ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

31.03.15р. Справа № 15/5005/17243/2011
Розглядається скарга Публічного акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Дніпрообленерго", м.Дніпропетровськ в особі структурної одиниці Нікопольських районних електричних мереж, м.Нікополь

на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, м. Дніпропетровськ

У справі:

за позовом Публічного акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Дніпрообленерго", м.Дніпропетровськ в особі структурної одиниці Нікопольських районних електричних мереж, м.Нікополь

до Нікопольського комунального підприємства "Нікопольтеплоенерго", м. Нікополь

про стягнення 6 687,91 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Завалєй Я.О.

Представники:

від скаржника: Яцишин О.Й., представник за довіреністю № 152/1001 від 12.05.14р.;

Клименкова Я.О., представник за довіреністю № 158/1001 від 12.05.14р.

від боржника: не з'явився

від ДВС: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.12р. вирішено стягнути з Нікопольського комунального підприємства "Нікопольтеплоенерго" (далі-боржник) на користь Публічного акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Дніпрообленерго" в особі структурної одиниці Нікопольських районних електричних мереж (далі-скаржник) пеню у розмірі 560,34 грн., 3 % річних у розмірі 1 084,54 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1411,50 грн.

На виконання вищезазначеного рішення 31.01.12р. був виданий наказ.

18.02.15р. до суду від Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Дніпрообленерго", тобто скаржника, надійшла скарга на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області та заява про відновлення строку для подання скарги в порядку ст. 1212 ГПК України.

Ухвалою господарського суду від 19.02.15р. прийнято вищезазначену скаргу до розгляду та призначено її розгляд у засідання на 31.03.15р.

31.03.15р. у судовому засіданні повноважні представники скаржника надали докази повідомлення боржника та ДВС про день, час та місце судового засіданні, а також уточнення до скарги. Повноважні представники скаржника наполягали на задоволенні поданої скарги та уточнень до неї, виходячи з наступного.

Як зазначає скаржник, на виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.12р. по справі №15/5005/17243/2011, 31.01.12 р. видано наказ.

07.02.12р. на підставі заяви про відкриття виконавчого провадження № 111/562 заступником начальника ВДВС Нікопольського МУЮ винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 31199946 щодо примусового стягнення за наказом господарського суду Дніпропетровської області №15/5005/17243/2011 від 31.01.12р.

20.02.12р. заступником начальника ВДВС Нікопольського МУЮ у зв'язку з внесенням Нікопольського комунального підприємства "Нікопольтеплоенерго" до Реєстру ППЕК, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств ПЕК" виконавче провадження № 31199946 було зупинено.

08.01.14р. заступником начальника ВДВС Нікопольського МУЮ у зв'язку з закінченням строку дії процедури погашення заборгованості підприємствами ПЕК виконавче провадження № 31199946 щодо примусового стягнення за наказом господарського суду Дніпропетровської області №15/5005/17243/2011 поновлено, про що винесена відповідна постанова.

Однак, як зазначає скаржник, 27.01.15р. на адресу останнього від відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області надійшла постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві по ВП № 31199946 від 05.08.14р., про що свідчить штемпель вхідної кореспонденції на супровідному листі.

Скаржник вважає постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві по ВП №31199946 від 05.08.14р незаконною, з наступних підстав.

Старший державний виконавець при винесенні постанови про повернення посилався на те, що коштів на рахунках боржника було недостатньо для погашення заборгованості за виконавчими документами.

Відносно звернення стягнення на майно боржника, старший державний виконавець вважає, що відповідно до ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до компетенції міських рад відноситься прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна.

Враховуючи вищевикладене, старшим державним виконавцем було направлену до Нікопольської міської ради подання із проханням прийняти рішення про визначення майна Нікопольського комунального підприємства "Нікопольтеплоенерго", на яке надається дозвіл відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області на реалізацію в порядку передбаченому Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.99р. та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 04.04.12р. № 512/5.

16.06.14р. Нікопольською міською радою не було прийнято рішення про надання згоди на реалізацію майна, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Нікополь Нікопольського комунального підприємства "Нікопольтеплоенерго" по виконавчим документам.

Отже, у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, що було підставою для повернення виконавчого документу без виконання на підставі п. 2. ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження".

Однак, скаржник звертає увагу суду на те, що умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження". Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Так, згідно зі ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також: рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Державний виконавець як працівник органу державної виконавчої служби, зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати у своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України, а з огляду на ст. 7 Закону України "Про виконавче провадження" - використовувати надані йому права у точній відповідності до закону.

