РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2015Справа №910/4666/15-г

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю яхтобудівна верф «Флагман»
доПублічного акціонерного товариства «Златобанк»
простягнення 623194,63 грн.

СуддяСташків Р.Б.

Представники:
від позивача -Родіонова В.Є. (представник за довіреністю);
від відповідача -не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

У лютому 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю яхтобудівна верф «Флагман» (далі - позивач або Товариство) звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Златобанк» (далі - відповідач або Банк) про стягнення заборгованості у сумі 56129,09 грн. та 20009,37 доларів США, у еквіваленті до гривні за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за укладеним 25.05.2010 між сторонами договором банківського рахунку №1448-ЮЛ (далі - Договір банківського рахунку). Зокрема, позивач наголошує, що 02.02.2015 ним було прийнято рішення про перерахування усіх належних йому коштів, які розміщенні на його поточному рахунку, відкритому у Банку на підставі вищевказаного договору, на поточні рахунки позивача, відкриті в ПАТ «УкрСиббанк». З метою виконання вказаного переказу Товариство цього ж дня подало до Банку відповідні платіжні доручення: № 1 на суму 19934,37 доларів США та № 2 від 02.02.2015 на суму 74000 грн. Вказані платіжні доручення були прийняті Банком, однак не були виконані. Тому, враховуючи, що станом на день подання позову до суду залишок коштів на рахунках, відкритих у відповідача, становить 56129,09 грн. та 20009,37 доларів США, позивач просить суд стягнути ці кошти у примусовому порядку.

Відповідач позов не визнав, свої заперечення мотивував тим, що у Банку з 13.02.2015 було запроваджено тимчасову адміністрацію, а тому з огляду на положення частини 5 статті 36 і статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кредиторська вимога позивача не підлягає задоволенню, оскільки Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) не прийняла рішення про продовження здійснення Банком операції з перерахування спірної суми коштів. При цьому, на думку відповідача, Товариство може задовольнити свої кредиторські вимоги лише у порядку передбаченому зазначеним Законом.

У судове засідання 30.03.2015 представник відповідача не з'явився. Представник позивача підтримала позов у повному обсязі заявлених вимог та наполягала на вирішенні спору у даному судовому засіданні.

Про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача суд не повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило.

Судом взято до уваги, що відповідно до пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки неявка представника відповідача не перешкоджає вирішенню спору, а також не встановлено інших обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні, суд не вбачає за необхідне відкладати розгляд справи та здійснює її розгляд за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

25.05.2010 між Товариством (Клієнт) та Банком було укладено Договір банківського рахунку, відповідно до якого Банк відкрив Товариству поточні рахунки у національній та іноземній валютах та зобов'язувався здійснювати розрахунково-касове обслуговування позивача.

За умовами пунктів 1.2, 2.2 Договору банківського рахунку Банк зобов'язувався виконувати розпорядження Клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунків та проведення інших операцій за рахунками. Платежі з рахунків Клієнта проводити за його дорученням на підставі розрахункових документів у межах залишку коштів на рахунку на початок операційного дня.

Відповідно до пункту 3.3 Договору банківського рахунку Банк взяв на себе зобов'язання своєчасно здійснювати розрахункові операції Клієнта згідно з вимогами чинного законодавства України та нормативно-правових актів Національного банку України. Забезпечувати збереження ввірених йому коштів Клієнта. За розпорядженням Клієнта видавати або перераховувати з його рахунку кошти в день надходження до Банку відповідного розрахункового документа, за умови подання його в операційний час.

Даний Договір банківського рахунку є укладеним на невизначений строк і є чинним з дня його підписання Сторонами (пункт 7.1).

З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що 02.02.2015 Товариством було прийнято рішення про перерахування усіх належних йому коштів, які розміщенні на його поточних рахунках, відкритих у Банку на підставі вищевказаного договору, на поточні рахунки позивача, відкриті в ПАТ «УкрСиббанк». З цією метою до 02.02.2015 позивач подав до Банку відповідні платіжні доручення: № 1 на суму 19934,37 доларів США та № 2 від 02.02.2015 на суму 74000 грн. Вказані платіжні доручення були прийняті Банком до виконання за гривневим рахунком 02.02.2015, а за рахунком в іноземній валюті 03.02.2015, про що свідчать відповідні відмітки відповідача, однак станом на момент вирішення спору не були виконані. Зворотного матеріали справи не містять.

