КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2015 р. Справа№ 910/19526/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Федорчука Р.В.

Лобаня О.І.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 25.03.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Солстрой» на рішення господарського суду міста Києва від 16.12.2014 (повне рішення складено 22.12.2014)

у справі №910/19526/14 (суддя Котков О.В.)

за позовом спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі товариства з обмеженою відповідальністю

до товариства з обмеженою відповідальністю «Солстрой»

про стягнення штрафних санкцій,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.12.2014 у справі №910/19526/14 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Солстрой» на користь спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі ТОВ 11 496,30 грн. 3% річних, 39 421,25 грн. втрат від інфляції та 1 411,90 грн. судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «Солстрой» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 16.12.2014 у справі №910/19526/14 в частині стягнення з ТОВ «Солстрой» на користь спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі ТОВ 11 496,30 грн. 3% річних, 39 421,25 грн. втрат від інфляції та 1 411,90 грн. судового збору та прийняти нове рішення суду, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в цій частині.

В своїх доводах скаржник посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнято із неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду є такими, що не відповідають обставинам справи.

Ухвалою від 26.01.2015 Київським апеляційним господарським судом у складі колегії суддів: головуючий суддя Новіков М.М., судді Зубець Л.П., Мартюк А.І. прийнято вказану вище апеляційну скаргу до провадження та призначено розгляд справи №910/19526/14 за участю уповноважених представників сторін.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2015 №09-52/159/15 щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи у зв'язку з перебуванням головуючого судді Новікова М.М. на лікарняному, призначено повторний автоматичний розподіл справи №910/19526/14.

Відповідно до повторного автоматичного розподілу справ між суддями, проведеного на підставі розпорядження керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2015 №09-52/159/15 апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Солстрой» на рішення господарського суду міста Києва від 16.12.2014 у справі №910/19526/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Федорчук Р.В., Лобань О.І.

Ухвалою від 18.02.2015 Київським апеляційним господарським судом у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Федорчук Р.В., Лобань О.І. прийнято вказану вище апеляційну скаргу до провадження та призначено справу №910/19526/14 до розгляду у судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін.

25.03.2015 від ТОВ «Солстрой» надійшло клопотання про прийняття судом копії постанови про відкриття виконавчого провадження та копії платіжного доручення від 07.11.2014 про перерахування суми заборгованості на рахунок ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві, яку стягнуто рішенням господарського суду міста Києва від 08.04.2014 у справі №5011-64/18946-2012 які були надані скаржником до апеляційної скарги, як додаткових доказів. Вказані документи свідчать про погашення заборгованості відповідача перед позивачем.

В обґрунтування зазначеного клопотання позивач зазначає, що був позбавлений можливості подати до суду першої інстанції дані докази.

За результатами розгляду даного клопотання суд ухвалив задовольнити клопотання відповідача та прийняти додатково подані докази для повного та всебічного розгляду справи та із врахуванням того, що списання коштів із розрахункового рахунку відповідача здійснювалось ДВС в порядку примусового виконання рішення суду.

Спільним українсько-французьким підприємством з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі ТОВ на підставі ст. 96 Господарського процесуального кодексу України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечує щодо доводів апеляційної скарги та просить рішення господарського суду міста Києва від 16.12.2014 у справі №910/19526/14 залишити без змін.

Представник позивача брав участь в судових засіданнях, в яких надавав свої пояснення, заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу ТОВ «Солстрой» залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 16.12.2014 у справі №910/19526/14 - без змін.

Представник відповідача брав участь у судових засіданнях, надавав свої пояснення й підтримували доводи, які викладені в апеляційній скарзі та просив апеляційну скаргу ТОВ «Солстрой» задовольнити, а рішення господарського суду міста Києва від 16.12.2014 у справі №910/19526/14 скасувати частково та прийняти нове рішення суду, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 11 496,30 грн. 3% річних та 39 421,25 грн. втрат від інфляції.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.04.2009 між товариством з обмеженою відповідальністю «Солстрой» (підрядник, замовник) та спільним українсько-французьким підприємством з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» (субпідрядник, виконавець) укладено договір підряду №20/02 за умовами якого в порядку та на умовах визначених даним договором субпідрядник за завданням підрядника зобов'язується організувати та виконати з власних матеріалів та обладнання, відповідно до вимог проектно-кошторисної документації, технічного завдання, вимог ДБН України, повний комплекс робіт, а саме: улаштування канатних ґрунтових анкерів типу Titan, згідно комплекту робочих креслень №9-09/ОіФ КЗ-1, аркуші 1-18 на реконструкції національного спортивного комплексу «Олімпійський», розташованого за адресою: 03150, вул. Червоноармійська, 55 у Печерському районі міста Києва, у терміни встановлені договором.