В силу ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

В силу підпункту 5 пункту 3 названої статті, державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно зі ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження", звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

У разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення.

В силу ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном.

Згідно з ч. 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Як вважає скаржник, такий виняток передбачений, зокрема, Законом України "Про виконавче провадження". Так, відповідно до ст. 66 цього Закону, у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів у обсязі, достатньому для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з обороту або обмежуваного в обороті) незалежно від того, хто фактично використовує це майно. На зазначене майно накладається арешт, і воно реалізується в такій черговості:

1) у першу чергу - майно, що безпосередньо не використовується у виробництві (цінні папери, легковий автотранспорт, предмети дизайну офісів та інше майно, готова продукція (товари);

2) у другу чергу - об'єкти нерухомого майна, верстати, обладнання, інші основні засоби, а також сировина і матеріали, призначені для використання у виробництві.

Тобто, як вважає скаржник, законом не передбачено обов'язку державного виконавця повідомляти, а також отримувати від міської ради дозвіл (погодження) на накладення арешту на майно Комунального підприємства, його подальшу примусову реалізацію (Аналогічні позиції викладені у Листі Міністерства Юстиції 27.12.04р. N 25-32-3644 та постановах Вищого господарського суду України від 22.06.10 р. у справі № 3/172, від 22.06.10р. у справі №3/335, від 10.03.11р. у справі №6/108/18-77(6/76-77).

Аналіз норм чинного законодавства, як зазначає скаржник, дає підстави зробити висновок про те, що в ході виконання рішень судів або інших органів про звернення стягнення на майно боржників комунальної форми власності, державний виконавець здійснює виконавче провадження на загальних підставах відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження".

У разі накладення арешту на майно, зазначене у пунктах 1, 2 частини другої ст. 66 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець здійснює звернення без будь-яких повідомлень та погоджень. Тобто закон не передбачає отримання від уповноваженого органу дозволу на накладання арешту на майно боржника, а відтак й на його подальшу реалізацію. Тому посилання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області на ненадання міською радою згоди щодо реалізації майна, яке перебуває на балансі боржника, є безпідставним.

Стаття 219 Господарського кодексу України визначає межі господарсько-правової відповідальності. Відповідно до ч. 1 ст. 219 Господарського кодексу України, за невиконання або неналежне виконання господарських зобов'язань чи порушення правил здійснення господарської діяльності правопорушник відповідає належним йому на праві власності або закріпленим за ним на праві господарського відання чи оперативного управління майном, якщо інше не передбачено цим Кодексом та іншими законами.

Тобто, як вважає скаржник, відповідно до цього положення звернення стягнення на майно, що належить суб'єктам господарювання на праві господарського відання чи оперативного управління, здійснюється у тому ж порядку, що й на майно, яке належить їм на праві власності. Отже, власник, що передає суб'єкту господарювання майно на праві господарського відання чи оперативного управління, не має права встановлювати будь-яких обмежень на стягнення цього майна.

У відповідності до ст. 13 Конституції України всі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Таким чином, як зазначає скаржник, в ході виконання рішень судів або інших органів (посадових осіб) про звернення стягнення на майно боржників комунальної форми власності, державний виконавець здійснює виконавче провадження на загальних підставах у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження".

У відповідності до ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження", арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно (ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження").

У відповідності до ст. 136 Господарського кодексу України, право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно приписів зазначених норм, як вважає скаржник, може бути звернено стягнення на майно боржника, яке знаходиться в нього на праві господарського відання.

Отже, як зазначає скаржник, при відсутності іншого майна у боржника, на яке можливо звернути стягнення, орган державної виконавчої служби повинен в установлені Законом строки звернути стягнення на арештоване рухоме та нерухоме майно боржника з дотриманням вище зазначених та інших вимог Закону.

Внаслідок зазначеного, виникла ситуація, за якої порушується конституційний принцип рівності всіх суб'єктів права власності та господарювання, що проявляється у привілейованому захисті прав комунальних підприємств, у вигляді їх звільнення від виконання майнових зобов'язань на користь уповноважених осіб, у тому числі потерпілих внаслідок неправомірної діяльності цих підприємств. А ця обставина унеможливлює реалізацію судових рішень, майнового характеру Державною виконавчою службою стосовно таких підприємств.

Скаржник зауважує, що Конституційний Суд України у підпункті 3.1 мотивувальної частини Рішення від 12 лютого 2002 року N 3-рп/2002 у справі про електроенергетику зазначив, що за Основним Законом України Держава рівним чином захищає усі форми власності.

