РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2015 р. Справа № 918/1801/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Філіпова Т.Л.

судді Бучинська Г.Б. ,

судді Юрчук М.І.

при секретарі Пацьола О.О.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - Кучмак В. З.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємець ОСОБА_2

на рішення господарського суду Рівненської області від 09.02.15 р. у справі № 918/1801/14

за позовом Фізичної особи-підприємець ОСОБА_2, м.Черкаси

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД", м.Дубно

про стягнення заборгованості в сумі 84 423 грн. 09 коп.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 09.02.2015 р. у справі №918/1801/14 (суддя Політика Н.А.) позов з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог заборгованості Фізичної особи-підприємець ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД" про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД" на користь Фізичної особи-підприємець ОСОБА_2 суму боргу за непоставлений товар в розмірі 78 200 грн., витрат на послуги адвоката в розмірі 2 500 грн., а також 1 638 грн. 52 коп. витрат по оплаті судового збору.

У решті позовних вимог, а саме в стягненні 3% річних в сумі 784 грн. 14 коп., інфляційних в сумі 8 211 грн. - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду Рівненської області від 09.02.2015 р. у справі №918/1801/14 Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 09.02.2015 р. у справі №918/1801/14 в частині відмови в задоволенні стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 784 грн. 14 коп. та інфляційних у розмірі 8 211 грн. Крім того скаржник просить скасувати рішення в частині, що обмежує розмір відшкодування судових витрат з оплати послуг адвоката до 2 500 грн. та повернення судового збору в сумі 55,45 грн. та постановити нове рішення яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Зевс ЛТД» на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 55,45 грн. судового збору сплаченого за збільшення позовних вимог та 8 440 грн. відшкодування оплати послуг адвоката, відповідно до ст..44 ГПК України. В решті рішення залишити без змін.

В апеляційній скарзі Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 посилається на ту обставину, що господарський суд Рівненської області порушив норми матеріального та процесуального права що призвело до неправильного вирішення питання та винесення помилкового рішення. Крім того, суд не в повному обсязі з'ясував обставини, що мають значення для справи.

Зокрема, суд першої інстанції дійшов до висновку, що договір поставки товару, до якого застосовуються положення купівлі-продажу - є не грошовим зобов'язанням, та не зазначив до яких зобов'язань відноситься договір поставки.

Відтак, апелянт стверджує, що грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Отже, правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс інфляції та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.03.2015 р. апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємець ОСОБА_2 у справі №918/1801/14 прийнято до провадження, справу призначено до слухання.

18.03.2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД" надало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними, а рішення місцевого господарського суду законним.

19.03.15 р. від Фізичної особи-підприємець ОСОБА_2 апеляційному суду надійшло клопотання, в якому вона підтримує доводи апеляційної скарги та просить розгляд справи провести без його участі.

Розпорядженням голови Рівненського апеляційного господарського суду від 23.03.2015 р. у справі №918/1801/14 змінено склад колегії, окрім заміни головуючого судді, змінено склад суду, визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Юрчук М.І., суддя Бучинська Г.Б.

У судовому засіданні представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД" Кучмак В.З. заперечила проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу №б/н від 17.03.15 р., та надала пояснення на обгрунтування своєї правової позиції. Вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 09.02.15 р. у справі №918/1801/14 є законним та обгрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 16 вересня 2014 році між сторонами була досягнута усна домовленість, за якою ТзОВ "Компанія "Зевс ЛТД" зобов'язалося поставити товар ФОП ОСОБА_2, а останній зобов'язався прийняти та оплатити його вартість.

16 вересня 2014 року відповідач направив на електронну адресу позивача рахунки-фактури №00000138, №00000139 від 16.09.2014р. на оплату замовленого товару в сумі 88 300 грн.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 на підставі рахунків-фактур №00000138, №00000139 від 16.09.2014р. платіжними дорученнями №2462 від 16.09.2014р. на суму 55 000 грн., №2463 від 16.09.2014р. на суму 9 200 грн., №2457 від 16.09.2014р. на суму 14 000 грн. здійснив попередню оплату поставки товарів на розрахунковий рахунок ТзОВ "Компанія "Зевс ЛТД" на загальну суму 78 200 грн., згідно з призначенням платежу як "за яловичі субпродукти згідно договору б/н від 16.09.2014р.

Однак, Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД" на зазначену суму товар Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 поставлено не було.

17 жовтня 2014 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 направила Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД" претензію №1 від 07.10.2014р., про повернення грошові кошти в сумі 78 200 грн. або поставити товар на зазначену суму.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД" вище зазначену претензію отримало 21.10.2014р., що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Однак, вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та належного реагування.

