КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2015 р. Справа№ 910/22921/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Єремов М. С. - представник за довіреністю № 14/20-159-14 від 03.07.2014

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Перлина краю»

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2014

у справі № 910/22921/14 (суддя Літвінова М. Є.)

за позовом Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перлина краю»

про розірвання договору оренди, зобов'язання звільнити майно та стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Позов, з урахуванням заяви про зміну розміру позовних вимог (а.с.111-114 т.1), заявлено про розірвання укладеного між позивачем та відповідачем договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна № 14-18-580/480 від 15.10.2012, зобов'язання відповідача звільнити окреме індивідуально визначене нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення загальною площею 69,8 кв. м., розміщене за адресою: м. Київ, вул. Мечникова 16-А на першому поверсі адмінбудівлі (кабінет № 125), що перебуває на балансі позивача, та стягнення з відповідача заборгованості за орендну плату за жовтень 2014 року в сумі 13 038,08 грн., пені в сумі 3 381,34 грн., збитків від інфляції в сумі 2 714,93 грн. та 3 % річних в сумі 560,53 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.12.2014, повний текст якого підписаний 29.12.2014, у справі № 910/22921/14 позов задоволено частково, позовні вимоги позивача про розірвання спірного договору та зобов'язання відповідача звільнити індивідуально визначене майно задоволені, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено заборгованість по сплаті орендної плати за жовтень 2014 року в сумі 13 038,08 грн., пеню в сумі 2 679,50 грн., збитки від інфляції в сумі 1 414,23 грн. та 3 % річних в сумі 523 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про розірвання спірного договору та зобов'язання відповідача звільнити індивідуально визначене майно грнутується на тому, що матеріалами справи підтверджується, що за період дії договору з жовтня 2012 року по жовтень 2014 року, зобов'язання з оплати орендної плати виконувались відповідачем з порушенням умов договору, що свідчить про істотне порушення орендарем (наймачем) такої умови договору оренди державного (комунального) майна, як внесення орендної плати та, відповідно, є достатньою правовою підставою для дострокового розірвання вказаного договору оренди в судовому порядку та повернення орендованого майна орендодавцю.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за орендну плату за жовтень 2014 року в сумі 13 038,08 грн., суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем вказаного обов'язку, а частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення пені, 3 % річних та збитків від інфляції, - на тому, що позивачем при розрахунку вказаних вимог допущені помилки, які полягають у тому, що позивач враховує до періоду нарахування дату фактичної сплати частини (повної) заборгованості та при визначенні початкової дати деяких періодів не враховує положення ч. 5 ст. 254 ЦК України, в яких зазначено, що, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Крім того, частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення збитків від інфляції, суд першої інстанції зазначив, що позивачем при розрахунку вказаних позовних вимог не враховано, що збитки від інфляції підлягають нарахування за період, що складає більше місяця.

Часткова відмова у задоволенні позовних вимог про стягнення пені ґрунтується також на тому, що щодо вимог про стягнення частини нарахованої позивачем пені сплив встановлений ЦК України строк позовної даності, що, враховуючи приписи ч. 4 ст. 267 ЦК України та подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні вказаних позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Перлина краю» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Києва від 24.12.2014 скасувати повністю, провадження у справі в частині стягнення заборгованості за спірним договором припинити, в частині розірвання спірного договору та звільнення орендованого приміщення - прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Перлина краю» послалось на те, що оспорюване рішення прийняте з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права, а отже, є таким, що підлягає скасуванню.

Так, відповідач зазначив про те, що підставою для задоволенні позову про розірвання договору найму згідно ч. 1 ст. 782 ЦК України є відсутність оплати за користування річчю протягом трьох місяців підряд, в той час як у спірних правовідносинах вказаного не відбулось, а отже, підстави для розірвання спірного договору відсутні.

Крім того, відповідач зазначив про те, що відповідно до приписів ч. 2 ст. 651 ЦК України, на яку також посилається позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог про розірвання договору, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, в той час як судом встановлено, що відповідач, дійсно, сплачував платежі з порушення строку оплати, проте вказане порушення не є істотним, оскільки позивач не був у значній мірі позбавлений того, на що він розраховував при укладенні спірного договору та, відповідно, не може бути підставою для розірвання договору.

Також відповідач зазначив і про те, що судом першої інстанції при вирішення спору по суті не враховано те, що станом на дату винесення рішення заборгованість по орендній платі за жовтень 2014 року в сумі 13 038,08 грн. відповідачем сплачена в повному обсязі в грудні 2014 року згідно з платіжним дорученням № 280 від 04.12.2014.

Крім того, відповідач зазначив і про те, що ним заявлено про застосування строків позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення пені, а отже, позовні вимоги про стягнення пені, нарахованої за період з 16.11.2012 по 16.10.2013 включно, задоволенню не підлягають.

