РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2015Справа №910/1139/15-г
За позовом Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів

Шевченківського району»

до Приватного підприємства «ФІРМА-АІС»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування

житлового фонду Шевченківського району м. Києва»

районної в місті Києві ради

про стягнення 40 879, 57 грн.

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники:

від позивача: Денисюк В.В. - по довіреності № 55-Д від 26.12.2014

від відповідача: Красилюк П.П. - по довіреності № 2 від 05.02.2015

Гладун Л.В. по довіреності № 1 від 05.02.2015

від третьої особи: Стукалова Г.В. - по довіреності № 109/вих від 05.02.2015

Обставини справи :

Комунальне підприємство "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" звернулось до Господарського суду міста Києва з вимогою до Приватного підприємства «ФІРМА-АІС» про стягнення 40 879, 57 грн., з яких: 32 544, 97 грн. - основного боргу, 6154, 27 грн. - інфляційні втрати та 2180, 30 грн. - 3 % річних).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує на те, що відповідачем не виконано свої зобов'язання по оплаті комунальних послуг за період з 27.09.2010 по 30.07.2014 за відсутності укладеного договору на постачання комунальних послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2015 порушено провадження у справі № 910/1139/15-г, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 18.02.2015 за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

16.02.2015 через загальний відділ діловодства господарського суду міста Києва представник позивача подав документи на виконання вимог ухвали суду.

16.02.2015 через загальний відділ діловодства господарського суду міста Києва представник відповідача подав письмовий відзив, в якому проти позову заперечував, посилаючись на відсутність договірних зобов'язань між позивачем та відповідачем та зазначив про те, що з жовтня 2007 року відповідачем послуги централізованого опалення нежилого приміщення (аптеки) не оплачувалися у зв'язку з тим, що у нежилому приміщенні встановлена автономна система опалення і централізоване опалення було відключено. Крім того, відповідач подав письмову заяву про застосування строків позовної давності.

В судовому засіданні 18.02.2015 представник відповідача подав клопотання про долучення до матеріалів справи статутних документів.

В судовому засіданні 18.02.2015 відповідно до ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошувалась перерва до 04.03.2015.

27.02.2015 через загальний відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про витребування у Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» акту введення в експлуатацію системи централізованого опалення, яке встановлено в нежитловому приміщенні, площею 45,0 кв.м. (в арочному прорізі) за адресою: вул. Артема, 30-А, що підтверджують факт встановлення централізованої системи опалення та законність його встановлення.

Крім того, третя особа зазначила, що на виконання рішення київської міської ради від 09 жовтня 2014року №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово - комунальним господарством міста Києва» відбулося перейменування комунального підприємства «Керуюча дирекція Шевченківського району» на комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». З урахуванням викладеного вірна назва третьої особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва».

03.03.2015 через загальний відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли додаткові пояснення по справі та уточнений розрахунок позовних вимог для долучення до матеріалів справи.

04.03.2015 представник позивача подав додаткові письмові пояснення, в яких зазначив про те, що належним та допустимим доказом правомірності відключення нежитлового приміщення відповідача є проектно-технічна документація ПАТ «Київенерго» на зменшення теплового навантаження на будинок.

В судовому засіданні 04.03.2015 розглянуто клопотання відповідача про витребування додаткових доказів, ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2015 задоволено подане клопотання, та з власної ініціативи залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Комунальне підприємство "Керуюча дирекція" Шевченківської районної в місті Києві ради.

В судовому засіданні 23.03.2015 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 23.03.2015 проти задоволення позову заперечував.

В судовому засіданні 23.03.2015 представник третьої особи подав письмові пояснення, в яких зазначив про те, що у відповідності до п. 1.8 рішення Шевченківської районної у м. Києві ради № 187 від 19.02.2007 «Про вдосконалення системи управління житлово-комунальним господарством Шевченківського району» 30.03.2007 було закріплено на праві господарського відання майно територіальної громади Шевченківського району м. Києва (жилий та нежилий фонд), який до цього часу знаходився на балансі КПУЖГ Шевченківської районної в місті Києві ради. На виконання вищезазначеного рішення КП «Керуюча дирекція» були прийняті на баланс житлові та нежитлові будинки, в тому числі і будинок № 30-а по вул. Артема. Технічна документація на зазначений будинок, а саме: «Акт введення в експлуатацію системи централізованого опалення, яке встановлено в нежитловому приміщенні, площею 45,0 кв.м. (в арочному прорізі) за адресою: вул. Артема, 30-А» не передавався до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва».

В судовому засіданні 23.03.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд:

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до рішення Київської міської ради від 22.09.2011 № 24/6240 "Про питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва" Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради перейменоване на Комунальне підприємство "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району".

