КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2015 р. Справа№ 911/5041/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коршун Н.М.

суддів: Алданової С.О.

Дикунської С.Я.

За участю представників сторін:

від позивача: представник Луценко А.В. - директор.

від відповідача-1: представник не з'явився;

від відповідача-2: представник не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Будівельне управління № 9 "Полтаванафтогазбуд"

на рішення Господарського суду Київської області від 22.01.2015 року

у справі №911/5041/14 (суддя Бабкіна В.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Будівельне управління № 9

"Полтаванафтогазбуд"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Транснаціональна

компанія "Інтеренергоресурс"

2. Приватного акціонерного товариства "Зангас-НГС"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року Приватне акціонерне товариство "Будівельне управління № 9 "Полтаванафтогазбуд" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Транснаціональна компанія "Інтеренергоресурс", 2. Приватного акціонерного товариства "Зангас-НГС" про визнання недійсним договору № 05/09-13 від 05.09.2013 року про переведення боргу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вказаний вище договір було вчинено під впливом тяжкої обставини для товариства, а саме - при наявності значної суми кредиторської заборгованості, відсутності коштів на підприємстві (неплатоспроможність), небезпеки накладення Відділом державної виконавчої служби арешту на кошти та майно підприємства, що повністю зупинило б його роботу, нарахування державними органами штрафних санкцій (пені) за несвоєчасне проведення платежів, відсутності укладених контрактів на виконання будівельних (монтажних) робіт, та на вкрай невигідних умовах для товариства у вигляді зменшення суми заборгованості Tовариства з обмеженою відповідальністю "Транснаціональна компанія "Інтеренергоресурс" перед позивачем на 882 191,51 грн.

За таких обставин, позивач вважає, що договір № 05/09-13 про переведення боргу від 05.09.2013 року було укладено Приватним акціонерним товариством "Будівельне управління № 9 "Полтаванафтогазбуд", Товариством з обмеженою відповідальністю "Транснаціональна компанія "Інтеренергоресурс", 2. Приватним акціонерним товариством "Зангас-НГС" з порушенням вимог ст.ст. 203, 233 ЦК України, у зв'язку з чим просить суд визнати недійсним договір № 05/09-13 про переведення боргу від 05.09.2013 року.

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.01.2015 року у справі № 911/5041/14 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на ті самі підстави, що й у позовній заяві.

Відповідачами не використано наданого їм законом права на участь їх представників у судовому засіданні суду апеляційної інстанції. Причин неявки суду не повідомлено. Матеріали справи містять докази належного повідомлення відповідачів про час та місце судового засідання, а саме поштові повідомлення № 12461619, № 12461635.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідачів, за наявними в матеріалах справи доказами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представника позивача, судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.09.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Транснаціональна компанія "Інтеренергоресурс" (первісний боржник), Приватним акціонерним товариством "Зангас-НГС" (новий боржник) та Приватним акціонерним товариством "Будівельне управління № 9 "Полтаванафтогазбуд" (кредитор) було укладено договір про переведення боргу № 05/09-13, за умовами якого регулюються відносини, пов'язані із заміною зобов'язаної сторони (первісного боржника) у зобов'язанні, що виникає із договору будівельного субпідряду № 14/05/10 від 14.05.2010 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Транснаціональна компанія "Інтеренергоресурс" та Приватним акціонерним товариством "Будівельне управління № 9 "Полтаванафтогазбуд" (основний договір).

Відповідно до п. 2 договору первісний боржник переводить до нового боржника борг (грошове зобов'язання) у розмірі 1 189 282,69 грн., що виник на підставі п. 4.2 основного договору та підтверджується актом звірки взаємних розрахунків від 01.08.2013 року, а новий боржник погоджується виконати зазначене грошове зобов'язання протягом 4 місяців з моменту підписання договору. Новий боржник підтверджує, що погашення боргу буде здійснюватись рівними частинами (траншем) по 297320,60 грн. до 30 числа кожного місяця. Остаточний строк виплати - 30.12.2013 року.

Згідно з п. 2.1 договору право вимоги засновано на підставі заборгованості нового боржника за договором будівельного субпідряду № 10/05-10 від 19.05.2010 р. між первісним боржником та новим боржником та актом звірки розрахунків, що підтверджують право первісного боржника по вимозі боргу від нового боржника. Право вимоги за цим договором підтверджує згоду первісного боржника на зменшення боргу на суму 1 189 282,69 грн. за договором будівельного субпідряду № 10/05-10 від 19.05.2010 року, де Приватне акціонерне товариство "Зангас-НГС" (новий боржник) є генпідрядником, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Транснаціональна компанія "Інтеренергоресурс" (первісний боржник) є субпідрядником.

Як передбачено п 3 договору, кредитор не заперечує проти заміни первісного боржника новим боржником в основному договорі і, підписуючи зі своєї сторони цей договір, дає свою згоду на відповідне переведення боргу в порядку та на умовах, визначених цим договором.

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Як передбачено ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як на підставу для визнання правочину недійсним, позивач посилається на те, що договір № 05/09-13 про переведення боргу від 05.09.2013 р. ним було укладено з метою більш швидкого погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Транснаціональна компанія "Інтеренергоресурс", оскільки терміновість погашення суми боргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транснаціональна компанія "Інтеренергоресурс" викликана необхідністю сплати власної заборгованості позивача по заробітній платі, платежах до державного бюджету та державних фондів, яка виникла через відсутність у товариства грошових коштів.

З урахуванням викладеного вище, позивач вказує на те, що договір № 05/09-13 про переведення боргу від 05.09.2013 року ним був укладений під впливом тяжкої для нього обставини, отже з порушенням вимог ст.ст. 203, 233 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним.

За приписами ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Таким чином, у справі про визнання недійсним договору з підстав ст. 233 ЦК України доказуванню підлягають як обставини вчинення правочину на вкрай невигідних для себе умовах, так і факт наявності впливу тяжкої для особи обставини на укладення цією особою оспорюваного правочину.

Однак, позивачем не доведено факт того, що ним було укладено договір № 05/09-13 про переведення боргу від 05.09.2013 р. під впливом тяжкої обставини: обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину, та на вкрай невигідних умовах, як це передбачено нормами п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", а також те, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів на момент їх вчинення недійсними та настання відповідних наслідків (відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору).

Враховуючи встановлені вище обставини, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про визнання недійсним договору № 05/09-13 про переведення боргу від 05.09.2013 року задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апелянтом належними та допустимими доказами не спростовані встановлені вище обставини.

Враховуючи зазначене вище, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення місцевого господарського суду, яким у позові відмовлено, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Будівельне управління № 9 "Полтаванафтогазбуд" на рішення Господарського суду Київської області від 22.01.2015 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 22.01.2015 року у справі № 911/5041/14 - без змін.

3. Матеріали справи № 911/5041/14 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Н.М. Коршун

Судді С.О. Алданова

С.Я. Дикунська