ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.03.2015 Справа № 920/142/15

За позовом: Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління

Міндоходів у Сумській області, м. Суми,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк

«Володимирський», м. Суми,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національного банку України, м. Київ,

про зобов'язання вчинити дії,

СУДДЯ ЗРАЖЕВСЬКИЙ Ю.О.

Представники сторін:

від позивача: Сєдєлєва Т.А. за довіреністю № 107/9/10-008 від 26.06.2014;

від відповідачів: не з'явилися;

від третьої особи - не з'явився;

За участю секретаря судового засідання Долгополової Н.С.

Суть спору: позивач з урахуванням уточнення до позовної заяви № 6153/9/18-19-10 від 31.01.2015року просить суд зобов'язати відповідача включити кредиторські вимоги позивача до реєстру вимог кредиторів в сумі 10 108 978 грн. 34 коп.

Відповідач у відзиві на позовну заяву № 04-06/122 від 03.02.2015року просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не є кредитором відповідача, так як його вимоги жодним чином не підтверджені.

У відзиві № 20.03.2015/1-Вих від 20.03.2015 відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог з посиланням існування місячного строку з дня публікації оголошення про відкриття процедури ліквідації для звернення кредиторів, без винятків щодо податкових органів та на те, що Податковий кодекс України не регулює питання погашення податкових зобов'язань чи стягнення податкового боргу з осіб, на які поширюються норми розділу 5 «Тимчасова адміністрація та ліквідація банків».

Третя особа у поясненнях № 02-008/853 від 20.03.2015 зазначила, що кошти, які надходять на накопичувальний рахунок банку, не є доходом в розумінні чинного законодавства України; просить суд розглядати справу за наявними доказами без участі представника НБУ.

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що підтримує позовні вимоги.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані докази, суд встановив:

З матеріалів справи вбачається, що постановою Правління Національного банку України від 30.08.2011р. № 301 з 31.08.2011р. відкликана банківська ліцензія у ПАТ "Комерційний банк "Володимирський" та ініційована процедура ліквідації (а.с. 96)

Постановою Правління НБУ № 353 від 03.10.2011р., з 04.10.2011року призначено ліквідатором ПАТ "КБ "Володимирський" Ткаліча А.О. (а.с.97).

07.09.2011року в газеті "Голос України" за № 165 опубліковано оголошення про відкриття ліквідаційної процедури ПАТ "Комерційний банк "Володимирський"; повідомлено, що кредитори мають право заявити ліквідатору про свої вимоги з 07.09.2011року по 07.10.2011року.

Позивач вказує, що вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури. За період з 30.08.2011р. по 05.11.2014р. в межах ліквідаційної процедури сума податкового боргу за узгодженими податковими зобов'язаннями по податку на додану вартість становить 2157169,16 грн. (основний платіж 823624,00 грн., пеня 1333545,16 грн.), по податку на прибуток банківських організацій становить 7 951 809,18 грн. (основний платіж 7823753,12 грн., штрафні (фінансові) санкції 128056,06 грн.), що підтверджується розрахунком сум податкового богу, податковими деклараціями, податковим повідомленням - рішенням, постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.07.2014р. по справі №818/1543/14, копії яких містяться в матеріалах справи. Вказана заборгованість не підлягає списанню та розстроченню на підставі ст.ст.100, 101 Податкового кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 19.11.2014р. звернувся до відповідача з письмовою заявою про визнання кредитором від 18.11.2014р. №60204/18-19-25.02-15 та включення в реєстр вимог кредиторів поточних вимог ДПІ у м. Сумах до ПАТ «Комерційний банк «Володимирський» в сумі 10 108 978,34 грн., проте ліквідатор ПАТ «Комерційний банк «Володимирський» листом від 27.11.2014р. №04-06/1326 надав відповідь, в якій повідомив, що не приймає вимог кредиторів у зв'язку з закінченням терміну для їх прийому.

Відповідач в обґрунтування своєї позиції по справі вказує на те, що позивач не є кредитором відповідача, так як його вимоги жодним чином не підтверджені. Вимоги позивача не визнані відповідачем, оскільки відносно суми заборгованості існує спір; посилання позивача на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 24.06.2014року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.07.2014року по справі №818/1543/14 є безпідставним, оскільки станом на 03.02.2015року остаточного рішення по даній справі не прийнято, ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.07.2014року оскаржується в касаційному порядку.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За визначенням ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просить зобов'язати ліквідатора ПАТ "Комерційний банк "Володимирський" включити кредиторські вимоги в вищезазначеній сумі до реєстру вимог кредиторів, посилаючись на несплачені самостійно узгоджені грошові зобов'язання банку з податку на прибуток банківських організацій та боргу з податку на додану вартість за період 2011 - 2013 років.

Вказані вимоги є поточною заборгованістю ПАТ "Комерційний банк "Володимирський" згідно податкових декларацій з податку на прибуток банків та податку на додану вартість.

