ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"30" березня 2015 р.Справа № 916/707/15-г

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "БОНД"

до відповідача: державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт"

про стягнення 58 264,73 грн.

Суддя Цісельський О.В.

Представники сторін:

Від позивача: Конарєв А.В. (за довіреністю)

Від відповідача: Очколяс Д.В. (за довіреністю)

В судовому засідання у відповідності до ст.77 ГПК України було оголошено перерву з 19.03.2015р. до 15 год. 00 хв. 30.03.2015р.

СУТЬ СПОРУ: позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "БОНД", звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення з державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" 58 264,73 грн., де 52 000,00 грн. - борг, 5 508,24 грн. - збитки, завдані інфляцією, 756,49 грн. - 3% річних.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 19.02.2015р. позовну заяву (вх.№738/15) прийнято до розгляду, порушено провадження у справі, присвоєно №916/707/15-г та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позов (вх.№7176/15 від 19.03.2015р.).

В процесі розгляду справи учасниками процесу були надані додаткові докази, які оглянуті судом та залучені до матеріалів справи.

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані сторонами докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Відповідно до митних декларацій (форма МД-2) № 500040403/2010/000286 від 28.01.2010 та № 500040403/2010/000816 від 25.02.2010 на митну територію України ввезено наступний товар: мастильні матеріали з нафтопродуктів: пластичне мастило з мильним згущувачем Shell-Alvania Feet RL3, яке розфасовано в банки - 80 кг. (дерев'яний ящик); мастильні матеріали з нафтопродуктів: графітне мастило Schmierfett Ceplattyn 300, яке розташовано в тубах по 400 мл. - 6 шт., графітне мастило Ceplattyn BL, яке розфасовано в банки - 20 кг. (дерев'яний ящик); мастильні матеріали з нафтопродуктів: кальцієва змащувальна паста Hochleistugsfett gleitmo WSP 5040, яка розфасована в банки - 2 кг. (дерев'яний ящик); мастильні матеріли з нафтопродуктів: редукторне мінеральне масло Shell-Omala 220 (ISO VG 220), яке розфасоване в банки - 10 кг. (дерев'яний ящик); клей герметик WEICONLOCK AN 302-21 1-компонентний, анаеробно твердіючий, для фіксації різьби, який розфасовано в тубах по 50 мл, для роздрібної торгівлі масою менше 1 кг - 36 шт. (дерев'яний ящик); цинкова аерозольна ґрунтовка Chemi und Biotechnologie на основі синтетичних полімерів в балончиках по 400 мл. - 20 шт., вага 12,2 кг.; мастики для ущільнення: монтажна піна ВЕКО В1 на поліуретановій основі, в тубах по 500 мл. - 10 шт, маса 6,1 кг (картонна коробка); двокомпонентний епоксидний клей Henkel Terokal 221, який розфасований в тубах по 400 мл. - 4 шт., вага брутто 2,1 кг. (картонна коробка); клей герметик Momentative SCS2201 на основі силікатів, в тубах по 310 мл. - 20 шт., вага брутто 7,1 кг (картонна коробка).

Надалі, ДП "Іллічівський морський торговельний порт" звернулось до Південної митниці з листом №15/09.1-04 від 17.01.2011р., в якому просило надати згоду на переміщення вказаного вантажу на митний ліцензійний склад ТОВ "Бонд", розміщений за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Промислова, 12.

21 січня 2011р. між товариством з обмеженою відповідальністю "БОНД" (Виконавець) та державним підприємством "Іллічівський морський торговельний порт" (Замовник) було укладено договір зберігання вантажів на митному ліцензійному складі №01/11-ТЛС/34-0, згідно умов п.1.1. якого Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов'язання з надання місця, прийому та зберігання товарів і транспортних засобів (далі - товари) Замовника, а також видачу його за розпорядженням Замовника, на митному ліцензійному складі (далі - МЛС) Виконавця за адресою: Україна, Одеська обл., м. Іллічівськ, вул. Промислова, 12. Прийом, декларування, зберігання та видача вантажу Замовнику здійснюється на умовах і в порядку, встановленому цим Договором, а також Митним кодексом України №92-ІV від 11.07.2002р., Положенням про відкриття та експлуатацію МЛС, затвердженого Наказом ДМСУ №592 від 31.12.1996р. та іншими нормативними актами України.

Відповідно до п.2.1. Договору загальна вартість за Договором визначається кількісно наданих/виконаних послуг відповідно до узгоджених ставок і тарифів, зазначених у відповідних Додатках і Додаткових угодах до цього Договору, і не може перевищувати 99 тисяч (дев'яносто дев'ять тисяч) гривень.

