ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2015 р. Справа№ 914/4408/14

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес-центр Лемки", м. Львів,

до відповідача: Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів

про визнання недійсною вимоги Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 11.09.2014 року №2302-17 про сплату боргу.

Суддя Манюк П.Т.

При секретарі Підкостельній О.П.

Представники:

від позивача: Галуга Я.І. - представник

від відповідача: не з'явився

Зміст ст. 22 ГПК України представнику позивача роз'яснено.

Розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес-центр Лемки" до Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради про визнання недійсною вимоги Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 11.09.2014 року №2302-17 про сплату боргу.

Ухвалою суду від 18.12.2014 р. (суддя Козак І.Б.) порушено провадження у справі № 914/4408/14 та призначено до розгляду в судовому засіданні на 13.01.2015 р.

У зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді Козак І.Б., 09.02.2015 р. автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/4408/14 передано для розгляду судді Манюку П.Т.

Розгляд справи відкладався з підстав викладених у відповідних ухвалах суду, в судових засіданнях оголошувалася перерва.

Представник позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити з підстав викладених в позовній заяві та додаткових письмових поясненнях.

Представник відповідача в попередніх судових засіданнях позовні вимоги заперечив, просив відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та усних поясненнях.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес-центр Лемки" (надалі - позивач) звернулося в господарський суд з позовом до Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (надалі - відповідач) про визнання недійсною вимоги Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 11.09.2014 року №2302-17 про сплату боргу.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що 15.07.2010 р. Управлінням архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради було видано ТзОВ «Мережа концептуальних авторських ресторанів «!Фест» (змінило найменування на ТзОВ «Традиції.Рецепти.Кухня. «Люкс») дозвіл № 189 на розміщення літнього майданчика площею 196, 1 кв.м., за адресою: м. Львів, вул. Валова, 20 (Бернардинське подвір'я) та укладено договір № 189 на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення об'єктів соціально-культурного, торгівельного та іншого призначення щодо надання в тимчасову оренду конструктивного елементу для розміщення відкритого літнього майданчику за вказаною адресою. Термін дії договору до 01.11.2012 р.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 11.09.2012 р. у справі № 1304/4594/12, яка набрала законної сили 13.03.2013 р., було зобов'язано Управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради видати ТзОВ «Традиції.Рецепти.Кухня. «Люкс» паспорт літнього майданчика площею 196, 1 кв.м., за адресою: м. Львів, вул. Валова, 20 (Бернардинське подвір'я).

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25.04.2013 р. у виконавчому провадженні ВП № 37521043, відкритому на підставі виконавчого листа Галицького районного суду м. Львова від 04.04.2013 р. у справі № 1304/4594/12 було здійснено заміну стягувача - ТзОВ «Традиції.Рецепти.Кухня. «Люкс» на його правонаступника - ТзОВ «Бізнес-центр Лемки», яке було створене 15.02.2013 р. шляхом виділу із ТзОВ «Традиції.Рецепти.Кухня. «Люкс» прав та обов'язків згідно розподільчого балансу.

02.08.2013 р., на виконання постанови Галицького районного суду м. Львова від 11.09.2012 р. у справі № 1304/4594/12, ТзОВ «Бізнес-центр Лемки» було видано паспорт відкритого літнього майданчика № 296 на його розташування, за адресою: м. Львів, вул. Валова, 20 (Бернардинське подвір'я).

08.08.2013 р. між позивачем - ТзОВ "Бізнес-центр Лемки" та відповідачем - Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради укладено договір № О-296-13 (П) на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення об'єктів соціально-культурного, торгівельного та іншого призначення (надалі - договір).

11.09.2014 р. відповідачем пред'явлено позивачу претензію№ 2302-17 з вимогою сплатити заборгованість по орендній платі в розмірі 22 383, 37 грн.

Проте, таку вимогу позивач вважає безпідставною та просить визнати її недійсною, оскільки з моменту укладення договору позивач в повному обсязі сплачував орендну плату.

У відзиві на позовну заяву, представник відповідача позовні вимоги заперечив з підстав, що п. 3.2 договору передбачено, що позивач сплачує відповідачу плату за користуванням об'єктом щомісячно до 25 числа поточного місяця. Однак, всупереч умовам договору позивач орендної плати не сплачує, в результаті чого заборгованість перевищує 2 місяці і складає станом на 31.12.2014 р. - 26 619, 09 грн. Крім цього, жодних доказів, що позивач своєчасно і в повному розмірі сплачує орендну плату, у відповідача немає.

Таким чином, відповідачем 11.09.2014 р. була пред'явлена позивачу претензія з вимогою сплатити заборгованість по орендній платі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю виходячи із наступних мотивів:

Згідно ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що 08.08.2013 р. між ним та Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради укладено договір № О-296-13 (П) на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення об'єктів соціально-культурного, торгівельного та іншого призначення.