Отримання згоди на звернення стягнення на майно боржників комунальних підприємств робить "фактично необов'язковим" виконання ними судових рішень, при цьому унеможливлюється реалізація судових, що суперечить положенню частини п'ятої статті 124 Конституції України, згідно з яким судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

У відповідності до ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищевикладене, скаржник просить скасувати постанову відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області про повернення виконавчого документа стягувачеві по ВП №31199946 від 05.08.14р. з примусового виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області №15/5005/17243/2011 від 31.01.12р.; зобов'язати відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області відновити виконавче провадження № 31199946 з примусового виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області №15/5005/17243/2011 від 31.01.12р.; зобов'язати відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області звернути стягнення, провести оцінку та реалізувати майно, яке закріплене за боржником або яке перебуває на балансі у комунальній власності територіальної громади м.Нікополь НКП "Нікопольтеплоенерго".

Крім того, скаржник просить суд відновити пропущений процесуальний строк для подання скарги в порядку ст. 1212 ГПК України по справі №15/5005/17243/2011, враховуючи те, що строк на оскарження постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві по ВП №31199946 від 05.08.14р. закінчився 06.02.15р., а своєчасно подана скарга ухвалою суду від 09.02.15р. та від 13.02.15р. була залишена судом без розгляду. Таким чином, скаржником було пропущено термін на її оскарження з поважних причин.

Повноважний представник ДВС у судове засідання не з'явився, але 26.03.15р. до суду надійшли заперечення на скаргу, відповідно до яких останній просить відмовити скаржнику в задоволенні скарги, виходячи з наступного.

Виконавче провадження ВП № 31199946, в межах якого оскаржується постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві від 05.08.14р., постановою начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 24.04.14р. було передане на виконання з ВДВС Нікопольського МУЮ до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області.

06.08.14р. його було прийнято на виконання державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області.

Зазначене виконавче провадження входило до складу зведеного виконавчого провадження ЗВП № 32620389 (приєднане 18.02.12р.).

Заходами примусового виконання рішень, згідно зі ст. 32 Закону України "Про виконавче провадження", є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника передбачений у ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження».

Згідно ч. 2 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження", стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Відповідно до п. 3 ст. 65 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець звертає стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що перебувають у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом.

В межах здійснення зведеного виконавчого провадження ЗВП № 32620389 державним виконавцем з метою стягнення грошових коштів неодноразово виставлялись платіжні вимоги до банківських та інших фінансових установ, де відкритті рахунки боржника, однак платіжні вимоги були повернуті у зв'язку з частковим виконанням, так як коштів боржника не було достатньо для погашення заборгованості за виконавчими документами, окрім виконавчих проваджень з виконання посвідчень Комісії по трудовим спорам НКП "Нікопольтеплоенерго" про стягнення заборгованості з заробітної плати.

Статтею 44 Закону України "Про виконавче провадження" визначена черговість задоволення вимог стягувачів у разі недостатності стягнутої суми для задоволення всіх вимог стягувачів.

Вимоги наказу господарського суду Дніпропетровської області № 15/5005/17243/2011 від 31.01.12р. відносяться до шостої черги задоволення вимог стягувачів, в той же час, вимоги працівників, пов'язані з трудовими правовідносинами - до третьої.

Щодо звернення стягнення на майно боржника, то відповідно до п. 1 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі ст. 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Майно боржника є власністю територіальної громади м. Нікополя, проте ст. 32 Закону України "Про виконавче провадження" не передбачає такого заходу примусового виконання, як звернення стягнення на майно третьої особи з метою погашення заборгованості боржника, а отже це виходить за межі повноважень державного виконавця. Відповідно до ст. 19 Конституції України, державний виконавець зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Проте, відповідно до ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до компетенції міських рад відноситься прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна.

Враховуючи викладене, з метою виконання рішення суду до Нікопольської міської ради було направлено подання із проханням прийняти рішення про визначення майна НКП "Нікопольтеплоенерго", на яке надається дозвіл відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області на реалізацію в порядку передбаченому Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.99р. та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.12р. № 512/5.

Однак, 16.06.14р. Нікопольською міською радою не було прийнято рішення про надання згоди на реалізацію майна, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Нікополь НКП "Нікопольтеплоенерго" по виконавчим документам.

Таким чином, у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, що є підставою для повернення виконавчого документу без виконання в порядку п. 2 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження".

В порядку ч. 5 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Постановою про повернення виконавчого провадження ВП № 31199946 від 05.08.14р. стягувачеві було повідомлено, що виконавчий документ може бути повторно пред'явлений для виконання в строк до 05.08.15р.

