ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2015 р. Справа № 911/3601/14

Господарський суд Київської області у складі колегії суддів: Рябцевої О.О. (головуючий), Ейвазової А.Р., Зайця Д.Г. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Землянки», Полтавська обл., Глобинський р-н, с. Землянки

до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи», Київська обл., м. Бровари

товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт», м. Київ

про визнання недійсним договору факторингу

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача 1: Косар Б.М. (дов. № 1351 від 26.08.2014 р.);

від відповідача 2: не з'явився;

Встановив:

товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Землянки» (далі - позивач) звернулось з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» (далі - відповідач 1), товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» (далі - відповідач 2) про визнання недійсним договору факторингу № 01 від 03.06.2014 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що при укладенні договору факторингу № 01 від 03.06.2014 р. його сторонами, ТОВ «Волари Експорт» та ТОВ «Кредитні Ініціативи», не було додержано вимог, встановлених ч. 1 та ч. 2 ст. 203 ЦК України, оскільки особи, які від імені сторін договору підписали зазначений договір, не мали необхідних повноважень на його укладення, а доказів, які б підтверджували право ТОВ «Кредитні Ініціативи» на заняття факторинговими операціями та факт проведення розрахунків між сторонами договору, позивачу не надано.

04.09.2014 р. до господарського суду Київської області від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти позову та просить суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що твердження позивача про те, що при укладенні договору факторингу № 01 від 03.06.2014 р. сторонами не було додержано вимог ч.ч. 1, 2 ст. 230 ЦК України, є необґрунтованими, оскільки станом на дату укладення вказаного договору директором ТОВ «Кредитні ініціативи» являвся Конько А.О., що підтверджується протоколом № 24/01/14 від 24.01.2014 р. загальних зборів учасників товариства та наказом від 11.02.2014 р., а директором ТОВ «Волари Експорт» - Гордейчук Ю.А., що підтверджується протоколом № 31/05/13 від 31.05.2013 р. загальних зборів учасників товариства та наказом від 31.05.2013 р., жодних обмежень щодо укладення якими договорів, сума яких перевищує 156 млн. грн., положеннями статутів ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «Волари Експорт» не передбачено. Крім того, заперечуючи проти посилань позивача на відсутність у ТОВ «Кредитні ініціативи» ліцензії на здійснення факторингових операцій, відповідач 1 зазначив, що згідно з додатком до свідоцтва серії ФК № 214 ТОВ «Кредитні ініціативи» має право здійснювати факторингові операції без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства, при цьому чинним законодавством не передбачено обов'язку фактора надавати боржнику дозволи, ліцензії та інші документи, що підтверджують право на зайняття факторинговою діяльністю.

21.10.2014 р. до господарського суду Київської області від позивача надійшли письмові пояснення у справі, в яких він зазначив, що умови п. 3.2. оспорюваного правочину, якими встановлено залежність сплати фактором грошових коштів за договором факторингу від факту отримання фактором від боржника (боржників) повної суми (її частини) його (їх) заборгованості за основними договорами, суперечать вимогам ст.ст. 1077, 1081 ЦК України, якими передбачено обов'язок фактора у будь-якому разі передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) та відсутність відповідальності клієнта за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги. Вказане, за твердженням позивача, згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України є підставою для визнання недійсним договору факторингу № 01 від 03.06.2014 р.

04.11.2014 р. до господарського суду Київської області від відповідача 1 надійшло клопотання, в якому він просив суд зупинити провадження у справі до вирішення господарським судом міста Києва пов'язаних справ № 910/17276/14 та № 910/17462/14.

04.11.2014 р. до господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення Київським апеляційним господарським судом справ № 910/17276/14 та № 910/17462/14.

Ухвалою господарського суду Київської області від 04.11.2014 р. зупинено провадження у справі № 911/3601/14 до набрання рішенням господарського суду міста Києва у справі № 910/17276/14 законної сили.

До господарського суду Київської області від відповідача 1 надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, в якому відповідач просить суд поновити провадження у справі № 911/3601/14. До зазначеного клопотання відповідачем 1 додано постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2014р. у справі № 910/17276/14, якою рішення господарського суду міста Києва від 15.10.2014р. скасовано та прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено.