Ухвалою від 05.02.2015 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Власов Ю.Л., судді Самсін Р. І., Корсакова Г В. відновлено пропущений строк на подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Перлина краю» прийнято до провадження.

Розпорядженням керівника апарату від 23.02.2015 № 09-52/199/15, у зв'язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) у справі Власова Ю.Л. на лікарняному та відповідно до підпункту 3.1.13 пункту 3.1 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/22921/14.

Згідно з довідкою про повторний автоматичний розподіл справи № 910/22921/14 між суддями від 23.02.2015, справу № 910/22921/14 призначено судді-доповідачу Калатай Н.Ф.

Ухвалою від 24.02.2015 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н. Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Перлина краю» прийнято до свого провадження.

Відповідач в жодне судове засідання представників не направив, про причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

15.10.2012 позивач як орендодавець та відповідач як орендар уклали договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна № 14-18-580/480 (далі Договір) (а.с.14-18 т.1), відповідно до умов якого позивач передає, а відповідач приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно - нежитлове приміщення, площею 69,8 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ-23, вул. Мечникова, 16А на першому поверсі (каб. №125) адмінбудинку, що знаходиться на балансі позивача, вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку і становить станом на 31.08.2012 за експертною оцінкою 725 547 грн.

Відповідно до п. 1.2 Договору, приміщення передається в оренду з метою використання відповідачем для здійснення підприємницької діяльності в сфері громадського харчування (з продажею товарів підакцизної групи).

Згідно з п. 2.1 Договору відповідач вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний в Договір, але не раніше дати підписання Договору та акту приймання-передачі майна.

Як слідує з матеріалів справи, за актом передачі-приймання від 15.10.2012 (а.с.19 т.1) позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування орендоване майно, що сторонами не заперечується.

Орендоване за Договором майно відноситься до майна державної форми власності, що сторонами не заперечується та підтверджується п. 2.2 Договору, де зазначено, що передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно, Власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Пунктом 10.1 Договору встановлено, що Договір укладений строком на 2 роки та 11 місяців, що діє з 15 жовтня 2012 року до 15 вересня 2015 року включно.

Позивач, з посиланням на те, що у встановлені терміни та в повному обсязі орендну плату відповідач не сплачував, в зв'язку з чим в нього постійно виникала заборгованість по орендних платежах, просить суд розірвати Договір та зобов'язати відповідача звільнити приміщення, передача в оренду якого є предметом Договору.

Суд першої інстанції вказані позовні вимоги задовольнив, з чим колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 2 ст. 9 ЦК України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (далі Закон), організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, регулюються цим Законом.

Відповідно до ст. 3 Закону, відносини щодо оренди державного майна регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

За нормою ч. 3 ст. 18 Закону орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Частина 1 ст. 19 Закону визначає, що орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Відповідно до п. 3.1 Договору, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 04.10.1995 № 786, і становить без ПДВ за базовий місяць оренди (вересень 2012 року) - 9 078,41 грн. Орендна плата за перший місяць оренди жовтень визначається шляхом коригування орендної плати за вересень на індекс інфляції жовтня 2012 року.

Згідно з п. 3.3 Договору орендна плата за кожний наступний місяць оренди визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

В пункті 3.6 Договору сторонами погоджено, що орендна плата перераховується орендодавцю щомісячно не пізніше 15 числа місяця.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

З наявних в матеріалах справи копій виписок з банківського рахунку позивача (а.с.25-57 т.1) слідує, що за період з жовтня 2012 року по серпень 2014 року відповідач жодного місяця не вніс орендну плату, не допустивши при цьому прострочення внесення платежів від 1 до 58 днів.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону, на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Відповідно до п. 10.3 Договору, зміни і доповнення або розірвання Договору допускаються за взаємною згодою сторін. Договір може бути розірваний за рішенням суду у випадках, передбачених чинним законодавством, згідно п. 10.4 Договору.

Згідно з п. 10.4 Договору Договір може бути розірвано за рішенням суду у випадках, передбачених чинним законодавством України.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Статтею 10 Закону до істотних умов договору оренди, серед іншого, віднесено орендну плату з урахуванням її індексації та виконання зобов'язань.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що частиною 3 ст. 18 Закону зобов'язання вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі віднесене до основних обов'язків орендаря державного майна, є правові підстави вважати, що відповідач істотно порушував узгоджені сторонами умови Договору, і позивач, внаслідок таких дій відповідача, значною мірою позбавлявся того, на що він розраховував при укладенні Договору - одержання орендних платежів в обумовлені строки та в узгодженому розмірі, а тому має законне право вимагати розірвання Договору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про розірвання укладеного між позивачем та відповідачем договору оренди індивідуального визначеного нерухомого майна № 14-18-580/480 від 15.10.2012. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

За правилами ч. 3 ст. 653 ЦК України, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Частина 1 ст. 27 Закону встановлює, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Згідно з п. 10.10 Договору, у разі припинення або розірвання Договору майно протягом трьох робочих днів повертається відповідачем позивачу. Майно вважається поверненим позивачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі. Обовязок щодо складання акта покладається на відповідача.

