ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2015 р. Справа № 909/164/15

Господарський суд Івано-Франківської області у складі: судді Фанди О.М., при секретарі судового засідання Поліводі С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Державного підприємства "Карпатське підприємство геодезії, картографії та кадастру", вул. А. Сахарова,23А, м. Івано-Франківськ, 76014

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" вул. Андріївська,4, м. Київ, 04070, в особі відділення № 1 ПУМБ в м. Івано-Франківську, вул. Мельника, 2, м. Івано-Франківськ, 76000

про стягнення зайво списаних коштів в сумі 11 685 грн. 53 коп.

за участю представників сторін:

від позивача: Халус Михайло Михайлович - адвокат (довіреність № 224 від 21.05.2012 року; посвідчення адвоката від 03.04.1998 року)

від відповідача: Квашнін Михайло Олександрович - провідний юрисконсульт відділу позовної роботи Управління супроводження операційної діяльності юридичного департаменту банку (довіреність зареєстровано в реєстрі за № 865 від 05.08.2014 року)

встановив: до господарського суду Івано-Франківської області подано позов Державного підприємства "Карпатське підприємство геодезії, картографії та кадастру", до відповідача Публічного акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк", в особі відділення № 1 ПУМБ в м. Івано-Франківську, про стягнення зайво списаних коштів в сумі 11 685 грн. 53 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані безпідставною відмовою відповідача щодо повернення йому зайво списаних з його розрахункового рахунку коштів.

В судовому засіданні підтримав вимоги викладені в позовній заяві, надав пояснення по суті спору.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву (вх.№3857/15 від 11.03.15), та просить суд в позові відмовити Свої заперечення мотивує тим, що банк проводив виконання платіжних вимог у відповідності до вимог чинного законодавства. При цьому зазначає, що банк не є належним відповідачем по справі, оскільки під час виконання розрахункових документів на переказ коштів з рахунку клієнта не приймає на себе будь-які грошові зобов"язання перед власником рахунку.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представників позивача та відповідача, всебічно і повно з"ясувавши всі обставини, на яких грунтуються вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд вважає за правильне взяти до уваги наступне.

12 вересня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк» в особі відділення №1 ПУМБ в м. Івано- Франківськ та ДП "Карпатське підприємство геодезії, картографії та кадастру" був укладений договір на здійснення електронно-розрахункового обслуговування №V570.

09 грудня 2014р. ВДВС Івано-Франківського МУЮ направив у відділення №1 ПАТ ПУМБ в м. Івано-Франківськ постанову без номера про арешт коштів в сумі 190221,44грн. , що містяться на рахунках ДП «Карпатське підприємство геодезії, картографії та кадастру» . На виконання платіжних вимог ВДВС Івано-Франківського МУЮ № 452 від 10 грудня 2014 року на суму 190221,44грн. , № 458 від 15 грудня 2014 року на суму 190221,44грн. та № 458 від 22 грудня 2014 року на суму 190221,44грн., відповідачем з рахунку ДП «Карпатське підприємство геодезії, картографії та кадастру» , було списано 201842 грн. 92 коп. ,зокрема:

10 грудня 2014 року - 69 785,60 грн.

15 грудня 2014 року - 45 680,54 грн.

22 грудня 2014 року - 86 376,78 грн.

30 грудня 2014року позивач звернувся до відповідача з вимогою № 512 про повернення зайво списаних з розрахункового рахунку останнього коштів в сумі 11621,48 грн.

09 лютого 2015р. позивач направив відповідачу заяву № 73 про видачу належно оформленого платіжного доручення №458 від 24.12.2014р. про списання коштів в сумі 86373,78 грн.

Відповідач на направлену заяву відповіді та платіжного доручення не направив.

Відповідно до ч.1 ст.19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством; відповідне положення міститься також у статті 14 Цивільного кодексу України, за якою цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з положеннями ч.ч.1,2 ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

В спірному випадку предметом договору банківського рахунку, відповідно до якого Банк обслуговує рахунок відповідача, є надання послуг з розрахунково-касового обслуговування.

Відповідно до ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Із визначеної правової природи договору банківського рахунку виникають декілька груп відносин між Банком та власником рахунку. Проте, банк, під час виконання розрахункових документів на переказ коштів з рахунку клієнта не приймає на себе будь-які грошові зобов'язання перед власником рахунку (банк приймає зобов'язання виконувати розрахункові документи клієнта та здійснювати примусове списання коштів з рахунку у випадках, встановлених законодавством).

Згідно статті 1071 Цивільного кодексу України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без її розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Зокрема, порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника передбачений статтею 52 Закону України "Про виконавче провадження" .

Згідно вищевказаного порядку, стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривні та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. Інформацію про наявні у боржника рахунки і вклади державний виконавець отримує в органах доходів і зборів, інших органах державної влади. Підприємствах, установах та організаціях, які зобов'язані надати йому інформацію у триденний строк, а також за повідомленням стягувана.

Відповідно до ст. 59 Закону України "Про банки та банківську діяльність", арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом.

Частиною 2 ст. 59 Закону України "Про банки та банківську діяльність" встановлено, що в разі накладення арешту, здійснюється зупинення власних видаткових операцій банку за його рахунками, а також видаткових операцій за рахунками юридичних або фізичних осіб.

Відповідно до п. 10.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою Постановою правління Національного банку України від 21.01.2004 р. за № 22 (Надалі - "Інструкція № 22"), банк у якому відкрито рахунки клієнта, уживає заходів щодо забезпечення виконання документа про арешт коштів після отримання документа про арешт.

В пункті 10.6 Інструкції № 22, зазначено, що під час дії документа про арешт коштів банк протягом операційного дня, відповідно до ст. 59 Закону України "Про банки та банківську діяльність", зупиняє видаткові операції за рахунком клієнта та здійснює арешт усіх надходжень на рахунок клієнта до забезпечення суми коштів, що зазначена в документі про арешт коштів, отримання передбачених законодавством документів про знаття арешту з коштів.

Відповідно до п. 5.1 Інструкції № 22 та статті 1071 Цивільного кодексу України кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його доручення на підставі рішення суду, а також у випадках, установлених законом.

Підставою для переказу коштів з рахунку відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи на переказ коштів в Україні" можуть бути наступні види розрахункових документів, за якими відбувається ініціювання переказу, а саме: платіжне доручення; платіжна вимога-доручення; розрахунковий чек; платіжна вимога; меморіальний ордер.

Пунктом 5.10 Інструкції № 22 передбачено, що у разі недостатності коштів на рахунку платник виконує платіжну вимогу в межах залишку коштів згідно з главою 2 цієї Інструкції.

Часткову оплату платіжної вимоги банк оформляє меморіальним ордером, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер і дату платіжної вимоги, яку частково сплачено, суму, що залишилася до сплати, та повторює текст, що наведений у реквізиті "Призначення платежу" цієї платіжної вимоги. Для підтвердження часткової оплати відповідальний виконавець на примірнику платіжної вимоги окреслює реквізит "Сума" та зазначає на зворотному боці суму часткового платежу, засвідчуючи це своїм підписом.

Пунктом 22.9 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи на переказ коштів в Україні" встановлено, що банки виконують розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку коштів на рахунках платників, крім випадків надання платнику обслуговуючим його банком кредиту.

Положеннями п. 5.9. Інструкції № 22 передбачено, що банк платника приймає до виконання платіжну вимогу стягувана незалежно від наявності достатнього залишку коштів на рахунку платника.

В контексті п. 5.9. та п. 10.9. Інструкції № 22 вбачається, що обов'язок банку виконати платіжну вимогу на примусове списання грошових коштів з рахунків боржника не пов'язаний з наявністю арешту коштів на рахунку боржника (виконання платіжної вимоги допускається поза процедур виконання арешту коштів на рахунку).