Ухвалою суду від 27.02.2015 р. провадження у справі № 911/3601/14 поновлено.

Ухвалою господарського суду Київської області від 02.03.2015 р. розгляд справи призначено на 26.03.2015 р.

Представник позивача в судове засідання 26.03.2015 р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце судового засідання позивач був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 46749055.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні 26.03.2015 р. заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві на позов.

Представник відповідача 2 в судове засідання 26.03.2015 р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час і місце судового засідання відповідач 2 був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 48505285. Відповідач 2 відзив на позов до суду не надіслав, вимоги ухвал суду не виконав.

Відповідно до ст. 75 ГПК України в разі якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, суд

ВСТАНОВИВ:

27.04.2010 р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» (відповідач 2) та товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофрма «Землянки» (позивач) було укладено договір поставки № 27/04-19 ВЄ-АФ 2010.

Крім того, 27.10.2010 р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» (відповідач 2) та товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофрма «Землянки» (позивач) було укладено договір поставки № 27/10-01 ВЄ-АФ 2010.

03.06.2014 між товариством з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» (клієнт, відповідач 2) та товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (фактор, відповідач 1) укладено договір факторингу № 01 (договір факторингу), відповідно до п. 2.1. якого в порядку та на умовах, визначених договором, відповідач 1 зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження відповідача 2 за плату, а відповідач 2 зобов'язався відступити відповідачу 1 свої права грошової вимоги до боржників за основними договорами в розмірі та на умовах, передбачених договором.

Відповідно до п. 2.2. договору факторингу опис, характеристики, обсяг та розмір прав вимоги до боржників за основними договорами, що відступаються відповідно до умов договору, визначені в додатку № 1 до договору.

Пунктами 7, 8 додатку № 1 до договору факторингу від 03.06.2014 р. визначено, що в порядку та на умовах, визначених договором факторингу, відступаються права вимоги за:

1) договором поставки № 27/10-01 ВЄ-АФ 2010 від 27.10.2010 р. (основний договір 7), укладеним між відповідачем 2 та позивачем, а саме:

- право вимоги повернення авансового платежу в сумі 2025211,97 грн.;

- право вимоги сплати неустойки (пені, штрафів) у випадку невиконання чи неналежного виконання позивачем зобов'язань за основним договором 7;

- інші, крім зазначених вище, права грошової вимоги, строк платежу за якими настав (наявна вимога), а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (майбутня вимога) на підставі основного договору 7;

- інші, будь-які права вимоги до позивача за основним договором 7, що існують на момент укладення цього договору та/або виникнуть в майбутньому відповідно до умов основного договору 7;

2) договором поставки № 27/04-19 ВЄ-АФ 2010 від 27.04.2010 р. (основний договір 8), укладеним між відповідачем 2 та позивачем, а саме:

- право вимоги повернення авансового платежу в сумі 2976303,02 грн.;

- право вимоги сплати неустойки (пені, штрафів) у випадку невиконання чи неналежного виконання позивачем зобов'язань за основним договором 8;

- інші, крім зазначених вище, права грошової вимоги, строк платежу за якими настав (наявна вимога), а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (майбутня вимога) на підставі основного договору 8;

- інші, будь-які права вимоги до позивача за основним договором 8, що існують на момент укладення цього договору та/або виникнуть в майбутньому відповідно до умов основного договору 8.

Згідно з п. 2.3. договору факторингу права вимоги вважаються відступленими відповідачу 1 в день підписання договору. Додаткового оформлення відступлення прав вимоги не вимагається. Після переходу прав вимоги до відповідача 1 останній стає кредитором по відношенню до боржників та набуває відповідні права вимоги. Таке відступлення не потребує вчинення будь-яких додаткових дій з боку відповідача 1 чи відповідача 2 або підписання будь-яких документів.

