ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 року Справа № 904/2883/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого суддіКорсака В.А.
суддів Данилової М.В., Данилової Т.Б.
розглянувши матеріали касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Арселор Міттал Кривий Ріг"
на постановуДніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.01.2015
у справі № 904/2883/14 Господарського суду Дніпропетровської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "МАКО -ТРЕЙДІНГ"
до Публічного акціонерного товариства "Арселор Міттал Кривий Ріг"
простягнення 110 263 563, 45 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники :
- - позивачаСалазький О.С.
- - відповідачаГанзієнко Д.С., Буртовий М.В.

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "МАКО-ТРЕЙДІНГ" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг", в якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь 110 263 563, 45 грн. та судові витрати.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.12.2014 (суддя Соловйова А.Є.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.01.2015 (головуючий Кузнєцов В.О., судді: Науменко І.М., Кощеєв І.М.) у даній справі позов задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями судів, Публічне акціонерне товариство "Арселор Міттал Кривий Ріг" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального законодавства, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити з покладенням на позивача судових витрат (з урахуванням додаткових пояснень по справі).

У відзиві на касаційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "МАКО -ТРЕЙДІНГ" заперечує проти доводів касатора і просить суд відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10.01.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "МАКО-ТРЕЙДІНГ" (Продавцем; позивачем у справі) та Публічним акціонерним товариством "АрселорМіттал Кривий Ріг" (Покупцем; відповідачем у справі) укладено договір купівлі-продажу № 300, за умовами якого, продавець зобов'язався передати у власність покупця вугілля кам'яне, іменоване надалі "товар", забезпечивши надання послуг з його транспортування, в обсязі і за цінами, зазначеними у специфікаціях до даного договору (специфікації №№ 1-3 від 10.01.2014, №№ 4-6 від 27.01.2014, № 7 від 03.02.2014, № 8 від 10.02.2014, № 9 від 19.02.2014), а покупець - прийняти товар і здійснити оплату продавцю в порядку, передбаченому даним договором.

Пунктом 3.2 цього договору сторони погодили, що витрати, пов'язані з транспортуванням товару, несе продавець. Продавець виставляє покупцю окремими рахунками-фактурами розмір вартості послуг з організації перевезень (надалі транспортні витрати), що підлягає компенсації. Покупець компенсує транспортні витрати продавця на підставі документів зазначених в пункті 3.8 договору, які підтверджують розмір транспортних витрат.

Згідно з пунктом 3.5 договору постачальник зобов'язаний надати покупцю одночасно з продукцією наступні документи: рахунок-фактуру; оригінал сертифікату якості; копії залізничних накладних; оригінал податкової накладної; розрахунок корегування кількісних і вартісних показників до податкової накладної; акт прийому-передачі.

Право власності на товар та всі ризики, пов'язані з поставкою від продавця до покупця переходить після підписання між сторонами акту приймання-передачі товару (пункт 3.23 договору).

Розділом 5 договору сторони погодили умови щодо сплати товару. Так, оплата проводиться Покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника в національній валюті України (пункті 5.1. договору); Оплата за товар, залізничний тариф та вартість послуг з організації перевезень здійснюється протягом 30-ти календарних днів після надання документів перелічених в пунктах 3.5, 3.6, та 3.8 договору (пункт 5.2. договору);Датою оплати товару (продукції) вважається дата перерахування коштів на користь Продавця банком покупця (пункт 5.4. договору).

Судами попередніх інстанцій на підставі поданих до матеріалів справи доказів встановлено, що на виконання умов договору за період з 16.01.2014 по 06.03.2014 позивач передав у власність відповідача товар загальною вартістю 146 794 094, 34 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі вугільної продукції, наявними в матеріалах справи та відображається у таблиці № 1 висновку експертів за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи № 7972/7973/7974/14-45 від 31.10.2014.

Факт отримання товару на вказану суму відповідачем не заперечувався та підтверджується підписаним та скріпленим печатками сторін актом звірки розрахунків.

Крім того, згідно актів про надання послуг (відшкодування провізної плати) № 10167 від 31.01.2014, № 10372 від 11.02.2014, № 10373 від 11.02.2014, № 10374 від 11.02.2014, № 10541 від 21.02.2014, № 10540 від 21.02.2014, № 10539 від 21.02.2014, № 10671 від 28.02.2014 позивач надав відповідачу послуги з організації перевезень вантажів за період з 31.01.2014 по 06.03.2013 загальною вартістю 7 015 553, 69 грн., про що зазначено в таблиці № 2 висновку експертів за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи № 7972/7973/7974/14-45 від 31.10.2014.

Вказані акти приймання-передачі та надання послуг скріплені печатками та підписами уповноважених представників сторін, відповідають ознакам первинних документів та оформлені у відповідності до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

З урахуванням висновку експертизи, судами попередніх інстанцій на підставі поданих до матеріалів справи доказів встановлено, що відповідачем було проведено оплату за надані послуги на загальну суму 30 002 269, 40 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

Отже, відповідач свої зобов'язання за договором щодо своєчасної та повної оплати вартості поставленого товару не виконав, у зв'язку з чим, у нього виникла заборгованість у сумі 123 807 378, 63 грн., що стало підставою для звернення позивача з позовом про стягнення боргу в розмірі 110 263 563, 45 грн.

Колегія вважає висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову достатньо обґрунтованими, враховуючи наступне.

Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 цього ж кодексу передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 712 названого кодексу за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення містяться і у статті 265 Господарського кодексу України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 Цивільного кодексу України).

В частині першій статті 691 Цивільного Кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до частин першої та другої статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а також покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 610, 611 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Для встановлення дійсного розміру заборгованості відповідача за договором ухвалою місцевого господарського суду була призначена відповідна комісійна судово-економічна експертиза.

З висновку комісійної судово-економічної експертизи (т.15, а.с.198) та матеріалів справи вбачається, що загальний обсяг поставленої продукції та наданих послуг з перевезення за період з 16.01.2014 по 06.03.2014 складає 153 809 648, 03 грн.

З урахуванням зазначеного висновку експертизи, судами попередніх інстанцій на підставі поданих до матеріалів справи доказів встановлено, заборгованість відповідача на час вирішення спору судом склала 123 807 378, 63 грн., враховуючи при цьому часткову оплату останнім в розмірі 30 002 269, 40 грн., що в установленому законом порядку не спростовано. Доказів сплати боргу матеріали справи не містять.

Рішенням місцевого господарського суду стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 110 263 563, 45 грн. (з урахуванням меж позовних вимог), а також витрати за проведення судової експертизи. З таким висновком суду погодився і суд апеляційної інстанції.

У відповідності до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України, судами попередніх інстанцій дана відповідна правова оцінка сукупності поданих до матеріалів справи доказів, у тому числі: висновку комісійної судово-економічної експертизи, актам приймання-передачі вугільної продукції, актам про надання послуг (відшкодування провізної плати), а також платіжним дорученням.

Таким чином, рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду у справі відповідають встановленим фактичним обставинам справи, прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права і передбачені законом підстави для їх зміни або скасування, відсутні.

В своїй касаційній скарзі касатор посилається на те, що судами попередніх інстанцій не враховано оплату відповідачем на суму 30 002 269, 40 грн. та залік зустрічних однорідних вимог на суму 227 252, 96 грн. З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що загальний обсяг поставленої продукції та наданих послуг з перевезення за період з 16.01.2014 по 06.03.2014 складає 153 809 648, 03 грн. Судами враховано, що відповідачем було здійснено часткову оплату в розмірі 30 002 269, 40 грн. Заборгованість відповідача на час вирішення спору судом першої інстанції склала 123 807 378, 63 грн., що перевищує заявлену позивачем до стягнення суму (110 263 563, 45 грн.).

Доводи відповідача залік зустрічних однорідних вимог на суму 227 252, 96 грн., на проведення якого посилається відповідач, судами не взято до уваги, оскільки він не відповідає вимогам статті 601 Цивільного кодексу України. Відповідачем здійснений залік вимог, які не є однорідними. Такий висновок судів попередніх інстанцій є обґрунтованим.

Крім того, обґрунтовуючи свою касаційну скаргу відповідач посилається на те, що до одного з засновників ТОВ "МАКО-ТРЕЙДІНГ" Радою Європейського союзу застосовані санкції, а відповідно до повідомлення Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України у рамках кримінального провадження проводяться слідчі (розшукові) дії, у ході яких досліджується можлива причетність посадових осіб ТОВ "МАКО-ТРЕЙДІНГ" до протиправної діяльності, пов'язаної з фінансування тероризму.

З цього приводу колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (далі - Закон) державою передбачені заходи, спрямовані на захист прав та законних інтересів громадян, суспільства і держави, забезпечення національної безпеки шляхом визначення правового механізму протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, а також формування загальнодержавної багатоджерельної аналітичної бази даних для надання правоохоронним органам України та іноземних держав можливості виявляти, перевіряти і розслідувати злочини, пов'язані з відмиванням коштів та іншими незаконними фінансовими операціями.

Дія вказаного Закону поширюється на громадян України, іноземців та осіб громадянства, фізичних осіб-підприємців, а також на юридичних осіб, їх філії, представництва та інші відокремлені підрозділи, що забезпечують проведення фінансових операцій на території України та за її межами відповідно до міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону).

При здійсненні фінансової операції щодо погашення боргу, визначені Законом суб'єкти первинного та державного фінансового моніторингу, а також правоохоронні органи, за наявності підстав, мають вжити відповідні заходи, передбачені Законом та Кримінальним процесуальним кодексом України.

Касатором (відповідачем у справі) не надано належних та допустимих доказів стосовно того, що на час розгляду цього спору наявні підстави для звільнення його, як покупця за договором, від обов'язку оплатити отриманий ним товар, відповідно до умов укладеного між сторонами договору.

Решті доводів касатора, у тому числі висновку комісійної судово-економічної експертизи, господарськими судами попередніх інстанцій дана належна правова оцінка.

Колегія вважає за необхідне зазначити, що в своїй касаційній скарзі касатор фактично просить вирішити питання про достовірність поданих ним доказів, які на його думку, в зв'язку з вибірковим підходом до їх оцінки були безпідставно відхилені судами попередніх інстанцій, про перевагу одних доказів над іншими і фактично зводяться до необхідності надання нової оцінки доказів по справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до приписів статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції вірно застосовані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 03.03.2015 зупинено виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.12.2014 та постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.01.2015 у даній справі до закінчення їх перегляду в порядку касації.

У зв'язку із закінченням перегляду вказаних оскаржуваних в порядку касації, їх виконання підлягає поновленню відповідно до приписів статті 1211 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.01.2015 у справі № 904/2883/14 залишити без змін.

Головуючий суддя В.А. Корсак

С у д д і М.В. Данилова

Т.Б. Данилова