ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03.04.2015 Справа № 920/185/15
Господарський суд Сумської області у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Григор'євій О.І. розглянув матеріали справи № 920/185/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе», м. Суми,

до відповідачів: 1. Корпорації «Харківський електрощитовий завод - Електес-С», м. Харків,

2. Приватного акціонерного товариства «Харківський електрощитовий завод», м. Харків,

про визнання недійсним договору,

за участю представників сторін:

позивача - Тищенка А.М. за довіреністю № 18-49/1400 від 29.12.2014 року,

відповідачів - 1. не з'явився,

2. не з'явився.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просить суд визнати недійсним договір відступлення права вимоги № ХЕЗ-25 від 03.07.2014 року, укладений між відповідачами та позивачем.

Другий відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що зміст оскаржуваного договору не містить посилань на його оплатність, матеріалами справи не підтверджено наявності факту отримання прибутку від здійсненої операції, оскаржуваний договір не є договором факторингу, а є договором уступки права вимоги, та до нього не можуть бути висунуті вимоги, необхідні для укладення договору факторингу, у зв'язку з чим другий відповідач просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Перший та другий відповідач подали до суду клопотання, в яких зазначають, що у зв'язку з неможливістю участі в судовому засіданні уповноважених представників просять суд розглядати справи без участі їх представників.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

30.09.2013 року між позивачем та першим відповідачем укладено договір № КЭ-60 (далі - договір-1), відповідно до якого постачальник (перший відповідач) зобов'язався поставити, а замовник (позивач) прийняти та сплатити за Систему плавного частотного пуску СМПЧ-10/1,0-2 (надалі - обладнання) відповідно до специфікації № 1.

В процесі виконання вказаного договору у позивача виникла заборгованість перед першим відповідачем.

На підставі договору про відступлення права вимоги № ХЕЗ-25 від 03.07.2014 року (далі - договір-2), укладеного між відповідачами та позивачем, відбулася заміна кредитора, а саме: перший відповідач передав право вимоги до позивача за договором № КЭ -60 від 30.09.2013 року другому відповідачеві, який в свою чергу отримав право вимоги грошових зобов'язань, що виникли із основного договору, в обсязі і на умовах, що існують на момент переходу цих прав. За домовленістю сторін загальна сума права грошової вимоги, що відступається первісним кредитором новому кредитору за цим договором становить 1107114,00 грн.

Відповідно до пункту 2.1 договору-2, за відступлення вказаних в пункті 1.1 цього договору прав вимоги, новий кредитор зобов'язується погасити борг первісному кредитору у розмірі 1107114,00 грн.

Пунктом 4.2 договору-2 визначено, що у разі, якщо позивач (боржник) не сплатить суму згідно пункту 1.3 в строк до 25.08.2014 року, (пункт 3.1.1 договору-2), то починаючи з 26.08.2014 року, позивач сплачує другому відповідачу (новому кредитору) пеню в розмірі 0.1 % від вартості, за кожен день прострочення, починаючи з третього дня прострочення.

В обргунтування позовних вимог позивач посилається на вимоги статі 1077 Цивільного кодексу України та зазначає, що відступлення права вимоги за договором-2 до боржника (позивача) було здійснено на відплатній основі, оскільки перший відповідач зобов'язався передати другому відповідачеві суму грошових коштів у розмірі 1107114,00 грн., при цьому оплата другим відповідачем першому відповідачеві грошових коштів у розмірі 1107114,00 грн. не залежить від ступеня виконання або не виконання позивачем обов'язку по оплаті новому кредитору (другому відповідачу).

Таким чином, на думку позивача, договір-2 за змістом є фінансуванням під відступлення права грошової вимоги за плату, тобто є договором факторингу, який укладено сторонами з порушенням вимог статей 227, 1079 Цивільного кодексу України, оскільки другий відповідач не має ліцензії на здійснення фінансових послуг і не може виступати фактором у зобов'язаннях, так як не є фінансовою установою, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Другий відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що зміст оскаржуваного договору-2 не містить посилань на його оплатність та не є договором факторингу.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України, встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Поняття договору факторингу визначено у частині першій статті 1077 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає, або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з частиною першою статті 1078 Цивільного кодексу України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

За приписами частини третьої статті 1079 цього ж Кодексу, фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовою послугою є операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальності вартості фінансових активів.

Статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг віднесено, зокрема, факторинг.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню, а статтею 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено види діяльності, на які Держфінпослуг може надавати фінансовим установам ліцензії.

У частинах першій, другій статті 2 зазначеного Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», які визначають сферу його дії, вказано, що він регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з наданням фінансових послуг. Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності.

Визначення фінансових установ наведено у пункті 1 статті 1 зазначеного Закону, а у пункті 7 статті 1 цього ж Закону зазначено вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього Закону, зокрема, учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. При цьому, даний Закон поширює свою дію не на усіх юридичних осіб, а лише на тих, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг.

Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Визначення фінансової послуги наведено у пункті 5 частини першої статті 1 зазначеного Закону, як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що сфера дії Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є обмеженою і не поширюється на юридичних осіб, які за своїм статусом не є фінансовими установами (відповідну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 26.12.2011 року № 6-85цс11).

За наведеним у статті 1077 Цивільного кодексу України визначенням договору факторингу, цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану останнім фінансову послугу.

Оскільки перший відповідач не відноситься до суб'єктів, на яких поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (не є учасником ринку фінансових послуг), до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні норми Цивільного кодексу України, які регулюють питання відступлення права вимоги.

За змістом статті 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), який вчиняється у такій самій формі, що й основний правочин.

Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з приписами частини першої статті 516 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому, заміна кредитора у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

За визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів, зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити.

Зміст оскаржуваного договору не містить посилань на його оплатність, матеріалами справи не підтверджено наявності факту отримання прибутку від здійсненої операції, оскаржуваний договір не є договором факторингу, а є договором уступки права вимоги, та до нього не можуть бути висунуті вимоги, необхідні для укладення договору факторингу.

Нормами статті 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 названого Кодексу визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Позивачем, всупереч вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України, не подано доказів існування на момент укладення оспорюваного договору обставин, з якими статтями 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язується недійсність правочину.

За вищевикладених обставин в задоволенні позову позивачеві має бути відмовлено у зв'язку з безпідставністю, необґрунтованістю та неправомірністю його позовних вимог.

Згідно статі 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по судовому збору покладаються на позивача.

Враховуючи все викладене, керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 07.04.2015 року.

Суддя П.І. Левченко