Відповідно до п. 2.1. Статуту позивача підприємство створено з метою отримання прибутку від господарської діяльності, спрямованої на задоволення суспільних потреб, надання послуг населенню у сфері житлово-комунального господарства в якості виконавця цих послуг.

01.06.2007 між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради та Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго" укладено договір № 330004 на постачання теплової енергії у гарячій воді, відповідно до якого остання зобов'язалась виробляти та поставляти теплову енергію споживачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а споживач отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в зазначеному договорі.

Матеріалами справи також підтверджено про те, що 20 квітня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» та Комунальним підприємством - управління житлового господарства Шевченківського району укладено договір № 05618/2-10 на постачання питаної води та приймання стічних вод через приєднані мережі, відповідно до умов якого постачальник зобов'язався надавати абоненту послуги з постачання питної води та на підставі пред'явленого абонентом дозволу на скид стічних вод у систему каналізацій м. Києва приймати від нього стічні води у систему каналізацій м. Києва, а абонент зобов'язувався здійснювати своєчасну оплату наданих йому постачальником послуг на умовах зазначеного договору.

У відповідності до п. 1.3. і п. 4.1. Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг в житловому фонді, затвердженого наказом Державного комітету України по питаннях житлово-комунального господарства № 60 від 25.04.2003 виконавцем житлово-комунальних послуг може бути суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання відповідних житлово-комунальних послуг, і який може забезпечити виконання зобов'язань, визначених Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

За твердженням позовної заяви та не заперечується відповідачем власником нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Артема, 30 (літера А) є відповідач.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вважає, у період з 27.09.2010 по 30.07.2014 відбулось фактичне споживання відповідачем комунальних послуг за адресою: м. Київ, вул. Артема, 30 (літера А) в розмірі 32 544, 97 грн., які останнім не оплачені.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією із підстав виникнення зобов'язань та обов'язковим для виконання сторонами.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Статтею 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Приписами ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що підставою виникнення правовідносин щодо надання житлово-комунальних послуг є виключно укладання договору.

Пунктом 1.5 Методичних рекомендацій щодо участі суб'єктів підприємницької діяльності в утриманні будинків і прибудинкової території, схвалених та рекомендованих до затвердження рішенням науково-технічної ради Держбуду від 01.08.01. № 39 і затверджених Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 05.09.01. № 176 визначено, що всі умови участі суб'єктів підприємницької діяльності у розрахунках утримання будинку, прибудинкової території та оплати комунальних послуг згідно з вимогами Закону України "Про підприємництво" повинні передбачатись відповідним договором між ними та: у першому випадку власником нежилого приміщення або встановленою ним особою; у другому власником нежитлового будинку в цілому або встановленою ним особою.

Відповідач проти позову заперечував посилаючись на відсутність договірних зобов'язань між позивачем та відповідачем та зазначив про те, що на підставі розпорядження Голови Шевченківської районної державної адміністрації м. Києва від 18.10.1996 № 1113, ДП "Управління житлового господарства" Шевченківського району м. Києва видано ордер 1579 на право зайняття МПП "Фірма АІС" нежилого приміщення за адресою: вул. Артема, З0-А,загальною площею 58,5 кв.м., в тому числі 45, 0 кв. в арочному прорізі. Відповідно до розпорядження Голови Шевченківської районної державної адміністрації м. Києва "Про прийняття на баланс КП УЖГ нежитлових приміщень в арочних прорізах" від 07.09.2001 № 1230 УЖГ Шевченківського району м. Києва було передано на баланс вищевказане нежитлове приміщення. Нежитлове приміщення загальною площею 45, кв. м., знаходиться в арочному прорізі. На момент взяття МПП "Фірма АІС" нежилого приміщення в оренду, централізоване опалення було уже встановлено, але підприємство ніяких документів з приводу коли і ким воно встановлено не отримувало, у зв'язку з чим за клопотанням останнього витребувано в порядку статті 38 ГПК України у Комунального підприємства «Керуюча дирекція» Шевченківської районної в місті Києві ради акт введення в експлуатацію системи централізованого опалення, яке встановлено в нежитловому приміщенні, площею 45,0 кв.м. (в арочному прорізі) за адресою: вул. Артема, 30-А, що підтверджують факт встановлення централізованої системи опалення та законність його встановлення.

У своїх письмових поясненнях, поданих 23.03.2015 Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» зазначило про те, що створене на підставі рішення Шевченківської районної у м. Києві ради № 187 від 19.02.2007 «Про вдосконалення системи управління житлово-комунальним господарством Шевченківського району», у відповідності до п. 1.8 зазначеного рішення 30.03.2007 було закріплено на праві господарського відання майно територіальної громади Шевченківського району м. Києва (жилий та нежилий фонд), який до цього часу знаходився на балансі КПУЖГ Шевченківської районної в місті Києві ради. На виконання вищезазначеного рішення КП «Керуюча дирекція» були прийняті на баланс житлові та нежитлові будинки, в тому числі і будинок № 30-а по вул. Артема. Технічна документація на зазначений будинок, а саме: «Акт введення в експлуатацію системи централізованого опалення, яке встановлено в нежитловому приміщенні, площею 45,0 кв.м. (в арочному прорізі) за адресою: вул. Артема, 30-А» не передавався до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва».

З долучених до письмового відзиву договорів, а саме: № К-104 від 01.01.2002, який укладено Малим приватним підприємством фірма «АІС» та ЖЕП-612 «ІККТ-Укрмонтаж» Шевченківського району м. Києва вбачається, що виконавець прийняв надання споживачу отриманих від постачальників комунальних послуг, зокрема, холодної води, гарячої води та теплоносія для центрального опалення.

В подальшому, за умовами договору № К-58 від 01.04.2007, укладеного відповідачем та Комунальним підприємством «Житлова експлуатаційна контора «Покровська» Шевченківського району м. Києва виконавець зобов'язався надавати відповідачу комунальні послуги, а саме: лише холодної води.

Відповідач зазначив про те, що в нежитловому приміщенні за адресою: м. Київ, вул. Артема, 30-А (аптека) встановлена автономна система опалення та відключено централізоване опалення. В підтвердження заперечення проти позовних вимог надано акт від 26.09.2007, затверджений Комунальним підприємством «Житлова експлуатаційна контора «Покровська» Шевченківського району м. Києва, який підтверджує відсутність в нежитловому приміщенні за адресою по вул. Артема, 30-А (аптека) гарячого водопостачання та центрального опалення (наявність свого бойлера) та подача лише холодного водопостачання, обладнане водомірним вузлом, опломбованим КП ЖЕК «Покровська» 26.09.2007.

З поданих відповідачем документів підтверджено наявність в нежитловому приміщенні за адресою по вул. Артема, 30-А (аптека) встановленого електробойлеру на підставі проекту, розробленого ДПУ «Проектний інститут «Укоопроект», технічного рішення № 40533 з робочого проекту електропостачання, технічних умов на приєднання до електричних мереж, які розроблені Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» Філіал «Кабельні мережі». організацією

Таким чином, означене спростовує посилання позивача на те, що належним та допустимим доказом правомірності відключення нежитлового приміщення відповідача є проектно-технічна документація ПАТ «Київенерго» на зменшення теплового навантаження на будинок.

Приписи ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачають обов'язок споживача на укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем не було укладено договору про надання відповідних комунальних послуг (за період з 27.09.2010 по 30.07.2014).

В якості доказів споживання комунальних послуг за спірний період позивач до позовної заяви долучив облікові картки у період з жовтня 2010 по квітень 2014. Однак, зазначені облікові картки не підтверджують фактичне споживання відповідачем теплової енергії в нежитловому приміщенні за адресою по вул. Артема, 30-А (аптека) за спірний період. Таким чином, позивач у даному випадку унеможливив застосування в своїх інтересах правового механізму, встановленого Законом України "Про житлово-комунальні послуги", оскільки для застосування цього механізму необхідною умовою є доведення факту споживання відповідачем комунальних послуг.

Будь-яких інших доказів споживання відповідачем у період з 27.09.2010 по 30.07.2014 комунальних послуг в нежитловому приміщенні за адресою м. Київ, вул. Артема, 30-А (аптека) на суму 32 544, 97 грн. матеріали справи не містять та суду не надано.

Акт приймання-передачі дебіторської заборгованості, який долучений позивачем до позовної заяви та затверджений КП «ЖЕК «Покровська» згідно Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" не є первинним документом, а тому не є належним доказом наявності заборгованості у відповідача перед позивачем за пред'явлений до стягнення період та на пред'явлену до стягненню суму, а жодної первинної документації на підтвердження наявності суми боргу позивачем до матеріалів справи надано не було.

При цьому судом враховано, що доведення належними засобами доказування певних обставин по справі, ГПК України покладається саме на особу, яка на ці обставини посилається (Аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.12.).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за спожиті комунальні послуги у сумі 32 544, 97 грн. у зв'язку з відсутністю письмової угоди.

Аналогічну правову позицію містить постанова Вищого господарського суду України від 09.02.2012 у справі № 35/17-2674-2011.

Враховуючи відмову у задоволенні вимоги про стягнення боргу за основним зобов'язанням, суд відмовляє у задоволенні вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності суд зауважує, що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (пункт 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013).

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, як зазначається в частині 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Розподіл тягаря доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи наведене, заявлені Комунальним підприємством "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати на оплату судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.03.2015.

Суддя Т. Ю. Трофименко