Пунктами 3.1, 3.2 договору передбачено, що обов'язок внесення орендної плати позивачем виникає з часу укладення договору оренди для розміщення об'єктів соціально-культурного, торговельного та іншого призначення. Позивач сплачує відповідачу плату за користуванням об'єктом щомісячно до 25 числа поточного місяця.

Відповідачем 11.09.2014 р. пред'явлено позивачу претензію № 2302-17 з вимогою сплатити заборгованість по орендній платі в розмірі 22 383, 37 грн.

Позивач вважає безпідставною таку вимогу та просить визнати її недійсною, оскільки з моменту укладення договору позивач в повному обсязі сплачував орендну плату.

Таким чином, предметом позову у даній справі є визнання недійсною вимоги Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 11.09.2014 року № 2302-17 про сплату боргу.

Щодо обраного позивачем способу захисту права при зверненні з позовом до суду, суд зазначає наступне.

Способи захисту цивільного права визначені статтею 16 ЦК України, яка визначає їх перелік, зокрема згідно із вказаною статтею цивільні права та інтереси захищаються шляхом: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Аналогічні положення містяться в ст. 20 ГК України.

Такий спосіб захисту цивільного права, як визнання недійсною претензії (вимоги) про сплату боргу, у визначеному ст. 16 ЦК України переліку не міститься.

В той же час, ст. 16 ЦК України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, передбаченим в договорі або в законі.

Позивач, при обгрунтуванні позову, зазначає, що обраний ним спосіб захисту цивільного права, передбачений п.п. 159.1.2 п. 159.1. ст. 159 Податкового кодексу України, відповідно до якої платник податку - покупець зобов'язаний зменшити витрати на вартість заборгованості, визнану судом чи за виконавчим написом нотаріуса, у податковому періоді, на який припадає день набрання законної сили рішення суду про визнання (стягнення) такої заборгованості (її частини) або вчинення нотаріусом виконавчого напису. Платник податку - продавець у разі якщо суд не задовольняє позов (заяву) такого продавця або задовольняє його частково чи не приймає позов (заяву) до провадження (розгляду) або задовольняє позов (заяву) покупця про визнання недійсними вимог щодо погашення заборгованості або її частини (крім припинення судом провадження у справі повністю або частково, у зв'язку з погашенням покупцем заборгованості або її частини після подання продавцем позову (заяви)), зобов'язаний збільшити: дохід відповідного податкового періоду на суму заборгованості (її частини), попередньо віднесеної ним до зменшення доходу згідно з підпунктом 159.1.1 цього пункту; витрати відповідного податкового періоду на собівартість (її частину, визначену пропорційно сумі заборгованості, включеної до доходу відповідно до цього підпункту) товарів, робіт, послуг, за якими виникла така заборгованість, попередньо віднесену ним до зменшення витрат згідно з підпунктом 159.1.1 цього пункту.

Проте, суд з даною позицією позивача не погоджується, оскільки між сторонами виникли господарські правовідносини, які регулюються Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, які в свою чергу не передбачають такого способу захисту, як визнання недійсною вимоги про сплату боргу, у зв'язку з чим, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав та інтересів, унеможливлює захист у судовому порядку. Крім цього, відповідно до п. 1.1. ст. 1 Податкового кодексу України вказаний кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Варто зауважити, що визначення поняття «вимога щодо погашення заборгованості» встановлено у Податковому кодексі України, де в п. 14.1.153 ст. 14 вказаного кодексу зазначено, що податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Статтею 222 Господарського кодексу України, якою врегульовано досудовий порядок реалізації господарсько-правової відповідальності, зокрема порядок пред'явлення та розгляду претензії, не передбачено можливості визнання претензії недійсною в судовому порядку.

Також, суд звертає увагу позивача на те, що ст. 1 Господарського процесуального кодексу України визначено, що позивач може звернутися до господарського суду за захистом свого порушеного або оспорюваного права і охоронюваних законом інтересів, проте пред'явлення відповідачем позивачу претензії (вимоги) від 11.09.2014 р. про сплату заборгованість з орендної плати в розмірі 22 383, 37 грн. жодним чином не порушує права та охоронювані законом інтереси позивача.

Обгрунтовуючи позовні вимоги представник позивача вказує також на те, оспорювана вимога, в якій зазначено про наявність неіснуючої заборгованості позивача, може бути підставою для інших виконавчих органів Львівської міської ради, зокрема Управління архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради щодо анулювання паспорту відкритого літнього майданчика. Однак чинне законодавство не передбачає можливості визнання недійсною претензії (вимоги), що в майбутньому може, на думку позивача, призвести до порушення його прав.

У відповідності до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявності обставин та не надано належних доказів, які свідчили б про порушення його прав або охоронюваних законом інтересів у зв'язку з пред'явленням відповідачем вимоги від 11.09.2014 р. про сплату заборгованість по орендній платі в розмірі 22 383, 37 грн., а також те, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, відтак позовна вимога про визнання недійсною вимоги (претензії) Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 11.09.2014 року № 2302-17 про сплату боргу є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Судовий збір залишається за позивачем.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення складено 30.03.2015 року.

Суддя Манюк П.Т.