ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2015 Справа № 917/175/15

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 27500

до Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод", вул. Івана Приходька, 141, м. Кременчук, Полтавська обл., 39600

про стягнення 170 611,06 грн.

Суддя Ківшик О.В.

Представники :

від позивача: ОСОБА_1, паспорт серії НОМЕР_3 виданий Світловодським МРВ УМВС України в Кіровоградській області 23.11.1998 р.; ОСОБА_2, довіреність № 220 від 03.03.2015 р.;

від відповідача: не з'явилися.

02.04.2015 р. у судовому засіданні відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення, залучено її до матеріалів справи та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

Суть спору: розглядається позовна заява Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" 170 611,06 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами 26.12.2013 р. договору фрахту для перевезення пасажирів № 71-ТР, з яких : 167 678,98 грн. основний борг за період з січня 2014 р. по грудень 2014 р. (включно) та 2 932,08 грн. три проценти річних за період з 15.02.2014 р. по 30.01.2015 р..

Відповідач представництво у судове засідання вдруге не забезпечив, вимоги суду не виконав, причин щодо цього суду не повідомив. Останній відповідно до пп. 2.6.15 Інструкції з діловодства в господарських судах України та пп. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" був належним чином та завчасно повідомлений про дату, час і місце проведення судових засідань, а також про покладені на нього обов'язки, про що свідчать матеріали справи.

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, закінчення встановленого строку вирішення спору та відсутність клопотання про його продовження, суд не оцінює вказану обставину як підставу для відкладення розгляду справи. Спір розглядається за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Позивач надав суду заяву № б/н від 27.02.2015 р. (вх. № 2906 від 03.03.2015 р.) про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 220 899,51 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами 26.12.2013 р. договору фрахту для перевезення пасажирів № 71-ТР, з яких : 175 958,98 грн. основний борг за період з січня 2014 р. по січень 2015 р. (включно), 2 932,08 грн. три проценти річних за період з 15.02.2014 р. по 30.01.2015 р. та 42 008,75 грн. інфляційних втрат за період з 15.02.2014 р. по 27.02.2015 р.. Крім того, у вищевказаній заяві позивач просить суд покласти на відповідача понесені позивачем при пред'явленні даного позову судові витрати зі сплати судового збору в сумі 4 518,00 грн. та 5 000,00 грн. витрати з оплати послуг представника позивача.

Відповідно до ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Судом дана заява прийнята до розгляду в даному позовному провадженні як така, що подана з дотриманням чинних процесуальних норм України. Спір розглядається в межах предмету позову в редакції прийнятої судом вищевказаної заяви про збільшення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників позивача, оцінивши надані докази, суд,

встановив:

26.12.2013 р. між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (перервізник) та Публічним акціонерним товариством "Кременчуцький сталеливарний завод" (замовник) було укладено Договір фрахту для перевезення пасажирів № 71-ТР (а.с. 9-10. надалі - Договір).

При цьому сторони узгодили, зокрема, наступне :

- в порядку та на умовах, визначених цим договором, перевізник бере на себе зобов'язання доставити по маршруту, визначеним замовником, пасажирів (працівників підприємства), а замовник зобов'язується сплатити таке перевезення перевізникові встановлену цим договором плату (п. 1.1 Договору);

- перевізник зобов'язується надати технічно справні і пристосовані для перевезення пасажирів автобуси марки Ікарус-256, державні номери : № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 (п. 2.1 Договору);

- замовник зобов'язаний своєчасно оплачувати послуги перевізника (п. 3.3 Договору);

- за перевезення пасажирів замовник сплачує перевізнику щомісяця плату в сумі 12 835,00 грн. (з ПДВ) за кожний автобус окремо. Розрахунок здійснюється на розрахунковий рахунок перевізника до 15-го числа місяця наступного за звітним, на підставі підписаних актів виконаних робіт звітного місяця. Загальна сума договору буде складатися з сум зазначених в актах виконаних робіт (п. 5.1 - п. 5.3 Договору);

- цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2014 р.. Після закінчення строку дії договору сторони мають право поновлення його на новий строк. У цьому разі, якщо жодна сторона в термін до 1-го місяця до закінчення даного договору письмово не повідомить про намір його розірвати, то даний договір автоматично пролонгується на термін до одного року (п. 8.2 та п. 8.9 Договору).