Відповідно до п. 3.1. договору договірна ціна робіт, передбачених до виконання даним договором згідно погодженого сторонами розрахунку - додатки №1,2 (розрахунки договірної ціни), що є невід'ємною частиною цього договору складає: 4 875 039,00 грн., в тому числі ПДВ - 817 507,00 грн. Договірна ціна є орієнтовною і остаточно визначається після затвердження державною експертизою проектно-кошторисної документації на роботи передбачені на об'єкті.

Згідно з п. 7.8. сторонами погоджено, що у випадку прострочення підрядником термінів розрахунків, передбачених договором, підрядник сплачує субпідряднику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який стягується пеня, від суми простроченого платежу за кожний прострочений день.

Однак, підрядник належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання щодо оплати вартості робіт субпідрядника, у зв'язку з чим, у грудні 2012 року спільне українсько-французьке підприємство «Основа-Солсиф» у формі ТОВ звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ «Солстрой» про стягнення заборгованості.

Рішенням господарського суду міста Києва від 30.09.2013 у справі №5011-64/18946-2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2014 та постановою Вищого господарського суду України від 20.11.2014, позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з ТОВ «Солстрой» на користь спільного українсько-французького підприємства «Основа-Солсиф» у формі ТОВ 200 102,76 грн. основного боргу та 8 339,91 грн. 3% річних.

Однак, позивач зазначає, що з боку відповідача зобов'язання по договору щодо перерахування боргу в сумі 200 102,76 грн. станом на 01.12.2014 не виконано належним чином. Тому у вересні 2014 року спільне українсько-французьке підприємство «Основа-Солсиф» у формі ТОВ звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ «Солстрой» про стягнення штрафних санкцій за час прострочення виконання зобов'язання за договором.

При прийняті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ст. 525, 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.04.2004 між сторонами укладено договір підряду №20/02 згідно з умов якого, в порядку та на умовах визначених договором субпідрядник за завданням підрядника зобов'язується організувати та виконати з власних матеріалів та обладнання, відповідно до вимог проектно-кошторисної документації, технічного завдання, вимог ДБН України, повний комплекс певних підрядних робіт.

Зі свого боку позивач виконав умови договору щодо виконання підрядних робіт, однак, відповідач оплату виконаних підрядних робіт не здійснив. Вказана обставина підтверджується рішенням господарського суду міста Києва від 08.04.2014 у справі №5011-64/18946-2012, яким стягнуто з ТОВ «Солстрой» на користь спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі ТОВ 200 102, 76 грн. основного боргу та 8 339, 91 грн. 3% річних за період з 07.11.2011 по 27.12.2012.

Виходячи з вимог ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Отже, встановлені у господарській справі №5011-64/18946-2012 є факти, щодо наявності основної заборгованості у відповідача перед позивачем.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 07.11.2014 ТОВ «Солстрой» виконано рішення господарського суду міста Києва від 08.04.2014, що підтверджується постановою ВДВС Дарницького районного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження від 20.10.2014 ВП №45146546 та платіжним дорученням №4124 від 07.11.2014, відповідно до якого сплачено борг в сумі 212 611,53 грн. (а. с. 206-207).

У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 01.01.2013 по 01.12.2014, з яким погодився суд першої інстанції та стягнув з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за вказаний вище період.

Однак, як встановлено колегією суддів в судовому засіданні, 07.11.2014 позивач погасив заборгованість у розмірі 212 611,53 грн. шляхом перерахування грошових коштів в сумі 212 611,53 грн. на розрахунковий рахунок ВДВС Дарницького РУЮ у місті Києві.

Отже, колегія суддів вважає, що відповідач свої грошові зобов'язання за договором підряду №20/02 від 09.04.2009 перед позивачем в частині оплати за виконані підрядні роботи виконав у повному обсязі 07.11.2014, а тому 3% річних та інфляційні втрати мають нараховуватись за період з 01.01.2013 по 07.11.2014.