Пунктом 4.4.1. договору факторингу передбачено, що відповідач 2 зобов'язується передати відповідачу 1 в день укладення цього договору шляхом підписання акта приймання-передачі за формою, встановленою в додатку № 2, оригінали всіх документів, що свідчать про право вимоги, перелік яких міститься в пунктах 1.2., 2.2., 3.2., 4.2., 5.2., 6.2., 7.2., 8.2., 9.2., 10.2., 11.2. додатку № 1 до цього договору, а також довідку про заборгованість боржників за основними договорами станом на дату укладення цього договору з зазначенням виду такої заборгованості (по кожному боржнику).

Відповідно до п. 4.4.3. договору факторингу відповідач 2 зобов'язався протягом 5 календарних днів з моменту відступлення права вимоги відповідно до умов договору повідомити боржників про укладення договору та відступлення права на користь відповідача 1.

Згідно з п. 10.1. договору факторингу договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором.

На виконання умов договору факторингу № 01 від 03.06.2014 р. відповідач 2 передав, а відповідач 1 прийняв оригінали документів, що підтверджують право вимоги, про що сторони склали акт прийому-передачі, який є додатком № 2 до договору факторингу.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов п. 4.4.3. договору факторингу № 01 від 03.06.2014 р. відповідач 2 надіслав позивачу повідомлення вих. № 30/01 від 10.06.2014 про укладення договору факторингу № 01 від 03.06.2014 р. та відступлення на користь відповідача 1 зобов'язання ТОВ «Агрофірма «Землянки» за договорами поставки № 27/10-01 ВЄ-АФ 2010 від 27.10.2010 р. та № 27/04-19 ВЄ-АФ 2010 від 27.04.2010 р.

В обґрунтування недійсності укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2 договору факторингу № 01 від 03.06.2014 р. позивач посилається на те, що при укладенні договору факторингу № 01 від 03.06.2014 р. його сторонами, ТОВ «Волари Експорт» та ТОВ «Кредитні Ініціативи», не було додержано вимог, встановлених ч. 1 та ч. 2 ст. 203 ЦК України, оскільки особи, які від імені сторін договору підписали зазначений договір, не мали необхідних повноважень на його укладення, а докази, які б підтверджували право ТОВ «Кредитні Ініціативи» на заняття факторинговими операціями та факт проведення розрахунків між сторонами договору, відсутні.

Відповідач 1, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилається на те, що вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки договір факторингу № 01 від 03.06.2014 р. був підписаний директорами товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» та товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», які мали для цього необхідний обсяг повноважень, оскільки жодних обмежень повноважень директорів щодо укладення договорів, сума яких перевищує 156 млн. грн., положеннями статутів ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «Волари Експорт» не передбачено. При цьому, відповідачем 1 зазначено, що згідно з додатком до свідоцтва серії ФК № 214 ТОВ «Кредитні ініціативи» має право здійснювати факторингові операції без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства, а чинним законодавством не передбачено обов'язку фактора надавати боржнику дозволи, ліцензії та інші документи, що підтверджують право на зайняття факторинговою діяльністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2).

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (абз. 4 п. 2.1. постанови № 11 від 29.05.2013 р. пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

У господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, необхідно враховувати, що письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена уповноваженим органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності (п. 3.3. постанови № 11 від 29.05.2013 р. пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Як вбачається з договору факторингу № 1 від 03.06.2014 р., вказаний договір з боку товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» підписаний директором Гордейчуком Юрієм Антоновичем, а з боку товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - директором Коньком Андрієм Олеговичем, які діяли на підставі статутів.

Відповідно до п. 9.1. статуту товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» у товаристві виконавчим органом, що здійснює управління його поточною діяльністю, є генеральний директор. Генеральний директор здійснює керівництво і управління поточною господарсько-фінансовою та іншою діяльністю товариства, а також організовує виконання рішень загальних зборів учасників товариства.

Згідно з п. 9.7 статуту товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» генеральний директор має право без довіреності представляти товариство та діяти від його імені.