З огляду на вказані приписи закону та умови Договору, враховуючи, що Договір в судовому порядку розірваний, колегія суддів вважає законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги позивача про зобов'язання відповідача звільнити окреме індивідуально визначене нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення загальною площею 69,8 кв. м., розміщене за адресою: м. Київ, вул. Мечникова 16-А на першому поверсі адмінбудівлі (кабінет № 125), що перебуває на балансі позивача. Рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині залишається без змін.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі за жовтень 2014 року в сумі 13 038,08 грн. слід зазначити таке.

За твердженням відповідача, вказану суму ним було перераховано позивачу 04.12.2014.

На підтвердження вказаного факту під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач долучив до матеріалів справи дві копії документу, зовні схожого на платіжне доручення № 280 від 04.12.2014, яке свідчить про сплату відповідачем позивачу грошових коштів в сумі 13 038,08 грн. з призначенням платежу: «оренда приміщення за жовтень 2014 згідно рахунку № 9447 від 07.11.2014 року. В т.ч. ПДВ 2 173,01 грн.» (а.с. 164, 210 т. 1).

На вказаних копіях міститься напис «копія згідно з оригіналом», проте, оскільки в них відсутня відмітка банку, яка свідчила б про виконання вказаного платіжного документу банком, та, відповідно, перерахування таких коштів, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв вказані копії як належний доказ внесення відповідачем орендної плати за жовтень 2014 року в сумі 13 038,08 грн.

Отже, станом на дату винесення судом першої інстанції рішення матеріали справи не містили належних доказів на підтвердження факту виконання відповідачем свого обов'язку по оплаті оренди за жовтень 2014 року в сумі 13 038,08 грн., з огляду на що суд першої інстанції правомірно задовольнив зазначені позовні вимоги, але на думку колегії суддів, враховуючи, що стягнення орендної плати за жовтень 2014 року є предметом позову, суд першої інстанції мав дослідити обставини, пов'язані з внесенням відповідачем орендної плати за вказаний період, з урахуванням долучених відповідачем до матеріалів справи копій платіжного доручення № 280 від 04.12.2014.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції позивачем на виконання вимог ухвали суду від 18.03.2015 на підтвердження виконання відповідачем свого обов'язку по внесенню орендної плати за жовтень 2014 року в сумі 13 038,08 грн. до матеріалів справи долучено належним чином засвідченої копії виписки з банківського рахунку позивача та картки рахунку 3777 за листопад 2014 - березень 2015.

Частинами 3, 4 п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17.05.2011 № 7 встановлено, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, враховуючи те, що предметом спору у цій справі є, серед іншого, стягнення заборгованості по орендній платі за жовтень 2014 року в сумі 13 038,08 грн., в той час як задоволення зазначених позовних вимог, за умови виконання відповідачем вказаного обов'язку до дати винесення рішення, фактично призведе до подвійного стягнення з відповідача зазначеної суми, що суперечить приписам чинного законодавства, та що вказаний доказ суду першої інстанції мав подати як позивач, так і відповідач, що ними зроблено не було, колегія суддів з метою повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, та винесення обґрунтованого рішення вважає за можливе залучити до матеріалів справи під час апеляційного перегляду додаткові докази, а саме, належним чином засвідчену копію виписки з банківського рахунку позивача та картку рахунку 3777 за листопад 2014 - березень 2015.

Отже, фактично, станом на дату винесення судом першої інстанції рішення у цій справі відповідач виконав свій обов'язок по оплаті оренди за жовтень 2014 року в сумі 13 038,08 грн.

Згідно з ч. 1-1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі якщо відсутній предмет спору.

Пунктом 4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Згідно з п. 4.4. вказаної Постанови, господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

З огляду на вищевикладене, провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі за жовтень 2014 року в сумі 13 038,08 грн. підлягає припиненню, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення вказаних позовних вимог - скасуванню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача збитків від інфляції в сумі 2 714,93 грн. та 3 % річних в сумі 560,53 грн. слід зазначити таке.

Частина 2 ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, при розрахунку вказаних позовних вимог позивачем були допущені помилки, а саме:

- позивачем при розрахунку суми 3 % річних та збитків від інфляції до періоду їх нарахування включався день, в якій відповідач виконував свій обов'язок по сплаті орендної плати;

- при визначенні початкової дати деяких періодів позивачем не враховано положення ч. 5 ст. 254 ЦК України, в яких зазначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день;

- при розрахунку збитків від інфляції позивачем не враховано, що збитки від інфляції підлягають нарахуванню за період, що складає більше місяця.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно здійснив перерахунок вказаних вимог позивача та частково задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків від інфляції в сумі 1 414,23 грн. та 3 % річних в сумі 523 грн. за розрахунком суду. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 3 381,34 грн. слід зазначити таке.