Київський апеляційний господарський суд перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, який здійснено позивачем за період з 01.01.2013 по 07.11.2014 та надано суду апеляційної інстанції, дійшов висновку, що він є арифметично вірним, а тому з ТОВ «Солстрой» на користь спільного українсько-французького підприємства «Основа-Солсиф» підлягає стягненню 3% річних у розмірі 11 118,04 грн. та 39 144,97 грн. втрат від інфляції.

Отже, судом першої інстанції помилково задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 11 496,30 грн. та втрат від інфляції в сумі 39 421,25 грн.

Стосовно позовних вимог позивача щодо стягнення пені колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені позову в цій частині з огляду на наступне.

Згідно з ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України, строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права, - позовна давність - встановлюється тривалість у три роки. Перебіг позовної давності чи право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або мала дізнатися про порушення свого права.

Статтею 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю, зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п. 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Згідно з п. 7.8. сторонами погоджено, що у випадку прострочення підрядником термінів розрахунків, передбачених договором, підрядник сплачує субпідряднику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який стягується пеня, від суми простроченого платежу за кожний прострочений день.

Враховуючи те, що у відповідача 06.10.2011 виникло зобов'язання протягом місяця (до 07.11.2011) провести кінцеві розрахунки за виконаними позивачем роботами, перебіг строку спеціальної позовної давності виник 07.11.2011 і, відповідно, закінчився 07.05.2013, тобто після спливу шести місяців та одного року.

Згідно з ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до п. 4.4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з позовом про стягнення заборгованості за договором підряду та 3% річних 26.12.2012, тобто в межах строків позовної давності для стягнення пені з 07.11.2011 по 07.05.2013.

З огляду на те, що позивач звернувся до суду ще 2012 році, строки спеціальної позовної давності визначаються починаючи з 27.12.2012 по 27.06.2014 з урахуванням переривання таких строків 26.12.2012, тобто після спливу шести місяців та одного року починаючи з 27.12.2012.

Однак, спільне українсько-французьке підприємство з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі ТОВ звернулось до господарського суду з позовом до ТОВ «Солстрой» з вимогою про стягнення пені лише 15.09.2014, а не в строк до 27.06.2014.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В матеріалах справи міститься клопотання відповідача, викладеного у відзиві на позов, про застосування строку позовної давності, як підставу про відмову в позовних вимогах щодо стягнення пені.

Отже, з огляду на вищенаведене, місцевий господарський суд, дійшов вірного висновку про обґрунтованість застосування заявленого відповідачем клопотання щодо строків позовної давності відносно вимог позивача про стягнення пені за період з 28.06.2012 по 29.12.2012, та правомірно відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення пені.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на вищенаведене, апеляційний господарський суд вважає, що зазначеним вище обставинам місцевий господарський суд не надав належної оцінки, що призвело до прийняття невірного рішення. Зокрема, рішення господарського суду від 16.12.2014 у справі №910/19526/14 прийнято після неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими.

Таким чином, апеляційну скаргу ТОВ «Солстрой» на рішення господарського суду міста Києва від 16.12.2014 у справі №910/19526/14 слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення суду - скасувати частково в частині стягнення 3% річних сумі 11 496,30 та втрат від інфляції в сумі 39 421,25 та прийняти в цій нове рішення суду, яким стягнути з відповідача на користь позивача 11 118,04 грн. 3% річних та 39 144,97 грн. втрат від інфляції.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Солстрой» на рішення господарського суду міста Києва від 16.12.2014 у справі №910/19526/14 задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 16.12.2014 у справі №910/19526/14 скасувати частково в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Солстрой» на користь спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі товариства з обмеженою відповідальністю грошових коштів: 3% річних - 11 496,30 грн., втрат від інфляції - 39 421,25 грн. В цій частині прийняти нове рішення суду, яким стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Солстрой» (02140, м. Київ, вул. Б. Гмирі, буд. 1-А, код 30210582) на користь спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (03150, м. Київ, вул. Ковпака, буд. 17, код 20057315) 3% річних в розмірі 11 118,04 грн. та 39 144,97 грн. втрат від інфляції.

В іншій частині рішення господарського суду міста Києва від 16.12.2014 у справі №910/19526/14 залишити без змін.

3. Стягнути з спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (03150, м. Київ, вул. Ковпака, буд. 17, код 20057315) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Солстрой» (02140, м. Київ, вул. Б. Гмирі, буд. 1-А, код 30210582) 1 393,81 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 11,74 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

4. Видачу відповідних наказів доручити господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи №910/19526/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді Р.В. Федорчук

О.І. Лобань