Як вбачається зі змісту п.3.6. Договору термін зберігання товарів на МЛС не менше однієї доби, але не більше трьох років. Термін зберігання товарів на МЛС починається з дня їх фактичного розміщення-дати оформлення вантажної митної декларації для розміщення під митним контролем товарів і транспортних засобів у митний режим "митний склад" і закінчується днем завершення митного оформлення, на підставі оформленої митної декларації в заявленому митному режимі.

У відповідності до п.4.1. Договору забезпечити приміщення товару, розміщеного на складі, в один з митних режимів до закінчення граничних термінів зберігання. Нести повну відповідальність перед митними органами України щодо сплати митних зборів і платежів, достовірність наданих для митного оформлення документів і за дотримання строків розміщення на складі.

Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до терміну зберігання вантажу (товару) на МЛС (п.9.1. Договору).

Згідно п.9.6. Договору товари, доставлені на МЛС, залишаються власністю Замовника до того часу, доки вони не будуть оформлені у відповідний митний режим. У випадку не звернення Замовника за товарами до закінчення терміну зберігання, право розпорядження переходить до Виконавця.

На виконання умов вищезазначеного договору відповідачем було розміщено на митному ліцензійному складі ТОВ „Бонд" наступний вантаж: мастильні матеріали з нафтопродуктів: пластичне мастило з мильним згущувачем Shell-Alvania Feet RL3, яке розфасовано в банки - 80 кг. (дерев'яний ящик); мастильні матеріали з нафтопродуктів: графітне мастило Schmierfett Ceplattyn 300, яке розташовано в тубах по 400 мл. - 6 шт., графітне мастило Ceplattyn BL, яке розфасовано в банки - 20 кг. (дерев'яний ящик); мастильні матеріали з нафтопродуктів: кальцієва змащувальна паста Hochleistugsfett gleitmo WSP 5040, яка розфасована в банки - 2 кг. (дерев'яний ящик); мастильні матеріли з нафтопродуктів: редукторне мінеральне масло Shell-Omala 220 (ISO VG 220), яке розфасоване в банки - 10 кг. (дерев'яний ящик); клей герметик WEICONLOCK AN 302-21 1-компонентний, анаеробно твердіючий, для фіксації різьби, який розфасовано в тубах по 50 мл, для роздрібної торгівлі масою менше 1 кг - 36 шт. (дерев'яний ящик); цинкова аерозольна ґрунтовка Chemi und Biotechnologie на основі синтетичних полімерів в балончиках по 400 мл. - 20 шт., вага 12,2 кг.; мастики для ущільнення: монтажна піна ВЕКО В1 на поліуретановій основі, в тубах по 500 мл. - 10 шт, маса 6,1 кг (картонна коробка); двокомпонентний епоксидний клей Henkel Terokal 221, який розфасований в тубах по 400 мл. - 4 шт., вага брутто 2,1 кг. (картонна коробка); клей герметик Momentative SCS2201 на основі силікатів, в тубах по 310 мл. - 20 шт., вага брутто 7,1 кг. (картонна коробка), що підтверджується митною декларацією №500040015/2011/000200 від 28.01.2011р.

Після спливу трирічного строку зберігання вантажу, позивач дійшов висновку щодо необхідності знищення цього вантажу в порядку ст.243 Митного кодексу України.

15 серпня 2014р. між товариством з обмеженою відповідальністю "БОНД" (Замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю "ГРІН-ПОРТ" (Виконавець) було укладено договір на надання комплексу послуг з організації знищення вантажу, що прийшов до непридатності №1482-У, згідно умов п.1.1. якого Виконавець на умовах, передбачених цим Договором, здійснює комплекс послуг з організації знищення вантажу, що прийшов в непридатність (згідно додатку №1), що знаходиться під митним контролем (далі за текстом вантаж), що зберігається на митному ліцензійному складі ТОВ "БОНД".

Відповідно до п.3.1. Договору вартість послуг Виконавця є договірною, визначається в залежності від виду вантажу, його кількості, фіксується сторонами у відповідних додатках, які є невід'ємною частиною цього Договору.

Цей Договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами та діє до "31" грудня 2014р., в частині фінансових розрахунків - до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань (п.10.1. Договору).

Протоколом узгодження договірної ціни №1 сторонами було погоджено вартість комплексу послуг в розмірі 52 000,00 грн.

На виконання умов вищенаведеного договору позивачем товариству з обмеженою відповідальністю "ГРІН-ПОРТ" було сплачено 52 000,00 грн. вартості комплексу послуг зі знищення вантажу, що підтверджується копією платіжного дорученням №254 від 21.08.2014р. на суму 52 000,00 грн.