Пунктом 9.8 статуту товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» встановлено повноваження генерального директора, зокрема передбачено, що генеральний директор укладає будь-які договори (угоди) в тому числі, але не виключно щодо: отримання чи ненадання кредитів (позик); розпорядження основними фондами товариства та цінними паперами (корпоративними фондами); видачі, анулювання, акцепту, індосування векселів; ведення спільної діяльності; передачі майна товариства в управління, оренду, лізинг, ренту чи заставу (іпотеку); видачі чи отримання поручительств (гарантій), а також вчиняє будь-які угоди з нерухомим майном, або інші юридичні дії, результатом яких можуть бути відчуження, придбання бо надання в оренду нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, на дату укладення договору факторингу № 01 від 03.06.2014 р. обов'язки генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» виконував Гордейчук Юрій Антонович, що підтверджується протоколом № 31/05/13 від 31.05.2013 р. загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт», наказом № 31/05 від 31.05.2013 та витягом № 18281179 від 04.03.2014 р. з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

При цьому, як вбачається з витягу № 18281179 від 04.03.2014 р. з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, обмежень повноважень директора товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» щодо представництва від імені юридичної особи не зареєстровано.

Відповідно до п. 9.10. статуту товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» виконавчим органом товариства є директор, який призначається загальним зборами учасників та здійснює керівництво поточною діяльністю товариства в межах компетенції, визначеної статутом товариства.

Згідно з п. 9.12. статуту товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» директор товариства має право укладати від імені товариства будь-які договори, угоди, контракти та вчиняти інші правочини.

З матеріалів справи вбачається, що на дату укладення договору факторингу № 01 від 03.06.2014 р. обов'язки директора товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» виконував Конько Андрій Олегович, що підтверджується протоколом № 24/01/14 від 24.01.2014 р. загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», наказом (розпорядженням) № 11/02/14 від 11.02.2014 р. про прийняття на роботу та витягом № 18664140 від 14.05.2014 р. з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

При цьому, як вбачається з витягу № 18664140 від 14.05.2014 р. з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, обмежень повноважень директора товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» щодо представництва від імені юридичної особи не зареєстровано.

Таким чином, з вищезазначеного вбачається, що статутами відповідачів не встановлено обмежень повноважень їх виконавчих органів (директорів) на укладення оспорюваного договору та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців такі обмеження також не зареєстровані.

Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Як зазначено в абз. 6 п. 3.3. постанови № 11 від 29.05.2013 р. пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

З огляду на викладене, наявні у матеріалах справи докази та встановлені фактичні обставини справи підтверджують повноваження відповідачів на укладення оспорюваного договору та відсутність будь-яких обмежень повноважень їх виконавчих органів (директорів) на підписання вказаного договору.

Щодо посилань позивача в обґрунтування позовних вимог на відсутність у відповідача 1 права на зайняття факторинговими операціями, то вони є безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 1079 Цивільного кодексу України передбачено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України № 2664-III від 12.07.2001 р. «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Згідно з ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами-підприємцями. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Відповідно до п. 1 Положення про Державний реєстр фінансових установ (Положення), затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг № 41 від 28.08.2003 р., свідоцтво про реєстрацію фінансової установи - документ установленого зразка, який засвідчує факт набуття юридичною особою статусу фінансової установи та внесення фінансової установи до Реєстру.

Пунктами 7 та 8 Положення передбачено, що документом, що підтверджує статус фінансової установи, є Свідоцтво. Фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва. Якщо відповідно до нормативно-правових актів для надання певної фінансової послуги необхідно мати ліцензію та/або дозвіл, фінансова установа має право на надання такої послуги лише після отримання відповідної ліцензії та/або дозволу.

З наявного в матеріалах справи Свідоцтва ФК № 214 про реєстрацію фінансової установи товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», виданого 22.09.2008 р. Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, невід'ємною частиною якого є додаток, вбачається, що товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» має право здійснювати наступні види фінансових послуг без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства: фінансовий лізинг; надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів; надання поручительств; надання гарантій; факторинг.

Таким чином, з вищезазначеного вбачається, що відповідач 1 є фінансовою установою, яка має право відповідно до законодавства здійснювати факторингові операції без отримання ліцензій та/або дозволів.

З огляду на викладене, суд не приймає до уваги посилання позивача на відсутність у сторін договору факторингу № 01 від 03.06.2014 р. необхідних повноважень на його укладення, як такі, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами справи.

Разом з тим, чинне законодавство не зобов'язує сторін договору факторингу надавати боржнику підтвердження повноважень представників, які підписали договір, а договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження (ч. 1 ст. 1080 Цивільного кодексу України).