Чому стягувач, тобто скаржник, не скористався правом на повторне пред'явлення виконавчого документа до виконання, як того вбачає ч. 5 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження", Відділу не відомо, адже протягом здійснення виконавчого провадження ВП № 31199946 державним виконавцем як ВДВС Нікопольського МУЮ, так і Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, були в повному обсязі вчинені дії, спрямовані на примусове його виконання.

Повноважний представник боржника у судове засідання також не з'явився, витребувані письмові пояснення до суду не надав. Жодних пояснень щодо причини неявки або інших клопотань до господарського суду не надходило. Про день, час та місце розгляду справи боржник повідомлений належним чином, що підтверджує повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.154).

Враховуючи зазначене, господарський суд вважає, що повноважний представник боржника у судове засідання не з'явився та не подав витребувані письмові пояснення без поважних причин, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні без участі повноважного представника боржника за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, подані документи та заслухавши пояснення повноважних представників скаржника, господарський суд прийшов до висновку, що причини пропуску строку на подачу даної скарги є поважними, у зв'язку з чим суд вважає за можливе поновити строк на подачу вказаної скарги. Крім того, господарським судом оголошено ухвалу, відповідно до якої подану скаргу задоволено у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Ця норма є відтворенням норми ст. 124 Конституції України, згідно з якою судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Також відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддій" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Державний виконавець як працівник органу державної виконавчої служби за ст. 7 Закону України "Про виконавчу службу", зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати у своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України, а з огляду на ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження").

Як зазначено у ч. 2 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

У ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" зазначено про те, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право:

1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;

2) здійснювати перевірку виконання юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників;

3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну;

4) безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища;

5) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

6) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;

7) за згодою власника використовувати приміщення, у тому числі комунальної власності, для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника для перевезення майна;

8) звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа, про встановлення чи зміну порядку і способу виконання, про відстрочку та розстрочку виконання рішення;

9) звертатися до органу (посадової особи), який видав виконавчий документ, про роз'яснення змісту документа;

10) звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання;

11) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ;

12) залучати у встановленому порядку до провадження виконавчих дій понятих, працівників органів внутрішніх справ, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання;

13) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом;

14) застосовувати під час провадження виконавчих дій відеозапис, фото- і кінозйомку;

15) у процесі виконання рішень за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників органів внутрішніх справ, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке за законом можливо звернути стягнення;

16) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або від боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження;

17) з метою профілактичного впливу повідомляти органам державної влади, громадським об'єднанням, трудовим колективам і громадськості за місцем проживання або роботи особи про факти порушення нею вимог законодавства про виконавче провадження;

18) у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням;

19) у разі необхідності залучати до проведення чи організації виконавчих дій суб'єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача;

20) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами.

Як зазначено у ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Положеннями ст. 32 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження", звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження", арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

У ч. 2 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" зазначено про те, що розшук боржника - юридичної особи та іншого майна боржника організовує державний виконавець. Розшук оголошується відповідно за місцем виконання рішення або за останнім відомим місцем проживання, перебування, місцезнаходженням боржника чи місцезнаходженням його майна, або за місцем проживання (місцезнаходженням) стягувача.

Так, в силу ч.ч. 1, 3, 9 ст. 78 Господарського кодексу України, комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунального некомерційного підприємства). Особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом.

Частиною 7 ст. 77 Господарського кодексу України передбачено, що казенне підприємство відповідає за свої зобов'язання лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів, держава в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями казенного підприємства.

За приписами статті 136 Господарського кодексу України, право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Такий виняток, передбачений, зокрема, Законом України "Про виконавче провадження".

Положеннями ст. 66 Закону України "Про виконавче провадження" унормовано, що у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів у обсязі, достатньому для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з обороту або обмежуваного в обороті) незалежно від того, хто фактично використовує це майно.

У разі якщо на зазначене майно накладається арешт, воно реалізується в такій черговості:

1) у першу чергу - майно, що безпосередньо не використовується у виробництві (цінні папери, легковий автотранспорт, предмети дизайну офісів та інше майно, готова продукція (товари);

2) у другу чергу - об'єкти нерухомого майна, верстати, обладнання, інші основні засоби, а також сировина і матеріали, призначені для використання у виробництві.

У разі накладення арешту на майно другої черги, що належить боржникові - юридичній особі, частка держави у статутному фонді якої становить не менш як 25 відсотків, чи накладення арешту на майно підприємств-боржників, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, державний виконавець протягом трьох робочих днів повідомляє центральному органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить майно, або Фонду державного майна України про накладення арешту на майно такого боржника та подає відомості про склад і вартість майна, на яке накладено арешт, а також про розмір вимог стягувача.