Відтак, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулася до господарського суду Рівненської області про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД", з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, заборгованості в сумі 87 195 грн. 14 коп., з яких 78 200 грн. - борг за непоставлений товар, 8 211 грн. - інфляційні втрати, 784 грн. 14 коп. - 3% річних, 1 827 грн. - судовий збір за подання позовної заяви, 55 грн. 45 коп. - судовий збір за збільшення позовних вимог, 8 440 грн. - за послуги адвоката.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вiдповiдно до ст.ст. 11, 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч.1,2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Системний аналіз положень ч.1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч.1 ст. 202, ч.1 та 2 ст. 205, ч.1 ст.207, ч.1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Як встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, сторони досягли усної домовленості про поставку товару, вартістю 78 200 грн.

Тобто, між сторонами укладено усний Договір поставки, який є різновидом договору купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

У ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Стаття 669 ЦК України передбачає, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.

Згідно статті 670 ЦК України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

У відповідності до ч.2 ст.693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

На підставі наведеного та приймаючи до уваги, що відповідач не виконав умови усного Договору поставки товару позивачу, колегія суддів вважає, що господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що грошові кошти в сумі 78 200 грн., сплачені позивачем у якості оплати товару, підлягають поверненню.

На вказану суму попередньої оплати, позивач нарахував інфляційні та 3% річних.

Відтак, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що стягнення суми попередньої оплати, перерахованої за договором поставки із застосуванням права, передбаченого ч.2 ст.693 ЦК України, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні ст.625 ЦК України, а тому на вказану суму не може нараховуватись інфляційні та 3% річних.

За порушення своїх зобов'язань продавець несе відповідальність, передбачену ч. 3 ст.693 ЦК України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст.536 ЦК України від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

З урахуванням вище викладеного колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в частині стягнення 784,14 грн. - 3% річних та 8 211 грн. інфляційних втрат.

Крім того, позивач посилаючись на приписи ст.ст. 44, 49 ГПК України просив суд покласти на відповідача понесені ним витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 8 440 грн.

За приписами п. 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року за №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

За змістом ч.3 ст. 48 та ч.5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Колегією встановлено, що між позивачем та адвокатом Ревою С.В. укладено договір №01 про надання адвокатських послуг від 10.10.2014р. (далі - договір), за умовами якого виконавець зобов'язується надати замовнику-позивачу послуги з правового супроводження повернення заборгованості, що виникла перед замовником у ТзОВ "Компанія "Зевс ЛТД", а замовник зобов'язується прийняти та оплатити такі послуги, а саме: - послуги, пов'язані з наданням юридичних консультацій та роз'яснень з юридичних питань, що стосуються повернення наявної заборгованості; - складання процесуальних документів (претензій, листів, позовних заяв, тощо), пов'язаних з поверненням заборгованості; - правова допомога при оформленні договорів, заяв, скарг, та інших документів, які необхідні замовнику для здійснення повернення заборгованості; - представництво та захист інтересів замовника в господарському суді. (п. п. 1.1 - 1.2. договору).

Відповідно до п. 3.1. договору в розмірі 16 880 грн., з яких: 8 440 грн. сплачується замовником за складання процесуальних та інших документів та судовий супровід по першій інстанції з питань повернення заборгованості, що виникла перед замовником у ТзОВ "Компанія "Зевс ЛТД"; 8 440 грн. сплачується замовником за складання процесуальних та інших документів та судовий супровід по апеляційній інстанції з питань повернення заборгованості, що виникла перед замовником у ТзОВ "Компанія "Зевс ЛТД".

На виконання умов договору адвокат Рева С.В. надав позивачу передбачені договором послуги з виконання правової роботи .

За надані адвокатські послуги позивач сплатив на користь адвоката грошові кошти в розмірі 8 440 грн., що підтверджується квитанцією №1 від 01.01.2015р. на суму 8 440 грн., завірена копія якої залучена до матеріалів справи.

Згідно сформованого Витягу з Єдиного реєстру адвокатів України, що міститься на веб-сайті Національної асоціації адвокатів України, адвокат - рева Сергій Васильович діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 20.05.2013р. №550. Копія витягу міститься в матеріалах справи.

Відтак, статус особи, яка представляла інтереси позивача за вказаним договором, відповідає вимогам Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

У пункті 6.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року за №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" зазначено, що розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо зменшення заявленої до стягнення суми судових витрат співрозмірно ціні позову, що становитиме 2 500,00 грн.

Відтак, доводи апеляційної скарги Фізичної особи-підприємець ОСОБА_2 суд апеляційної інстанції не вважає переконливими та відхиляє.

У Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012р. "Про судове рішення" зазначено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення суду першої інстанції указаним вимогам відповідає.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав для скасування або зміни рішення, встановлених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,109,110 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємець ОСОБА_2 на рішення господарського суду Рівненської області від 09.02.15 р. у справі № 918/1801/14 - залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Справу №918/1801/14 повернути до господарського суду Рівненської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Юрчук М.І.