Відповідно до частини 4 статті 110 Цивільного кодексу України особливості ліквідації банків встановлюються законом про банки і банківську діяльність.

Ліквідаційна процедура ПАТ "Комерційний банк "Володимирський" здійснюється відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність" у редакції, що діяла до 22.09.2012 року (далі - Закон про банки) та Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 28.08.2008 року № 369 в редакції, що діяла до 22.09.2012 року (далі - Положення № 369).

Закон про банки визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків. (ч. 1 ст. 1 Закону в редакції чинній на момент виникнення даних правовідносин).

Згідно з частиною 3 статті 88 цього Закону (в редакції чинній на момент виникнення даних правовідносин) законодавство України про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання банку неплатоспроможним застосовується в частині, що не суперечить нормам цього Закону. Отже, вказаний Закон є спеціальним, яким врегульовані відносини, що виникають в процедурі ліквідації банку, інші законодавчі норми можуть бути застосовані в частині, що не суперечать йому.

Приписи пункту 8 статті 91, положення абзацу 25 статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (в редакції чинній на момент виникнення даних правовідносин) слід розглядати у взаємозв'язку з нормами статей 2, абзаців 27, 89, 92, 93, 96 цього ж Закону, якими визначено, що ліквідаційна маса складається з усіх видів майнових активів (майно та майнові права банку), які належать йому на праві власності на день відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідації; з відкликанням банківської ліцензії та призначенням ліквідатора банку строк виконання всіх його грошових зобов'язань, в т.ч. зобов'язань по сплаті податків та зборів вважається таким, що настав; кредитори, без винятків щодо податкових органів, мають право подавати заяви про майнові вимоги до банку ліквідатору в місячний строк з дня публікації оголошення про відкриття процедури ліквідації; до повноважень ліквідатора серед інших визначено формування ліквідаційної маси, за рахунок якої ліквідатор у визначеній черговості задовольняє своєчасно заявлені вимоги кредиторів, які виникли станом на день відкриття ліквідаційної процедури, внесені до реєстру вимог кредиторів; ліквідатор припиняє прийняття вимог кредиторів після закінчення одного місяця з дня опублікування оголошення про початок ліквідаційної процедури, протягом трьох місяців з дня публікації оголошення про початок ліквідаційної процедури визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення, відхиляє вимоги у разі їх не підтвердження, складає перелік акцептованих ним вимог для затвердження Національним банком України, сповіщає кредиторів про акцептування вимог; кредитори мають право надіслати ліквідатору свої заперечення щодо визнаних ним вимог протягом одного місяця з дня отримання повідомлення та звернутися до суду зі скаргою на дії ліквідатора; вимоги, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, ліквідатором не розглядаються і вважаються погашеними.

Статтею 91 Закону про банки також передбачено, що з дня прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення ліквідатора: 1) припиняються повноваження загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) банку та тимчасового адміністратора, який негайно передає ліквідатору всі справи; 2) банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; 3) строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав; 4) припиняється нарахування процентів, неустойки (штрафу, пені) та інших економічних санкцій по всіх видах заборгованості банку; 5) відомості про фінансовий стан банку, боржників, які порушили строки виконання зобов'язань перед банком, вимоги банку до боржників, які порушили строки виконання зобов'язань перед ним, перестають бути конфіденційними чи становити банківську таємницю; 6) укладення угод, пов'язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому цим Законом; 7) скасовуються арешт, накладений на майно (в тому числі на власні кошти банку на його рахунках) банку, чи інші обмеження щодо розпорядження його майном. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається; 8) вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури.

Черговість та порядок задоволення вимог кредиторів встановлені статтею 96 Закону про банки.

Згідно із частиною 9 цієї статті вимоги, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, не розглядаються і вважаються погашеними.

Відповідно до частини 2 статті 96 Закону про банки оплата витрат, пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат, затвердженого Національним банком України. До цих витрат, зокрема, належать: оплата державного мита; витрати на опублікування оголошення про ліквідацію банку; витрати на публікацію інформації про порядок продажу майна банку; витрати ліквідатора, пов'язані з утриманням і збереженням активів банку; витрати на оцінку та продаж майна; витрати на проведення аудиту; витрати на оплату роботи ліквідатора (включаючи залучених для забезпечення здійснення повноважень ліквідатора осіб); витрати на виплату вихідної допомоги звільненим працівникам банку; оплата кредиту, отриманого для виплати вихідної допомоги. Майно банку, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право за погодженням з ліквідатором здійснити реалізацію заставленого майна у порядку, встановленому чинним законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог повністю або частково. У разі недостатності коштів від реалізації заставленого майна для задоволення визнаних ліквідатором кредиторських вимог заставодержателя не задоволені вимоги підлягають задоволенню в порядку черговості, встановленої цим Законом. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження на рахунок коштів від продажу майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Відповідно до вимог пункту 7.3 глави 7 розділу VI Положення № 369, з дня отримання рішення про своє призначення ліквідатор зобов'язаний вживати заходів щодо ефективної ліквідації банку та максимального задоволення вимог кредиторів відповідно до своїх повноважень, законодавства України, у тому числі цього Положення.