Отже наведені вище вимоги чинного законодавства встановлюють, що під час виконання рішень судів або інших органів (посадових осіб) про звернення стягнення на майно боржників комунальної форми власності, державний виконавець здійснює виконавче провадження на загальних підставах у відповідності до вимог спеціального Закону України "Про виконавче провадження".

Таким чином, у разі накладення арешту на майно, зазначене у пункті 1 ч. 2 ст. 66 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець здійснює звернення без будь-яких повідомлень та погоджень. Що ж до майна, зазначеного у пункті 2 ч. 2 ст. 66 Закону, то у разі накладення на нього арешту, державний виконавець зобов'язаний лише повідомити про це уповноважений орган, до сфери управління якого належить майно, або Фонду державного майна України. Тобто закон не передбачає отримання від уповноваженого органу дозволу на накладання арешту на майно боржника, а відтак й на його подальшу реалізацію. Тому посилання державної виконавчої служби на ненадання Нікопольською міською радою згоди щодо реалізації майна, яке перебуває у комунальній власності боржника, є безпідставним.

Аналогічні позиції викладені у Листі Міністерства Юстиції 27.12.04р. N 25-32-3644 та постановах Вищого господарського суду України від 22.06.10 р. у справі № 3/172, від 22.06.10р. у справі №3/335, від 10.03.11р. у справі №6/108/18-77(6/76-77).

З огляду на викладене, застосування державним виконавцем п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", як на підставу для повернення виконавчого документа стягувачеві без виконання, є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсності, оскільки на сьогоднішній день за боржником зареєстроване майно, на яке можливо було звернути стягнення, боржник продовжує ухилятися від виконання рішення суду. Наявність невиконаного судового наказу та повернення виконавчого документа без виконання дає підстави вважати, що дії державного виконавця не забезпечили своєчасного та повного виконання судового рішення, згідно зі ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження".

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що за п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

При цьому висновок щодо "безрезультатності" розшуку майна чи встановлення/з'ясування певних обставин буде обґрунтованим лише тоді, коли державний виконавець, повністю реалізувавши надані йому права, застосував усі можливі (передбачені законом) заходи для досягнення необхідного позитивного результату.

Як зазначено у вищенаведених нормах чинного законодавства України виконання виконавчого документа, рішення суду є обов'язком державного виконавця.

Існує презумпція того, що виконавчий документ, рішення суду про стягнення коштів має бути виконано внаслідок вчинення виконавчих дій. Орган державної виконавчої служби у випадку при запереченні проти скарги, що розглядається, має спростувати таку презумпцію шляхом доведення тези про те, що виконано всі необхідні й можливі дії, однак рішення не виконано, об'єктивно не могло бути виконано.

Правила доказування у господарському судочинстві розповсюджуються і на стадію розгляду скарг на дії органів державної виконавчої служби. Відповідно до ст. 33 ГПК України ("Обов'язок доказування і подання доказів") кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області не довів, що виконавчий документ не виконано попри всі необхідні й можливі дії.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що у рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.07.04р. по справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00), від 27.07.04р. по справі "Ромашов проти України" (заява №67534/01), від 19.03.97р. "Горнсбі проти Греції" зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід'ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.05р. по справі "Чіжов проти України" (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії ст. 6 Конвенції.

Стаття 6 Конвенції з прав людини гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.

Аналогічна позиція міститься у постановах Вищого господарського суду України від 08.08.12р. по справі №20/188-4/384 та від 03.11.12р. по справі №4/94пд.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Викладене є підставою для задоволення поданої скарги у повному обсязі.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. 7 Законом України "Про виконавчу службу", ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. ст. 1, 6, 11, 17, 32, 40, 47, 52, 57, 66 Законом України "Про виконавче провадження", ст.ст. 77, 78, 136 Господарського кодексу України, ст. ст. 32-34, 86, 115, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу - задовольнити.

Скасувати постанову відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області про повернення виконавчого документа стягувачеві по ВП № 31199946 від 05.08.14р. з примусового виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області №15/5005/17243/2011 від 31.01.12р.

Зобов'язати відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області відновити виконавче провадження №31199946 з примусового виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області №15/5005/17243/2011 від 31.01.12р.

Зобов'язати відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області звернути стягнення, провести оцінку та реалізувати майно, яке закріплене за боржником або яке перебуває на балансі у комунальній власності територіальної громади м. Нікополь НКП "Нікопольтеплоенерго".

Суддя Н.Е. Петренко