Матеріалами справи підтверджується, що списання коштів відповідачем відбувалось на підставі платіжних вимог, копії яких долучені до матеріалів справи, зокрема: №452 від 10 грудня 2014 року на суму 69 785,60 грн., №458 від 15 грудня 2014 року на суму 45 680,54 грн. та №458 від 22.12.14 на суму 86 376,78 грн.

За наведених обставин вбачається, що банк проводив виконання платіжних вимог стягувача-ВДВС Івано-Франківського МУЮ в рамках виконання Постанови про арешт коштів Божника від 09.12.2014 р. та в межах наявного залишку «вільних» (не арештованих) коштів клієнта.

Окрім того, слід врахувати, що відповідно до п. 10.10. Інструкції № 22 до арешту суми в розмірі, який визначений документом про арешт коштів, банк продовжує арештовувати кошти, що надходять на рахунок клієнта, та виконує платіжні вимоги щодо списання коштів з урахуванням тієї суми, яку раніше частково списано на підставі платіжних вимог за тим виконавчим документом, для забезпечення якого було накладено арешт на кошти на рахунку клієнта.

Аналіз зазначеної норми дозволяє дійти висновку про те, що контрольна функція обслуговуючого платника банку за сумою раніше списаних коштів за одним виконавчим документом може виконуватись виключно у тому випадку, коли банк за інформацією, наведеною в «призначенні платежу» платіжної вимоги може ідентифікувати відповідний виконавчий документ за сумою, що підлягає стягненню за цим окремим виконавчим документом.

З оглянутих платіжних вимог вбачається, що останні оформлювались наступним чином - в призначенні платежу були зазначені декілька виконавчих листів без зазначення резолютивної частини кожного виконавчого документа (без зазначення, яка саме частина суми з загальної суми платіжної вимоги списується для виконання окремого виконавчого листа), що унеможливлює співвіднести раніше списану суму із сумою, яка підлягає списанню по конкретному виконавчому документу.

Згідно п. 5.4 Інструкції № 22 відповідальність за необгрунтованість примусового списання коштів, недостовірність даних, зазначених у платіжній вимозі покладається на стягувача.

Відповідно до частин 1, 3 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом (частина 2 статті 1068 ЦК України).

Згідно з пунктом 1.3 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» дата валютування - зазначена платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки дата, починаючи з якої кошти, переказані платником отримувачу, переходять у власність отримувача.

Отже, кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпорядження ними, а банк в свою чергу у межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо) і не є набувачем цих коштів.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона по справі повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В супереч вищевказаної норми позивач належних та допустимих доказів, що свідчать про факт виникнення грошових правовідносини при виконанні банком переказу коштів з банківського рахунку та про існування цивільного обов'язку відповідача повернути йому зайво списаних з його розрахункового рахунку коштів в сумі 11 685 грн. 53 коп. не надав.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Щодо судових витрат, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно п. 6.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України, витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Згідно норм ст. 49 Господарського процесуального кодексу України стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору; суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З врахуванням приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України та прийняття судом рішення про відмову у задоволені позову, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат на юридичні послуги в розмірі 1000,00 грн. задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 49 судовий збір по справі слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 19, 124 Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою Постановою правління Національного банку України від 21.01.2004 р. за № 2, ст. 59 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження", ст. ст. 14, 1066, 1071 Цивільного кодексу України, ст. ст. 32, 33, 34, 49, ст. ст. 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

відмовити в позові Державного підприємства "Карпатське підприємство геодезії, картографії та кадастру" до відповідача Публічного акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" в особі відділення № 1 ПУМБ в м. Івано-Франківську про стягнення зайво списаних коштів в сумі 11 685 грн. 53 коп.

Судові витрати по справі залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 31.03.15

Суддя Фанда О. М.

Виготовлено в КП "Діловодство спеціалізованого суду"

________________ Кудлейчук О. В. 31.03.15