За даними позивача Договір автоматично було продовжено і на даний час останній є діючим.

Факт виконання позивачем прийнятих на себе зобов'язань з надання послуг замовнику на загальну суму 175 958,98 грн. підтверджується наявними у справі копіями актів здачі-приймання послуг (а.с. 46-63, та а.с. 71), а саме : акт № 3 від 31.01.2014 р. на суму 12 420, 97 грн.; акт № 4 від 31.01.2014 р. на суму12 420, 97 грн.; акт № 7 від 28.02.2014 р. на суму 12 835,00 грн.; акт № 8 від 28.02.2014 р. на суму 12 835, 00 грн.; акт № 10 від 31.03.2014 р. на суму 8 694, 50 грн.; акт № 11 від 31.03.2014 р. на суму 8 694, 50 грн.; акт № 15 від 30.04.2014 р. на суму 7452, 54 грн.; акт № 16 від 30.04.2014 р. на суму 7 866, 57 грн.; акт № 19 від 30.05.2014 р. на суму 4 554, 00 грн.; акт № 20 від 30.05.2014 р. на суму 3 312, 00 грн.; акт № 23 від 30.06.2014 р. на суму 8 128, 77 грн.; акт № 24 від 31.07.2014 р. на суму 9 936, 00 грн.; акт № 25 від 31.07.2014 р. на суму 12 835, 00 грн.; акт № 27 від 29.08.2014 р. на суму 9 108,00 грн.; акт № 30 від 30.09.2014 р. на суму 8 984, 44 грн.; акт № 31 від 30.10.2014 р. на суму 9 522, 00 грн.; акт № 33 від 28.11.2014 р. на суму 8 556, 72 грн.; акт № 35 від 30.12.2014 р. на суму 9522,00 грн. та акт № 2 від 30.01.2015 р. на суму 8 280,00 грн., які підписані представниками сторін та скріплені печатками сторін (оригінали актів оглянуто судом та встановлено, що наявні у матеріалах справи копії відповідають оригіналам).

В порушення умов Договору відповідачем не проводилась оплата вартості отриманих ним у послуг перевезення пасажирів.

З огляду на те, що відповідач протягом тривалого часу не проводив оплату за отриманий ним товар за Договором, на адресу останнього позивачем було направлено претензію № 2 від 19.11.214 р. з вимогою сплатити заборгованість (копія наявна у матеріалах справи, а.с. 65-67). Вищезазначена претензія залишена відповідачем без реагування.

За даними позивача відповідач зобов'язання по Договору щодо оплати отриманих послуг не виконав, заборгованість останнього складає 175 958,98 грн..

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом (з урахуванням прийнятої судом до розгляду заяви № б/н від 27.02.2015 р. (вх. № 2906 від 03.03.2015 р.) про збільшення розміру позовних вимог) про стягнення з відповідача 220 899,51 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами 26.12.2013 р. договору фрахту для перевезення пасажирів № 71-ТР, з яких : 175 958,98 грн. основний борг за період з січня 2014 р. по січень 2015 р. (включно), 2 932,08 грн. три проценти річних за період з 15.02.2014 р. по 30.01.2015 р. та 42 008,75 грн. інфляційних втрат за період з 15.02.2014 р. по 27.02.2015 р..

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи правову природу укладеного договору, кореспондуючи права та обов'язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з договору про надання послуг.