Надалі, товариством з обмеженою відповідальністю "ГРІН-ПОРТ" позивачу послуги зі знищення вантажу, що підтверджується актом про знищення або руйнування товарів від 02.10.2014р., актом виконаних робіт №ОП00023 від 02.10.2014р. на суму 52 000,00 грн.

22.10.2014р. позивач звернувся до відповідача з претензією №1, відповідно до якої просив останнього перерахувати суму боргу в розмірі 52 000,00 грн. в строк до 24.11.2014р.

20.11.2014р. відповідач у відповідь на претензію товариства з обмеженою відповідальністю "БОНД" звернуся до останнього з листом №1122/20.1-13-3501, відповідно до якого вартість послуг зі знищення вантажу відшкодовувати відмовився, з посиланням на те, що право розпорядження знищеним вантажем перейшло саме до позивача.

З врахуванням наведеного, позивач дійшов висновку, що понесені ним збитки в розмірі 52 000,00 грн. з відповідача слід стягнути на його користь в судовому порядку, що і стало підставою звернутись до господарського суду Одеської області за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Дослідивши обставини справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних правових підстав.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Частини 1, 4 ст.202 ЦК України визначають, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За приписами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Приписами ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Застосування господарських санкцій до суб'єкта, який порушив зобов'язання, не звільняє цього суб'єкта від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов'язання.

Управнена сторона має право не приймати виконання зобов'язання частинами, якщо інше не передбачено законом, іншими нормативно-правовими актами або договором, або не випливає із змісту зобов'язання. Зобов'язана сторона має право виконати зобов'язання достроково, якщо інше не передбачено законом, іншим нормативно-правовим актом або договором, або не випливає із змісту зобов'язання. Зобов'язана сторона має право відмовитися від виконання зобов'язання у разі неналежного виконання другою стороною обов'язків, що є необхідною умовою виконання. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. Управнена сторона, приймаючи виконання господарського зобов'язання, на вимогу зобов'язаної сторони повинна видати письмове посвідчення виконання зобов'язання повністю або його частини.

Стаття 316 Цивільного кодексу України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

У відповідності до ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст.318 Цивільного кодексу України суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Стаття 319 Цивільного кодексу України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов'язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

За приписами ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Стаття 322 Цивільного кодексу України встановлює, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов'язання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Частиною 1 ст.903 Цивільного кодексу України визначено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтями 185, 186 вказаного Митного кодексу України передбачено, що відповідно до мети переміщення товарів через митний кордон України запроваджується, зокрема митний режим митного складу. Декларант самостійно визначає митний режим товарів і транспортних засобів, які переміщуються через митний кордон України, відповідно до мети їх переміщення та на підставі документів, що подаються митному органу для здійснення митного контролю та митного оформлення.

В силу положень ст.212, 213, 216 Митного Кодексу України №92-IV від 11.07.2002р. митним складом є митний режим, відповідно до якого ввезені з-за меж митної території України товари зберігаються під митним контролем без справляння податків і зборів і без застосування до них заходів нетарифного регулювання та інших обмежень у період зберігання, а товари, що вивозяться за межі митної території України, зберігаються під митним контролем після митного оформлення митними органами до фактичного їх вивезення за межі митної території України.

У режим митного складу можуть поміщатися будь-які товари, за винятком товарів, заборонених до ввезення в Україну, вивезення з України та транзиту через територію України, а також товарів, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України. Для зберігання товарів у режимі митного складу використовуються спеціально обладнані приміщення, резервуари, майданчики - митні ліцензійні склади.

Згідно зі ст.214 Митного кодексу України від 11.07.2002р. №92-IV строк зберігання товарів, ввезених із-за меж митної території України, в режимі митного складу не може перевищувати трьох років з дати поміщення цих товарів у зазначений режим. Товари, ввезені із-за меж митної території України, що зберігаються у режимі митного складу, до закінчення строків зберігання, установлених частинами першою та другою цієї статті, повинні бути задекларовані власником або уповноваженою ним особою до іншого митного режиму.

Як встановлено судом, у зв'язку з набранням чинності Митним кодексом України № 4495-VI від 13.03.2012, Митний кодекс України № 92-IV від 11.07.2002, за правилами якого спірний вантаж був поміщений у режим митного складу, втратив чинність.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 125 Митного кодексу України № 4495-VI від 13.03.2012 (з наступними змінами та доповненнями), яким, як вірно зазначив суд апеляційної інстанції, згідно п.1.1. договору сторони повинні керуватися при його виконання, строк зберігання товарів у митному режимі митного складу не може перевищувати 1095 днів від дня поміщення цих товарів у зазначений митний режим. Іноземні товари, що зберігаються в митному режимі митного складу, до закінчення строку їх придатності або строків зберігання, установлених частинами першою і другою цієї статті, повинні бути задекларовані для ввезення на митну територію України в іншому митному режимі або реекспортовані.

