ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

11 березня 2015 року Справа № 911/2448/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:Коробенка Г.П.,
суддів:Запорощенка М.Д.,
Катеринчук Л.Й.,
Удовиченка О.С.,
Чернова Є.В.,
розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніко- тайс"
про перегляд Верховним Судом України
постановиВищого господарського суду України від 02.02.2015
у справі№911/2448/14
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніко- тайс"
до1)Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейдсервісгруп", 2)Приватного сільськогосподарського підприємства "Новоселиця",
простягнення 23 326,65 грн.,

ВСТАНОВИВ:

02.09.2014 рішенням господарського суду Київської області, залишеним без змін постановою 03.12.2014 Київського апеляційного господарського суду, в позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.02.2015 касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Ніко-тайс" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.12.2014 у справі господарського суду Київської області №911/2448/14 - без змін.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Ніко-тайс" подано заяву про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 02.02.2015 у справі №911/2448/14, в якій заявник просить вказану постанову скасувати повністю, а справу передати на новий розгляд до Вищого господарського суду України.

Заяву, з посиланням на постанови Вищого господарського суду України від 15.04.2014 у справі №918/1076/13, від 24.12.2014 у справі №5011-3/15506-2012, від 23.06.2014 у справі №910/9508/13, від 30.07.2014 у справі №914/209/14, від 18.01.2011 у справі №23/144 та від 01.02.2012 у справі №13/141-11, обґрунтовано неоднаковим застосуванням Вищим господарським судом України одних і тих самих норм матеріального права, внаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах, а саме, положень статей 512-519 Цивільного кодексу України.

Розглянувши заяву про перегляд постанови суду касаційної інстанції та додані до неї матеріали, колегія суддів вважає необхідним відмовити у допуску справи до провадження Верховного Суду України з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 статті 11116 ГПК України заява про перегляд судових рішень господарських судів може бути подана на підставі неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, внаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах.

Встановлений статтею 11116 ГПК України перелік підстав для подання заяви про перегляд судових рішень є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Ухвалення різних за змістом судових рішень (пункт 1 цієї статті) матиме місце в разі, коли суд (суди) касаційної інстанції у розгляді двох чи більше справ за подібних предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених судом фактичних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків, покладених в основу цих судових рішень.

У постанові від 02.02.2015 у справі №911/2448/14, на яку подана заява про перегляд, суд касаційної інстанції, виходячи із встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи, погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість у сумі 20 772, 16грн. курсової різниці, яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем-2 своїх грошових зобов'язань за договором купівлі - продажу №37-08-2008, обов'язок оплати якої перед позивачем, як новим кредитором, преюдиційно встановлено рішенням господарського суду Київської області у справі №20/086-12. При цьому, даного висновку суд касаційної інстанції дійшов з урахуванням того, що сплив позовної давності до вимоги про стягнення 20 772,16 грн. курсової різниці, як основної вимоги, тягне за собою відмову у стягненні пені, 3% річних та інфляційних втрат, які є похідними від основної вимоги, а саме, суди попередніх інстанцій виходили з того, що строк позовної давності щодо вимоги про стягнення 20 772,16 грн. курсової різниці за спірним договором, враховуючи укладання 12.12.2008 угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог, почався 13.12.2008 і тривав до 14.12.2011, проте з позовною заявою позивач звернувся до господарського суду Київської області лише 29.11.2012, тобто після спливу встановленого статтею 257 ЦК України трьохрічного строку позовної давності; в рамках справи №20/086-12 жодним із відповідачів не було заявлено про застосування позовної давності, що унеможливило застосування господарським судом Київської області наслідків спливу строків позовної давності для захисту порушеного права (з чим погодився суд касаційної інстанції).

Водночас у постанові від 15.04.2014 у справі №918/1076/13, на яку посилається заявник, суд касаційної інстанції дійшов до висновку щодо задоволення позову про стягнення заборгованості за виконані підрядні роботи та відсотків річних. Крім того, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції в частині відмови застосування строку позовної давності, оскільки даний строк переривався на час розгляду справи №5019/887/11 про стягнення заборгованості за виконані підрядні роботи, позовна заява у якій була подана на початку 2001 року, а саме в строки, встановлені законом.

Приймаючи постанову від 24.12.2014 у справі №5011-3/15506-2012, на яку посилається заявник, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позову щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, за час прострочення грошового зобов'язання відповідачем зі сплати вартості капітального ремонту нежитлового приміщення, проведеного позивачем, виходячи із встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи про те, що при вирішенні спору у іншій справі №19/293, винесено постанову про стягнення з відповідача на користь позивача витрат понесених на проведення ремонту в орендованому приміщенні. Крім того, суд касаційної інстанції зазначає, що справа розглядалась в суді першої інстанції з листопада 2011 по серпень 2014, провадження у якій неодноразово зупинялось і поновлювалось, а Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України є відповідачем у справі та приймало участь при розгляді даної справи в суді першої інстанції і жодного разу не зверталось до суду першої інстанції з заявою про застосування строків позовної давності, а відповідно до часини третьої статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Приймаючи постанову від 30.07.2014 у справі №914/209/14, на яку посилається заявник, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення пені та річних з огляду на несвоєчасну оплату за отриманий товар. Крім того, суд касаційної інстанції дійшов даного висновку з урахуванням того, що позовна заява подана без пропуску строку позовної давності.

Приймаючи постанову від 18.01.2011 у справі №23/144, на яку посилається заявник, суд касаційної інстанції погодився з висновком судів попередніх інстанції про наявність підстав для задоволення позову щодо стягнення суми курсової різниці, пені, 3% річних та індексу інфляції з огляду на доведеність факту заборгованості відповідача за рішенням суду у справі №23/22, правомірність нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань за договором без обмеження строку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором за збільшеним строком позовної давності.

Приймаючи постанову від 01.02.2012 у справі №13/141-11, на яку посилається заявник, Вищий господарський суд України погодився з висновком суду апеляційної інстанції щодо задоволення позовних вимог про стягнення пені, 3% річних, збитків від інфляції, нарахованих у зв'язку з простроченням виконання основного зобов'язання з відповідача, оскільки договором купівлі-продажу передбачено, що за прострочення виконання зобов'язань покупець зобов'язаний сплатити на користь позивача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення, та сторонами погоджено, що строк позовної давності про стягнення штрафних санкцій збільшується до повного виконання сторонами своїх зобов'язань, а нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань здійснюється без обмежень строку.

Таким чином, зазначені судові рішення не підтверджують доводів заявника щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, а свідчать лише про наявність у згаданих справах різних фактичних обставин справи, залежно від яких суд касаційної інстанції дійшов відповідних правових висновків.

Колегія суддів зазначає, що постановою Вищого господарського суду України від 23.06.2014 у справі №910/9508/13, на яку посилається заявник, скасовані рішення судів попередніх інстанцій, а справу передано для нового розгляду до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Прийняття касаційною інстанцією постанови про скасування судових рішень судів нижчих інстанцій з передачею справи на новий розгляд не означає остаточного вирішення спору зі справи, а тому на відповідну постанову не може здійснюватися посилання на підтвердження підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 11116 цього Кодексу.

За таких обставин відсутні визначені статтею 11116 ГПК України підстави для допуску справи до провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 86, 11114- 11121 ГПК України, Вищий господарський суд України,

У Х В А Л И В:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Ніко-тайс" у допуску справи №911/2448/14 до провадження Верховного Суду України.

Головуючий суддяГ. Коробенко
СуддіМ. Запорощенко
Л. Катеринчук
О. Удовиченко
Є. Чернов