Щодо твердження позивача про відсутність доказів проведення розрахунків між сторонами оспорюваного договору та невідповідність п. 3.2. договору факторингу вимогам цивільного законодавства, зокрема вимогам ст.ст. 1077, 1081 ЦК України, суд зазначає наступне.

Пунктом 3.1. договору факторингу № 01 від 03.06.2014 р. передбачено, що загальна сума прав грошової вимоги, що відступаються відповідно до умов даного договору становить 156497140,49 грн.

Відповідно до п. 3.2. договору факторингу відповідач 1 зобов'язаний передати в розпорядження відповідачу 2 шляхом перерахування на рахунок відповідача 2, зазначений в п. 12.1. цього договору, грошові кошти в гривнях в загальній сумі, що є еквівалентом 1000,00 доларів США по курсу НБУ на дату перерахування відповідачу 2 в строки, передбачені в наступному абзаці цього пункту, за умови отримання відповідачем 1 від боржника (боржників) повної суми (її частини) його (їх) заборгованості за основними договорами (в тому числі в результаті проведення претензійно-позовної роботи та/або примусового стягнення).

Не пізніше третього робочого дня, наступного за днем отримання відповідачем 1 від боржника (боржників) суми (її частини) його (їх) заборгованості за основним(и) договором(и) (в тому числі в результаті проведення претензійно-позовної роботи та/або примусового стягнення), відповідач 1 перераховує відповідачу 2 отриману суму від боржника за основним(и) договором(и), при цьому, загальна сума всіх грошових коштів, що будуть перераховані відповідачем 1 на користь відповідача 2 за цим договором не повинна перевищувати еквівалент 1000,00 доларів США по курсу НБУ на дату перерахування відповідачу 2.

Згідно з п. 3.3. договору за передані відповідачем 1 в розпорядження відповідача 2 грошові кошти, відповідач 2 сплачує відповідачу 1 плату (комісійну винагороду) в розмірі 1000,00 гривень (без ПДВ), шляхом перерахування в день укладення цього договору на рахунок відповідача 1.

Таким чином, положеннями п. 3.2. договору сторонами встановлено залежність сплати фактором грошових коштів за договором факторингу від факту отримання фактором від боржника (боржників) повної суми (її частини) його (їх) заборгованості за основними договорами (в тому числі в результаті проведення претензійно-позовної роботи та/або примусового стягнення).

При цьому, зазначений пункт договору встановлює лише порядок розрахунків між сторонами.

Статтею 1077 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно з ст. 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Отже, законодавством передбачено як можливість пов'язати передання права грошової вимоги з певною подією, так і можливість виникнення такої вимоги в майбутньому.

Крім того, відповідно до ст. 1081 Цивільного кодексу України клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред'явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Із припису вказаної статті слідує, що нормами чинного законодавства передбачено можливість встановлення сторонами договору факторингу інших умов.

Водночас, сторонами в договорі факторингу № 1 від 03.06.2014 р. відповідно до ст. 1081 Цивільного кодексу України було встановлено залежність сплати фактором грошових коштів за договором факторингу від факту отримання фактором від боржника повної суми (її частини) його (їх) заборгованості за основними договорами.

Положеннями ст. 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

З огляду на вищезазначене, господарський суд дійшов висновку, що п. 3.2. договору факторингу № 1 від 03.06.2014 р. відповідає положенням цивільного законодавства України.

Водночас, суд звертає увагу, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним (пп. 2.2. п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Отже, оскільки невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним, то посилання позивача на відсутність доказів здійснення між сторонами договору факторингу № 01 від 03.06.2014 р. розрахунків не є підставою для визнання вказаного договору недійсним.

Враховуючи зазначене, судом встановлено відсутність підстав для визнання недійсним договору факторингу № 01 від 03.06.2014 р., укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», в зв'язку з чим вимоги позивача про визнання недійсним договору факторингу № 01 від 03.06.2014 р. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Головуючий О.О. Рябцева

Суддя А.Р. Ейвазова

Суддя Д.Г. Заєць

Рішення підписано 06.04.2015 р.