Згідно з наявної в матеріалах справи довідки Банку № 22 від 13.02.2015, станом на цю дату залишок коштів на рахунках позивача, відкритих у Банку, становить 56129,09 грн. та 20009,37 доларів США.

Позивач посилаючись на порушення Банком вищевказаних умов Договору банківського рахунку зазначає, що він з 02.02.2015 не може вільно розпоряджатися своїми коштами, а тому просить через суд їх стягнути з відповідача у примусовому порядку в еквіваленті до національної валюти України.

Відповідно до частини 1 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з частиною 3 статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (пункт 30.1 статті 30 зазначеного Закону).

Однак, вищевказані платіжні доручення Банком у встановлений строк, усупереч вимогам діючого законодавства України та умовам Договору банківського рахунку, виконані не були.

Вказаним невиконанням було порушене майнове право позивача на вільне володіння та розпорядження належним останньому майном, яким, у розумінні статей 177, 190 ЦК України, є грошові кошти, у т.ч., враховуючи положення пункту 3.1 статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», які існують у формі записів на поточних рахунках позивача, відкритих у Банку.

Відповідно до частини 1 статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Судом встановлено, що станом на момент подання до Банку спірних платіжних доручень, у останнього не було достатніх підстав для їх не виконання. Зворотного відповідачем не доведено.

За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (стаття 41 Конституції України, стаття 321 ЦК України).

За приписами частини 2 статті 1066 ЦК України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Судом встановлено, що всупереч вказаної норми Банк не зміг забезпечити право позивача на безперешкодне розпорядження своїми коштами, що знаходяться на його поточних рахунках, відкритих у Банку.

Однак, позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 13.02.2015 № 105 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду 13.02.2015 прийнято рішення № 30 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Златобанк», згідно з яким у Банку з 14.02.2015 по 13.05.2015 (включно) запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відтак, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників.

Однак, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у цьому Законі термін «вкладник» вживається у значені «фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката».

Відтак, враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття «вкладник» у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Даний Закон не дає визначення поняття «кредитор банку». Визначення терміну «кредитор банку» міститься у статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Виходячи з положень частини 1 статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Відтак, виходячи з аналізу вищенаведених положень та положень статті 509 ЦК України, позивач є кредитором банку за Договором банківського рахунку, зокрема щодо здійснення розрахунково-касового обслуговування, на якого поширюються обмеження встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому вимога позивача про перерахування залишку коштів, які знаходяться на його рахунку у відповідача, є саме вимогою кредитора та не може бути виконана відповідачем у силу зазначеної норми, у зв'язку із запровадженням у останнього тимчасової адміністрації.

Зазначене є підставою для відмови у даному позові.

Розглядаючи спір по суті, судом враховано, що відповідно до пункту третього частини 2 статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

У матеріалах справі відсутні докази про те, що уповноважена особа Фонду дала дозвіл на продовження виконання відповідачем спірних платіжних доручень позивача.

Натомість, відповідно до абзацу восьмого пункту 1.25 глави 1 розділу III Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку (затверджено рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.07.2012 № 2 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 вересня 2012 року за № 1581/21893) під час виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію не пізніше п'ятого робочого дня, починаючи з дня свого призначення, має повернути клієнтам, з якими укладені договори про касово-розрахункове обслуговування, розрахункові документи, що не сплачені в строк з вини неплатоспроможного банку.

Щодо посилання позивача на те, що порушення відповідачем свого зобов'язання за Договором банківського рахунку відбулося ще до запровадження тимчасової адміністрації у Банку, необхідно зазначити, що згідно з пунктом 6.1 Договору банківського рахунку, який кореспондується із приписами пункту 32.2 статті 32. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», за несвоєчасне (пізніше наступного робочого дня після отримання платіжного документа) списання з вини відповідача коштів з рахунку позивача, а також за несвоєчасне зарахування суми, яку належить зарахувати на рахунок позивача, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 0,1 відсотка від відповідної суми за кожний день прострочення, але не більше 10 відсотків від суми переказу.

Тобто, за несвоєчасне списання з вини відповідача коштів з рахунку позивача, як договором, так і законодавством передбачена відповідальність у вигляді сплати пені.

Суд зауважує, що позивач може захистити свої майнові права за Договором банківського вкладу в порядку передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Судовий збір відповідно до положень статті 49 ГПК України покладається на позивача та йому не відшкодовується.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 03.04.2015

СуддяСташків Р.Б.