З метою забезпечення ліквідаційної процедури ліквідатор відкриває накопичувальний рахунок банку в територіальному управлінні Національного банку України або відповідно до рішення Національного банку України в Операційному управлінні Національного банку України (пункт 6.2 глави 6 розділу VI Положення № 369). Згідно з пунктом 6.3 глави 6 розділу VI Положення № 369, ліквідатор здійснює витрати на ліквідацію банку за рахунок коштів банку в межах кошторису витрат ліквідатора, а пунктом 6.10 глави 6 розділу VI Положення № 369 встановлено обов'язок ліквідатора використовувати кошти ліквідаційної маси на задоволення вимог кредиторів банку та забезпечення ліквідаційної процедури.

Тобто, кошти, які надходять на накопичувальний рахунок банку, не є доходом в розумінні чинного законодавства України, за їх рахунок утворюється ліквідаційна маса для задоволення вимог кредиторів по зобов'язанням, що виникли станом на день відкриття ліквідаційної процедури, здійснюється оплата витрат ліквідатора для проведення ліквідаційної процедури.

Для здійснення процедури ліквідації банку оплата витрат здійснюється позачергово в межах затвердженого Національним банком України кошторису витрат, перелік яких містить частина 2 статті 96 Закону про банки, тобто до реєстру вимог кредиторів вимоги по поточним зобов'язанням, що виникають в межах ліквідаційної процедури, не включаються. Інші поточні зобов'язання банку в процедурі ліквідації, в т.ч. податкової, діючим законодавством не передбачені.

При цьому, Податковий кодекс України не регулює питання погашення податкових зобов'язань чи стягнення податкового боргу з осіб, на які поширюються норми розділу V "Тимчасова адміністрація та ліквідація банків" вказаного Закону, проте, зазначені норми чинного законодавства не звільняють юридичні особи, які знаходяться у процедурі ліквідації, від обов'язку надавати податкову звітність.

Вказаної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України по справам № 5023/5584/12, № 922/5276/13.

Згідно частини 1 статті 38 цього Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів)), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Згідно ст. 15.1 Податкового кодексу України платниками податків визнаються юридичні особи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Відповідно до ст. 22.1. Податкового кодексу України об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Як витікає з вищевказаного, відповідач втратив ознаки платника податку, а за приписами ст. 37.3. Податкового кодексу України підставами для припинення податкового обов'язку, крім його виконання, є ліквідація юридичної особи, втрата особою ознак платника податку, які визначені цим Кодексом, скасування податкового обов'язку у передбачений законодавством спосіб.

Відповідно до п. 11.1.3. Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 року №1588, у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії в банку та призначення ліквідатора, ліквідатор протягом десяти днів від дня прийняття такого рішення зобов'язаний подати до кожного з органів державної податкової служби, у яких перебувають на обліку банк, його відокремлені підрозділи документи щодо припинення платника податків. У разі надходження таких документів орган державної податкової служби проводить процедури, пов'язані з припиненням платника податків, а також узгодження сум грошових зобов'язань, які існували на дату відкликання банківської ліцензії, та скасування арештів, накладених на активи банку. Дане нормативне положення є цілком відповідним вимогам ст. 91 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

У відповідності до п. 4. статті 91 Закону України № 2121 "Про банки і банківську діяльність" з дня прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення ліквідатора припиняється нарахування процентів, неустойки (штрафу, пені) та інших економічних санкцій по всіх видах заборгованості банку.

Згідно ст. 93 Закону, ліквідатор має право з дозволу Національного банку України погашати вимоги до банку до моменту завершення складання переліку вимог та його затвердження Національним банком України лише за угодами, що забезпечують здійснення ліквідаційної процедури.

Оскільки постановою правління НБУ № 301 від 30.08.2011року розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Володимирський», з огляду на те, що після відкриття ліквідаційної процедури банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій та кошти, які в цей період надходять на накопичувальний рахунок банку, не є доходом в розумінні чинного законодавства України, враховуючи, що кредиторські вимоги позивача складаються з податкового боргу, який виник за період з 30.08.2011року по 05.11.2014року, у суду не має підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що позивачем не доведені заявлені вимоги та не надано суду належних доказів, які б об'єктивно і у визначеному законом порядку підтвердили його позицію, що має наслідком відмову в позові в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи відмову в задоволенні позову та те, що позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір у цій справі не стягується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. В позові відмовити.

Повне рішення складено 30.03.2015 року.

Суддя Ю.О. Зражевський