Згідно з п. 3.7 Договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або в не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується позивачу у терміни визначені п. 3.6, відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Як слідує з матеріалів справи, при розрахунку пені позивач припустився помилок, аналогічних тим що й при розрахунку 3 % річних, водночас не врахувавши позовну давність щодо вказаних позовних вимог.

Водночас слід зазначити і про таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з приписами ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 3 статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відзиві на позовну заяву (а.с.156-159 т.1) відповідач просить застосувати до позовних вимог про стягнення пені за період з жовтня 2012 року по вересень 2014 року позовну давність.

Позивач з цим позовом до суду першої інстанції звернувся 17.10.2014, про що свідчить відмітка відділення зв'язку на конверті, в якому позовні заява надійшла до суду першої інстанції, а відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що за період з 16.11.2012 по 16.10.2013 включно, позивач нарахував пеню з пропуском строку позовної давності, що, враховуючи відповідну заяву відповідача, є підставою для відмови у задоволення позовних вимог про стягнення пені за вказаний період.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно здійснив перерахунок позовних вимог про стягнення пені та частково задовольнив їх в сумі 2 679,50 грн.. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, тому рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2014 у справі № 910/22921/14 підлягає зміні, позов задовольняється частково - задоволенню підлягають позовні вимоги про розірвання укладеного між позивачем та відповідачем договору оренди індивідуального визначеного нерухомого майна № 14-18-580/480 від 15.10.2012, про зобов'язання відповідача звільнити окреме індивідуально визначене нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення загальною площею 69,8 кв. м., розміщене за адресою: м. Київ, вул. Мечникова 16-А на першому поверсі адмінбудівлі (кабінет № 125), що перебуває на балансі позивача, та про стягнення з відповідача пені в сумі 2 679,50 грн., збитків від інфляції в сумі 1 414,23 грн. та 3 % річних в сумі 523 грн., провадження у справі в частині стягнення заборгованості по орендній платі за жовтень 2014 року в сумі 13 038,08 грн. припиняється, в іншій частині позовних вимог відмовляється.

Щодо витрат по справі на внесення судового збору слід зазначити таке.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 49 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи, що в даному випадку спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача по несвоєчасній оплаті наданих позивачем за спірним Договором послуг, колегія суддів, користуючись правом, наданим їй ч. 2 ст. 49 ГПК України, покладає на відповідача судові витрати відповідача за подачу цієї апеляційної скарги.

Витрати позивача за звернення до суду з позовом в частині вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат в тій їх частині, в якій позивачу відмовлено, покладається на позивача, в решті, з урахування того факту, що обов'язок по сплаті орендної плати за жовтень 2014 року відповідачем був виконаний несвоєчасно, - на відповідача.

З огляду на підстави зміни рішення суду першої інстанції, а також враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Перлина краю» підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Перлина краю» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2014 у справі № 910/22921/14 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2014 у справі № 910/22921/14 змінити.

3. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2014 у справі № 910/22921/14 в редакції:

«1. Позов задовольнити частково.

2. Розірвати договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна № 14-18-580/480 від 15.10.2012, який укладено між Державним публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» (01601, м. Київ, вул. Мечникова, 16-А, ідентифікаційний код 30401456) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Перлина краю» (01023, м. Київ, вул. Мечникова, 16-А, ідентифікаційний код 37450562).

3. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Перлина краю» (01023, м. Київ, вул. Мечникова, 16-А, ідентифікаційний код 37450562) звільнити індивідуально визначене нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення загальною площею 69,8 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, вул. Мечникова, 16-А на першому (каб. №125) поверсі адмінбудинку, що перебуває на балансі Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» (01601, м. Київ, вул. Мечникова, 16-А, ідентифікаційний код 30401456).

4.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Перлина краю» (01023, м. Київ, вул. Мечникова, 16-А, ідентифікаційний код 37450562) на користь Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» (01601, м. Київ, вул. Мечникова, 16-А, ідентифікаційний код 30401456) пеню в сумі 2 679 (дві тисячі шістсот сімдесят дев'ять)грн. 50 коп., 3 % річних в сумі 523 (п'ятсот двадцять три) грн., збитки від інфляції в сумі 1 414 (одна тисяча чотириста чотирнадцять) грн. 23 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 4 073 (чотири тисячі сімдесят три) грн. 75 коп.

5. Припинити провадження у справі в частині стягнення заборгованості по орендній платі за жовтень 2014 року в сумі 13 038,08 грн.

6. В решті позову відмовити.

7. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

8. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.»

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/22921/14.

Повний текст постанови складено: 06.04.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій