КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2015 р. Справа№ 910/12420/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Лобаня О.І.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 25.03.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного підприємства «Алгол-2003» на рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2014 (повне рішення складено 25.11.2014)

у справі №910/12420/14 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом приватного підприємства «Алгол-2003»

до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «НЕО Центр Україна»

про спонукання до виконання зобов'язання та визнання недійсними окремих частин правочину,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.11.2014 у справі №910/12420/14 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, приватне підприємство «Алгол-2003» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2014 у справі №910/12420/14 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В своїх доводах скаржник посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято із неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, з порушенням норм матеріального права та висновки, викладені в рішенні місцевого господарського суду не відповідають обставинам справи.

Ухвалою від 25.12.2014 Київським апеляційним господарським судом поновлено ПП «Алгол-2003» строк на подання апеляційної скарги, прийнято вказану вище апеляційну скаргу до провадження та призначено справу №910/12420/14 до розгляду у судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін.

Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» на підставі ст. 96 Господарського процесуального кодексу України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечує щодо доводів апеляційної скарги, зазначає, що оскаржуване рішення суду відповідає нормам чинного законодавства та просить відмовити ПП «Алгол-2003» у задоволенні апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2014 у справі №910/12420/14.

Представник позивача брав участь у судових засіданнях 11.03.2015 та 25.03.2015 в яких надавав свої пояснення, підтримував доводи апеляційної скарги та просив задовольнити апеляційну скаргу ПП «Алгол-2003», рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2014 у справі №910/12420/14 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача брав участь у судових засіданнях, в яких надавав свої пояснення, заперечував щодо доводів апеляційної скарги ПП «Алгол-2003» та просив залишити її без задоволення, а на рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2014 у справі №910/12420/14 - без змін.

В судове засідання апеляційної інстанції третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача повноважних представників не направила, своїм процесуальним правом, передбаченим ст. ст. 22, 27 ГПК України, не скористалася. Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання про розгляд апеляційної скарги, а також приймаючи до уваги те, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка учасників судового процесу без поважних причин у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути справу без участі в судовому засіданні представників третьої особи.

25.03.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи. В обґрунтування зазначеного клопотання позивач зазначає, що відмова ПАТ «ВТБ Банк» від виконання своїх зобов'язань мотивована порушеннями, на думку банку, з боку позивача, які мають вартісні показники, тому з метою визначення правильності та обґрунтованості визначення банком сум коштів позивач просить призначити у справі судову економічну експертизу.

За результатами розгляду клопотання позивача про призначення судової економічної експертизи у справі, колегія суддів ухвалила відмовити у його задоволенні у зв'язку з тим, що вирішення спору у даній справі не потребує спеціальних знань, а визначення правильності нарахування відповідачем сум коштів не відноситься до предмету спору у даній справі.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.09.2008 між товариством з обмеженою відповідальністю «Алгол-2003» (позичальник) та відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» (нині - публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», кредитор), укладено договір про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії №100.2.3-01/262к-08, за яким кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування.

27.09.2013 між сторонами укладено договір №20 про внесення змін до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії №100.2.3-01/262к-08 від 11.09.2008, яким текст договору та додатків до нього викладено в новій редакції.

Відповідно до п. 1.1. договору, банк на умовах договору зобов'язується надати позивальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування, розмір якого встановлюється за графіком відповідно до таблиці 1 договору.

Згідно з п. 2.3.12.3 договору надання траншу здійснюється за умови надання пакету будівельних експертиз на вартість будівельних робіт/матеріалів, необхідних для завершення будівництва об'єкту незавершеного будівництва та введення його в експлуатацію. Експертизи, що зазначені в п. 2.3.12. договору виконуються незалежною спеціалізованою компанією ТОВ «НЕО Центр Україна» за рахунок коштів позичальника.

Пунктом 4.3.25.3.3. договору встановлено, що позичальник зобов'язаний в строк до 21.10.2013 р. (включно) надати/забезпечити надання до Банку пакет будівельних експертиз на вартість будівельних робіт/матеріалів необхідних для завершення будівництва Об'єкту незавершеного будівництва та введення його в експлуатацію. Експертизи, зазначені в п. п. 4.3.25.3.1., 4.3.25.3.3. договору, виконуються незалежною спеціалізованою компанією ТОВ «НЕО Центр Україна» за рахунок коштів позичальника.

06.06.2014 позивач звернувся до відповідача із заявкою про надання кредиту (траншу) в сумі, еквівалентній 500 000 (п'ятсот тисяч) дол. США, 00 центів.

10.06.2014 відповідач направив на адресу позивача лист №3891/1-2, яким повідомив останнього про відмову в наданні кредиту (траншу) та призупинення подальшого надання кредиту до моменту повного усунення несприятливих подій.

Відповідно до п. п. 2.1., 2.3.5. договору надання кредиту здійснюється окремими траншами в безготівковій формі на підставі письмової заявки позичальника про надання траншу за формою додатку 1 до договору (заявка) в межах невикористаного ліміту кредитування, шляхом перерахування траншу на поточний рахунок позичальника та в розмірі, зазначений(і) в заявці, за умови виконання позичальником своїх зобов'язань належним чином та додержання всіх умов надання траншу, визначених договором. Надання траншу позичальнику здійснюється за умови, що відсутні будь-які несприятливі події.

Несприятливою подією, за умовами п. 1. договору, являються певні обставини, визначені статтею 5 договору, при настанні яких змінюються певні умови, принципи кредитування позичальника настільки, що, якби банк міг це передбачити, він не укладав би договір або укладав би його на інших умовах.

Пунктом 5.1.16. договору визначено, що порушення позичальником будь-яких зобов'язань, зазначених в п. п. 4.3.6., 4.3.11. - 4.3.24., 4.3.26. - 4.3.28. договору є несприятливою подією.

Несприятливою подією, відповідно до п. 5.1.1 кредитного договору є також будь-яке порушення позичальником та/або поручителем та/або майновим поручителем зобов'язань за договором та/або будь-яким договором про забезпечення або за будь-якими іншими договорами, укладеними з банком.

Згідно з п. 5.2. договору у разі виникнення будь-якої несприятливої події банк набуває право призупинити подальше надання кредиту з наступним письмовим повідомленням про це позичальника.

У червні 2014 року ПП «Алгол-2003» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ «ВТБ Банк» про спонукання до виконання зобов'язання та визнання недійсними окремих частин правочину, мотивуючи вимоги тим, що зазначені пункти є положеннями правочину, які вчинено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

При прийнятті оскаржуваного рішення суду місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження наявності тяжких обставин під час узгодження оспорюваних умов договору, наявності безпосереднього зв'язку таких обставин з волевиявленням відповідача та того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача виконати умови договору, а саме, надання чергового траншу кредиту, суд першої інстанції вказав на те, що матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання позивачем зобов'язань за договором, а тому дії банку про відмову в наданні кредиту (траншу) та призупинення подальшого надання кредиту до моменту повного усунення несприятливих подій є правомірними.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням господарського суду міста Києва позивач звернувся до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки на заявку про надання траншу в межах невикористаного кредиту, банк коштів не надав, про причини невиконання зобов'язань за кредитним договором не повідомив. Відмова у видачі коштів можлива лише у спосіб визначений договором, тому відмова повинна відбуватись лише за письмовим повідомленням позичальника. Отже, банк порушив договірні зобов'язання в частині кредитування підприємства на умовах договору про надання кредитної лінії.

Крім того, банк повинен надати транш у 2-денний строк з моменту подання заявки на отримання коштів, проте в порушення строків банк надіслав повідомлення про настання несприятливих подій, а в подальшому про відмову у задоволенні заявки про надання чергового траншу, що є порушенням умов договору.

Висновки суду про те, що позивачем порушені умови договору в частині надання відповідної документації не відповідають дійсності, оскільки, на думку позивача, за запитом банку було передано перелік документації та інформації як в електронному так і паперовому вигляді, що підтверджено актом приймання-передачі від 25.04.2014. Саме невиконання зобов'язань третьою особою призвело до відмови банку про надання чергового траншу. Також скаржник зазначив, що банк та третя особа тісно співпрацюють, банк фактично нав'язав завідомо невигідні умови, за якими питання надання чи ненадання кредитних коштів взагалі не залежить від добросовісності позивача, а залежить від дій (бездіяльності) третіх осіб, а саме - ТОВ «НЕО Центр Україна». Відсутність диспозитивного права на визначення третьої особи та необхідністю співпрацювати лише із чітко вказаним банком у свою чергу ставить під сумнів економічну та правову доцільність положень договору щодо участі третьої особи у правовідносинах між позивачем та банком і ця умова прийнята позивачем під тиском банку - як необхідність. Суд першої інстанції не навів жодного обґрунтованого висновку щодо доказів позивача.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, чинним законодавством визначено, що договір (окрема його частина) може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тому для кваліфікації правочину за ст. 233 ЦК України необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови.

Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Отже, правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини, тобто в таких випадках немає обману або помилки.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 2 ст. 180 ГК України, ст. 638 ЦК України істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Так, позивач зробив самостійний вибір, звернувся до банку щодо отримання кредитних коштів для фінансування будівництва торгівельно-розважального комплексу, купівлі обладнання, матеріалів, оплати робіт та інших витрат, що пов'язані з реалізацією проекту.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем не доведено існування тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими положення ст. 233 ЦК України передбачають можливість визнання кредитного договору про відкриття кредитної лінії недійсним, оскільки не надано належних та допустимих доказів тяжкого фінансового стану на момент укладання оспорюваного правочину, не має доказів щодо альтернативного банку у якому можливо отримати кредитування.

З матеріалів справи вбачається, що до договору кредиту №100.2.3-01/262к-08 від 11.09.2008 сторонами внесено зміни, тому відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Між тим, в матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували надходження пропозицій з боку позивача щодо виключення/ зміни (протокол розбіжностей, тощо) окремих умов договору та відмову банку від прийняття таких пропозицій, в тому числі відносно третьої особи - ТОВ «НЕО Центр Україна».

Тому посилання позивача на те, що банк нав'язав умови кредитування не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні і судом ці докази не добуто.

За умовами кредитного договору та додаткових договорів до кредитного договору, позивач прийняв на себе зобов'язання щодо надання/отримання від третьої особи звітної документації.

В той же час, в обґрунтування апеляційних вимог, позивач вказує на те, що порушення виникли з вини третьої особи, не наводячи жодного доказу на підтвердження даного твердження (листи звернення, претензії тощо).

Несприятливою подією, за умовами п.1 договору, являються певні обставини, визначені ст. 5 договору, при настанні яких змінюються певні умови, принципи кредитування позичальника настільки, що, якби банк міг це передбачити, він не укладав би договір або укладав би його на інших умовах. У разі виникнення будь-якої несприятливої події банк набуває право призупинити подальше надання кредиту з наступним письмовим повідомленням про це позичальника.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивачем, станом на дату подання заявки на отримання траншу, було порушено вимог п. 4.3.12. договору щодо забезпечення надання банку в строк не пізніше 20 травня 2014 року (включно) звіту TOB «НЕО Центр Україна» за попередній звітний квартал з інформацією про хід виконання будівельних робіт та оплачених за відповідний період робіт за попередній звітний квартал, вказаний звіт наданий не був.

Крім того, позивачем не були виконані п. п. 4.3.1.3., 4.3.11., 4.3.13. договору.

Враховуючи вказані вище обставини, на переконання колегії суддів, банк мав право призупинити подальше кредитування до моменту повного усунення несприятливих подій.

Посилання скаржника на те, що до 11.06.2014 банк повинен був надати черговий транш за заявкою від 06.06.2014 не беруться судом до уваги, оскільки два банківських дні - це частина робочого дня, протягом якої банком приймаються документи на переказ та на їх відкликання і, за наявної технічної можливості банком здійснюється їх обробка, передача та виконання.

Оскільки з наданих 06.06.2014 (день п'ятниця) позивачем документів про надання траншу неможливо встановити початок чи закінчення операційного дня, тому відповідь банку про наявність заборгованості та необхідність її сплати, що відповідно до умов договору є несприятливою обставиною, а тому рішення про призупинення у наданні чергового траншу до усунення таких обставин, є такою, що не порушує договірних зобов'язань.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в позові.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія не бере їх до уваги, оскільки дійшла висновку про їх необґрунтованість. Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, позивачем не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2014 у справі №910/12420/14 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи позивача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2014 у справі №910/12420/14 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу приватного підприємства «Алгол-2003» - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного підприємства «Алгол-2003» на рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2014 у справі №910/12420/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2014 у справі №910/12420/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/12420/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.І. Лобань

Р.В. Федорчук