Статтею 901 Цивільного кодексу України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав зобов'язання за Договором з надання послуг замовнику на загальну суму 175 958,98 грн., що підтверджується наявними у справі копіями актів здачі-приймання послуг (а.с. 46-63, та а.с. 71). Вказані акти підписані представниками сторін та скріплені печатками сторін, а тому є підставою для проведення розрахунків. Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за вищезазначеним Договором та приписів ст. 903 Цивільного кодексу України не сплатив вартість отриманих послуг. Заборгованість останнього на момент подання позову та розгляду даної справи складає 175 958,98 грн.. Дана обставина відповідачем не спростована.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 175 958,98 грн. основного боргу підтверджені документально та нормами матеріального права, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з частиною першою ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Після проведення перевірки наданого позивачем розрахунку позовних вимог в частині стягнення з відповідача 2 932,08 грн. трьох процентів річних за період з 15.02.2014 р. по 30.01.2015 р. та 42 008,75 грн. інфляційних втрат за період з 15.02.2014 р. по 27.02.2015 р., суд визнає його правильним частково, а саме : в частині стягнення з відповідача 2 932,08 грн. трьох процентів річних за період з 15.02.2014 р. по 30.01.2015 р. та в частині стягнення 41 382,28 грн. інфляційних втрат за період з 15.02.2014 р. по 27.02.2015 р. (оскільки при розрахунку інфляційних втрат позивачем невірно визначено момент виникнення у відповідача зобов'язань з оплати отриманих послуг з перевезення пасажирів за травень 2014 р., серпень 2014 р. та листопад 2014 р., на заявлений позивачем розмір 3% річних дані помилки не вплинули) (розрахунок здійснено за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт 9.1.3" та залучено до матеріалів справи ).

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Допустимих доказів в спростування вищевикладеного чи будь-яких обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

За викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 175 958,98 грн. основного боргу за період з січня 2014 р. по січень 2015 р. (включно), 2 932,08 грн. трьох процентів річних за період з 15.02.2014 р. по 30.01.2015 р. та 41 382,28 грн. інфляційних втрат за період з 15.02.2014 р. по 27.02.2015 р. підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому в цій частині підлягають задоволенню. В частині стягнення з відповідача 626,47 грн. інфляційних втрат у позові слід відмовити.

Позивач просить суд покласти на відповідача понесені ним при пред'явленні даного позову судові витрати у вигляді витрат по оплаті послуг представника в сумі 5 000,00 грн..

На підтвердження понесених позивачем судових витрат у вигляді витрат по оплаті послуг представника останній надав суду копію рахунку-фактури № жю-0000001 від 30.01.2015 р. на оплату послуг ФОП ОСОБА_4 з представлення інтересів позивача в суді по справі № 917/175/15 (а.с. 72) та копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 1 від 30.01.2015 р. про сплату позивачем ФОП ОСОБА_4 коштів в сумі 5 000,00 грн. за представлення інтересів позивача в суді по справі № 917/175/15.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Приватного малого підприємства - фірми "Максима" щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 59 Конституції України, частини першої статті 44 Господарського процесуального кодексу України (справа про відшкодування витрат на юридичні послуги у господарському судочинстві) від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013 дано офіційне тлумачення вказаної норми, за яким до складу судових витрат на юридичні послуги, які підлягають відшкодуванню юридичній особі в господарському судочинстві, належать суми, сплачені такою особою, якщо інше не передбачено законом, лише за послуги адвоката.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 представляє інтереси позивача на підставі виданої ним довіреності № 220 від 03.03.2015 р. і не є адвокатом, дані обставини а ні позивачем, а ні його представником не заперечуються.

Отже, суд не вбачає підстав для покладення на відповідача витрат з оплати послуг представництва інтересів позивача у господарському суді першої інстанції у даній справі в розмірі 5 000,00 грн.. При цьому судом також враховано приписи постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 21.02.2013 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України".

Понесені позивачем при зверненні з даним позовом судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. 43, ст. 49, ст. 75, ст. 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" (вул. І.Приходька, буд. 141, м. Кременчук, Полтавська обл., 39621), ідентифікаційний код юридичної особи 05756783, р/р 4679 в ПАТ КБ "Приватбанк", МФО 305229 на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 27500), ідентифікаційний номер НОМЕР_4, р/р НОМЕР_5 в АКБ "УкрСиббанк", МФО 351005 - 175 958,98 грн. основного боргу, 2 932,08 грн. трьох процентів річних, 41 382,28 грн. інфляційних втрат та 4 505,19 грн. судового збору.

Видати наказ з набранням рішенням законної сили.

3. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 626,47 грн. інфляційних втрат у позові відмовити.

Повне рішення складено 07.04.2015 р.

СУДДЯ О.В.КІВШИК

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.