Положеннями п. 3.6. договору за зберігання вантажів на митному ліцензійному складі № 01/11-ТЛС/34-О від 21.01.2011 передбачено, що термін зберігання товарів на МЛС становить не менше однієї доби, але не більше трьох років.

Термін зберігання товарів на МЛС починається з дня їх фактичного розміщення - дати оформлення вантажної митної декларації для розміщення під митним контролем товарів і транспортних засобів у митний режим "митний склад" і закінчується днем завершення митного оформлення, на підставі оформленої митної декларації в заявленому митному режимі.

Частиною п'ятою статті 125 МК України від 13.03.2012 № 4495-VI передбачено, що у разі невиконання вимог частин першої - четвертої цієї статті щодо розпорядження товарами, що зберігаються в митному режимі митного складу, утримувач митного складу повинен протягом 30 днів після закінчення строку зберігання цих товарів у митному режимі митного складу передати їх на склад органу доходів і зборів, а в разі закінчення строку придатності зазначених товарів - задекларувати їх у митний режим знищення або руйнування.

Таким чином, врахувавши наведені вище положення ст. 125 Митного кодексу України та умови пунктів 3.6., 9.6. договору, суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що до позивача, як утримувача митного складу, переходить обов'язок здійснити розпорядження товаром, у якого сплинув строк зберігання в режимі митного складу та за отриманням/переоформленням якого не звернувся власник у визначений законом спосіб.

Тобто, позивач, як утримувач митного складу, протягом 30 днів після закінчення встановленого чинним законодавством та умовами укладеного між сторонами договору № 01/11-ТЛС/34-О від 21.01.2011 трирічного строку зберігання товару в митному режимі митного складу повинен передати такий товар на склад органу доходів і зборів, а в разі закінчення строку придатності зазначених товарів - задекларувати їх у митний режим знищення або руйнування. Натомість, власник вантажу внаслідок виникнення наведених обставин втрачає право розпорядження таким товаром.

Дослідивши митну декларацію № 50004001/2014/017062, долучену до матеріалів справи із позовною заявою ТОВ "БОНД", що у графах: № 8 (Одержувач), № 9 (особа, відповідальна за подальше фінансове врегулювання), № 14 (Декларант) митним органом вірно визначено саме ТОВ "БОНД" особою, відповідальною за фінансове врегулювання факту знищення вантажу на підставі Постанови Вищого господарського суду у справі № 916/3207/13 від 03.07.2014р., а відправником вантажу визначено - АТ "Аlekon Ноldig AS", а не державне підприємство "Іллічівський морський торговельний порт".

З врахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що зі спливом трирічного терміну зберігання до позивача перейшло право розпорядження майном АТ "Аlekon Ноldig AS".

При цьому, суд зазначає, що рішення щодо знищення вантажу приймалось саме позивачем, оскільки це, після спливу терміну зберігання стало його виключним правом.

Крім того, суд, дослідивши матеріали справи та докази, якими позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків в сумі 52 000,00 грн. дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування до відповідача такої міри відповідальності як стягнення збитків, з огляду на наступне:

Відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (абзац 1 частини 3 статті 22 Кодексу).

Згідно зі статтею 1166 Цивільного кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відшкодування збитків передбачено також і ст.224 ГК України, якою встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме:

- протиправної поведінки,

- збитків,

- причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками,

- вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони.

Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Однак, позивачем не доведено існування (наявність) всіх складових правопорушення, за вчинення якого він просить відшкодувати збитки, не доведено причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги про стягнення 52 000,00 грн., збитків, необґрунтованими, непідтвердженими наявними в матеріалах справи доказами та спростованими належним чином та у встановленому законом порядку відповідачем, а відтак такими, що не підлягають задоволенню.

В результаті викладеного, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з відповідача 508,24 грн. - збитків, завдані інфляцією, 756,49 грн. - 3% річних.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Пунктом 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011р., №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом, то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд відмовляє товариства з обмеженою відповідальністю "БОНД" у задоволені позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У позові товариства з обмеженою відповідальністю "БОНД" - відмовити повністю.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.85 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст. 116 ГПК України.

Повний текст рішення складено 06 квітня 2015 р.

Суддя О.В. Цісельський