної екологічної інспекції у Житомирській області № 40-12/7 від 01.07.2014 року про добровільне відшкодування державі нанесених збитків на суму 100 465,86 грн. відповідачем не визнана і не виконана (т.1, а.с.15).

З огляду на викладене, з метою захисту державних інтересів у природоохоронній сфері прокурор звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 100465,86 грн. шкоди, заподіяної в процесі водокористування.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне застосувати наступні положення чинного законодавства .

Правовою підставою цивільно - правової відповідальності за заподіяння державі збитків внаслідок самовільного використання водних ресурсів є статті 1, 44, 48, 49, 110, 111 Водного кодексу України, статті 6, 14, 16, 19, 21, 23, 56, 65 Кодексу України про надра, статті 38, 39, 41, 43, 68, 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", статті 11, 1166 Цивільного кодексу України, "Методика розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства по охорону та раціональне використання водних ресурсів", затверджена наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.07.2009р. № 389, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.08.2009р. за № 767/16783 (із змінами). За їх змістом самовільне використанням водних ресурсів, є порушенням законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів та надр, шкода, завдана цим правопорушенням, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.

Відповідно до ст. 38 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" використання природних ресурсів в Україні здійснюється в порядку загального і спеціального використання природних ресурсів.

В порядку спеціального використання природних ресурсів громадянам, підприємствам, установам і організаціям надаються у володіння, користування або оренду природні ресурси на підставі спеціальних дозволів, зареєстрованих у встановленому порядку, за плату для здійснення виробничої та іншої діяльності, а у випадках, передбачених законодавством України, - на пільгових умовах.

Статтею 1 Водного кодексу України визначено, що забір води - це вилучення води з водного об'єкта для використання за допомогою технічних пристроїв або без них. В той же час, забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів є спеціальним водокористуванням згідно з ч. 1 ст. 48 Водного кодексу України.

В силу п. 9 ч. 1 ст. 44, ст. 49 Водного кодексу України водокористувачі зобов'язані здійснювати спеціальне водокористування лише за наявності дозволу.

Відповідальність за порушення водного законодавства несуть особи, винні у недотриманні умов дозволу або порушенні правил спеціального водокористування (п. 6 ч. 3 ст. 110 Водного кодексу України).

Так, ст. 111 Водного кодексу України передбачає, що підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземні юридичні і фізичні особи та особи без громадянства зобов'язані відшкодувати збитки, завдані ними внаслідок порушень водного законодавства, в розмірах і порядку, встановлених законодавством України. Відшкодування збитків, завданих внаслідок порушень водного законодавства, не звільняє винних від збору за спеціальне водокористування, а також від необхідності здійснення заходів щодо ліквідації шкідливих наслідків. Притягнення винних у порушенні водного законодавства до відповідальності не звільняє їх від обов'язку відшкодування збитків, завданих ними внаслідок порушення водного законодавства.

У відповідності до приписів статей 68, 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від компенсації шкоди, заподіяної забрудненням навколишнього природного середовища та погіршенням якості природних ресурсів. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди втілено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Господарським судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачем, за наявності дозволу на спеціальне водокористування, здійснено видобування прісної підземної води для виробничих та госппитних потреб товариства із свердловин за 2012 рік з перевищенням встановленого дозволом ліміту видобування води на 2,489 тис. куб. м, що є порушенням умов дозволу.

Колегія суддів зазначає, що порядок визначення розміру відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів встановлено Методикою № 389.

При цьому, пункт 1.2. Методики № 389 визначає, що нею встановлюється порядок відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, у разі: забруднення водних об'єктів, у тому числі пов'язаного із самовільними та аварійними скидами у водний об'єкт забруднюючих речовин та фізико-хімічних показників із зворотними водами або забруднюючих речовин у чистому вигляді, у складі сировини, продукції чи відходів, крім випадків забруднення територіальних і внутрішніх морських вод та виключної морської економічної зони України із суден, кораблів та інших плавучих засобів; забруднення поверхневих та підземних вод під впливом полігонів (сміттєзвалищ) твердих побутових та промислових відходів; самовільного використання водних ресурсів при відсутності дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води)); забору, використання води та скиду забруднюючих речовин із зворотними водами з порушенням умов водокористування, встановлених у дозволі на спеціальне водокористування.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, розрахунок заявлених до стягнення збитків здійснювався Інспекцією за формулою Зсам = 100 х W х Тар. В той же час, з п. 9.1. Методики № 389 вбачається, що зазначена формула запроваджена законодавцем для розрахунку розміру відшкодування збитків, обумовлених самовільним використанням водних ресурсів при відсутності дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води).

В той же час, місцевим господарським судом з'ясовано та знайшло своє підтвердження у суді апеляційної інстанції, що відповідачу Житомирським обласним управлінням водних ресурсів був виданий дозвіл на спецводокористування № 08-1414 з терміном дії до 31.12.2014р.

Враховуючи вищенаведене судова колегія Рівненського апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що перевіркою позивача фактично зафіксовано понадлімітний забір води відповідачем, а не самовільне, без дозвільних документів, водокористування.

З огляду на дане слід оцінити як мотивований висновок господарського суду першої інстанції про безпідставність застосування Інспекцією п. 9.1. Методики № 389 до спірних правовідносин. Відповідно, розмір заявлених до стягнення збитків слід визнати необґрунтованим. Крім того, оскільки, як місцевим господарським судом так і судом апеляційної інстанції встановлено наявність у відповідача дозволу на спеціальне водокористування, безпідставним є і твердження прокуратури та позивача про здійснення відповідачем самовільного водокористування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду від 25.02.13р. у справі № 5008/607/2012, від 27.05.13р. у справі №12/5026/1685/2012(а.с. 55-60,т.1)

Разом з тим, апеляційний господарський суд зазначає, що за перевищення затверджених лімітів та нормативів використання природних ресурсів законом передбачена адміністративна відповідальність у вигляді штрафу (стаття 91-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Сплата збору за спеціальне використання води понад встановлений річний ліміт використання води, який обчислюється та сплачується у п'ятикратному розмірі виходячи з фактичних обсягів використаної води понад встановлений ліміт використання води, ставок збору та коефіцієнтів (пункт 327.1 статті 327 Податкового кодексу України) не є штрафною санкцією за порушення суб'єктом вимог водного законодавства (в т. ч. статті 44 Водного кодексу України), а є податковим збором за спеціальне водокористування, який обраховується у підвищеному розмірі та застосовується у разі використання водних ресурсів понад встановлений спеціальним дозволом річний ліміт.

Крім того, судова колегія зазначає, що сплата Товариством з обмеженою відповідальністю "Рихальський завод сухого молока" збитків за понадлімітне використання згідно претензії №53-29/8 у сумі 30 181,75 грн. не може слугувати підставою для стягнення з нього збитків за самовільне використання водних ресурсів з огляду на вищенаведене.

В силу ст.ст. 33, 38, 43,47 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, коли кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а суд, оцінивши подані по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен прийняти рішення за результатами обговорення усіх цих обставин.

Апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи та вірно застосовані норми процесуального і матеріального права, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни рішення господарського суду Житомирської області від 18 грудня 2014 року у справі № 906/1190/14.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Житомирської області від 18 грудня 2014 року у справі № 906/1190/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника прокурора Житомирської області залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Сініцина Л.М.