КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2015 р. Справа№ 910/23956/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Коротун О.М.

за участю секретаря судового засідання Шалівського В.О.

за участю представників

від позивача: не з'явилися

від відповідача: Ястремський О.Я. - дов. від 27.01.2015 року б/н

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „ІМІ" на рішення господарського суду міста Києва від 01.12.2014 року

у справі № 910/23956/14 (суддя Котков О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „ОЛГА-Логістик" (м. Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю „ІМІ" (м. Київ)

про стягнення 28 592 грн. 04 коп.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю „ОЛГА-Логістик" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „ІМІ" про стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу в розмірі 27 948 грн. 84 коп., пені в розмірі 574 грн. 29 коп., 3% річних в розмірі 68 грн. 91 коп.

Рішенням від 01.12.2014 року господарський суд міста Києва позовні вимоги задовольнив повністю. Стягнув з ТОВ „ІМІ" на користь ТОВ „ОЛГА-Логістик" 27 948 грн. 84 коп. основного боргу, 574 грн. 29 коп. пені, 68 грн. 91 коп. 3% річних та 1 827 грн. судового збору.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням місцевого господарського суду ТОВ „ІМІ" звернулося до апеляційного господарського суду з заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження та з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 01.12.2014 року по справі № 910/23956/14 повністю та в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 року ТОВ „ІМІ" було відновлено строк на апеляційне оскарження, його апеляційна скарга була прийнята до провадження та призначено розгляд справи № 910/23956/14 у судовому засіданні за участю представників сторін.

В судове засідання 02.04.2015 року повноважні представники позивача не з'явилися та про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Після обговорення судова колегія дійшла висновку, що неявка повноважних представників позивача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

В судовому засіданні 02.04.2015 року представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги.

Дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Згідно з ч. 6 ст. 265 ГК України реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Cт. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи 21.12.2010 року Товариство з обмеженою відповідальністю „ОЛГА-Логістик" (постачальник) та Товариство з обмеженою відповідальністю „ІМІ" (покупець) уклали договір поставки продукції № 549, відповідно до умов якого постачальник продає та поставляє, а покупець купує та оплачує на умовах та у порядку визначених цим договором товар в асортименті, кількості та за цінами, вказаними в додатках (специфікаціях) або накладних, що засвідчують прийом-передачу товару від постачальника до покупця та є невід'ємними частинами цього договору.

Згідно з п. 3.3 договору від 21.12.2010 року № 549 покупець зобов'язаний оплачувати кожну партію переданого постачальником товару протягом 7 календарних днів з моменту передачі товару.

Ч. 1 ст. 193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Ч. 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За твердженням позивача він передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 27 948 грн. 84 коп., що підтверджується видатковою накладною від 17.09.2014 року № СРЦ-026647.

Як вказує позивач відповідачем ну було належним чином виконано зобов'язань з повної оплати отриманого ним товару, у зв'язку з чим, за відповідачем наявна заборгованість в сумі 27 948 грн. 84 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідач твердження позивача не спростував та доказів оплати поставленого товару не надав.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що сума основного боргу у розмірі 27 948 грн. 84 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін в цій частині.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 4 статті 231 ГК України встановлюється, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Ч. 6 ст. 231 ГК України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У п. 5.3 договору від 21.12.2010 року № 549 зазначено, що у випадку несвоєчасної оплати поставленої партії товару, покупець зобов'язаний сплатити на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості партії товару за кожний день прострочення платежу.

Позивач просив суд стягнути на свою користь пеню у розмірі 574 грн. 29 коп. за період з 25.09.2014 року до 25.10.2014 року.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зробила перерахунок розміру пені та дійшла висновку, що місцевий господарський суд правомірно стягнув пеню у розмірі 574 грн. 29 коп.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Позивач просив суд стягнути на свою користь 3% річних в розмірі 68 грн. 91 коп. за період з 25.09.2014 року до 25.10.2014 року.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зробила перерахунок розміру 3% річних та дійшла висновку, що місцевий господарський суд правомірно стягнув 3% річних в розмірі 68 грн. 91 коп.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що ним біло оплачено поставлений товар 17.09.2014 року, тобто до винесення оскаржуваного рішення місцевого господарського суду. Проте відповідач не надав апеляційному господарському суду доказів такої сплати, так само як не надав їх до суду першої інстанції до винесення рішення по суті. Відтак колегія суддів апеляційного господарського суду вважає такі твердження відповідача безпідставними та не підтвердженими доказами.

Факт підписання 30.03.2015 року додаткової угоди № 1 до договору від 21.12.2010 року № 549, за яким 3% річних у сумі 68 грн. 91 коп. та пеня у сумі 547 грн. 29 коп. вважаються погашеними не тягне за собою скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки така додаткова угода була підписана після прийняття оскаржуваного рішення місцевого господарського суду. Сторони не в праві за домовленістю змінювати рішення судів. Додаткова угода про погашення пені та 3% річних за домовленістю між сторонами може бути подана сторонами до Державної виконавчої служби України під час виконання судового рішення.

Факт сплати відповідачем судового збору 30.03.2015 року також не впливає на чинність судового рішення, оскільки його добровільне виконання не має наслідком подальше скасування такого рішення.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для скасування рішення господарського суду.

Колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „ІМІ" на рішення господарського суду міста Києва від 01.12.2014 року у справі № 910/23956/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 01.12.2014 року у справі № 910/23956/14 залишити без змін.

3. Справу № 910/23956/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

О.М. Коротун